Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-12 00:00:00

24 жовтня 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за борговою розпискою і просить стягнути з останнього на свою користь борг у розмірі 65 000,00 грн та судові витрати. В обґрунтування позову позивач зазначив, що 05 липня 2017 року він з відповідачем уклали договір позики, котрий був оформлений розпискою, згідно умов якого позивач передав, а відповідач прийняв у борг грошові кошти в сумі 65 000,00 грн, які зобов'язувався повернути до 05 серпня 2017 року. В зазначений розпискою строк відповідач [PERSON] взяті на себе зобов'язання перед позивачем належним чином не виконав, грошові кошти не повернув, у зв'язку з чим у нього перед позивачем утворилася заборгованість у розмірі 65 000,00 грн. 10 листопада 2017 року за вищевказаним позовом ухвалою Оболонського районного суду м. Києва відкрито провадження. У порядку забезпечення позову 22 листопада 2017 року судом за заявою позивача [PERSON] накладено арешт на земельну ділянку за кадастровим номером [NUMBER] для ведення особистого селянського господарства, розміром 0,0588 га, що розташована за адресою: [ADDRESS], та належить на праві приватної власності [PERSON]. 06 квітня 2018 року відповідач [PERSON] подав відзив на позов, у якому у задоволенні позовних вимог просив відмовити у повному обсязі з тих підстав, що зазначені позивачем обставини не відповідають дійсності, оскільки 05 липня 2017 року між сторонами не було укладено договір позики, а відповідачем отримано від позивача 65 000,00 грн. як аванс за придбання садового будинку та земельної ділянки. Цей аванс був оформлений борговою розпискою в рахунок майбутнього продажу, з метою гарантії та підтвердження намірів відповідача щодо продажу земельної ділянки та садового будинку. Після оформлення належної документації на садовий будинок 21 вересня 2017 року згідно договору купівлі-продажу вищезгадана земельна ділянка разом з розташованим на ній садовим будинком, як об'єктом завершеного будівництва, перейшла у власність позивача. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили позов задовольнити з підстав наведених у позовній заяві. Відповідач та його представник у судовому засіданні проти задоволення позову заперечували з підстав, що вказані у відзиві на позов. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, свідка [PERSON] , дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити у повному обсязі з огляду на таке. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 05 липня 2017 року відповідачем [PERSON] було складено розписку, відповідно до якої він отримав від позивача [PERSON] грошові кошти в сумі 65 000,00 грн зі строком повернення до 05 серпня 2017 року (а.с.6). У вказаній розписці зазначено, що відповідач бере у позивача вказані грошові кошти в борг (а.с.6). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Вказаної правової позиції дотримується Верховний Суд України у своїй Постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. У судовому засіданні відповідач стверджував, що складена ним 05 липня 2017 року розписка по своїй правовій природі не є договором позики, а складена на підтвердження отримання від позивача авансу в сумі 65 000,00 грн. в рахунок майбутнього придбання у відповідача земельної ділянки вартістю 45 600,00 грн. та садового будинку вартістю 60 309,00 грн. Статтею 570 ЦК України встановлено, що завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Згідно з ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч. 1 ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. 21 вересня 2017 року між відповідачем [PERSON] та позивачем [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0557га у межах згідно з планом, розташовану за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер земельної ділянки - [NUMBER] (а.с.47-49). Згідно п. 1.8 вказаного договору разом з цією земельною ділянкою відчужується розташований на ній садовий будинок. Пунктом 2.1 договору встановлено, що продаж земельної ділянки за домовленістю сторін вчиняється за 45 600,00 грн, які продавець одержав повністю від покупця до підписання цього договору. Зазначену в цьому договорі ціну продажу сторони вважають прийнятою і вигідною для себе, вона відповідає їх волевиявленню, є остаточною і змінам не підлягає. Пунктом 4.1 договору вказано, що продавець продає земельну ділянку за згодою колишньої дружини - [PERSON], з якою перебував у зареєстрованому шлюбі на день придбання зазначеної в цьому договорі земельної ділянки, що підтверджується заявою, справжність підпису на якій засвідчено нотаріально. Окрім того 21 вересня 2017 року між відповідачем [PERSON] та позивачем [PERSON] укладено договір купівлі-продажу садового будинку [ADDRESS]. Згідно абз. 2 п. 6 вказаного договору земельна ділянка відчужується разом з цим садовим будинком, що розташований на ній. Пунктом 3 договору купівлі-продажу садового будинку встановлено, що продаж будинку за домовленістю сторін вчиняється за 60 309,00 грн, які продавець одержав повністю від покупця до підписання цього договору. Зазначену в цьому договорі ціну продажу сторони вважають прийнятою і вигідною для себе, вона відповідає їх волевиявленню, є остаточною і змінам не підлягає. З вищенаведених договорів купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки, що підписані обома сторонами, судом встановлено, що продавець [PERSON] за продаж вказаного нерухомого майна отримав від позивача [PERSON] грошові кошти у повному обсязі. Враховуючи ті обставини, що 05 липня 2017 року відповідачем [PERSON] було складено розписку, відповідно до якої він отримав від позивача [PERSON] грошові кошти в сумі 65 000,00 грн, у суду є всі підстави вважати, що вказані грошові кошти були враховані в рахунок оплати вартості придбаного позивачем нерухомого майна. Будь-яких інших документальних підтверджень сплати вказаних грошових коштів іншим шляхом позивач суду не надав та не повідомив про їх існування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Натомість 24 жовтня 2017 року позивач звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, в якій просив суд накласти арешт на все майно відповідача, що знаходиться на праві його приватної власності. У обґрунтуванні заяви зазначив, що відповідач може зняти зі свого рахунку та приховати наявні у нього кошти, позбавивши себе можливості виконати рішення суду. До своєї заяви позивач надав документальне підтвердження наявності у відповідача грошових коштів на банківському рахунку, а саме квитанцію №TR.2152117.4606.8625 від 21.09.2017 про зарахування на рахунок відповідача у ПАТ «Універсал Банк» грошових коштів у розмірі 855 350,00 грн. Наявність у позивача [PERSON] вказаної належної відповідачу квитанції та дата зарахування коштів на рахунок відповідача від 21.09.2017, яка співпадає з днем укладення договорів купівлі-продажу земельної ділянки і садового будинку, приводить суд до висновку, що вказані кошти фактично спрямовані позивачем [PERSON] саме на придбання нерухомого майна у відповідача [PERSON] До того ж сплата позивачем на користь відповідача грошових коштів 21.09.2017 є нелогічною та непослідовною у випадку наявності боргу у розмірі 65 000,00 грн. який начебто відповідач протиправно не повернув 05 серпня 2017 року, як про це стверджує позивач. Вказані вище обставини не дають змоги суду встановити справжню правову природу розписки від 05.07.2017 як договору позики, а враховуючи встановлені судом обставини, є всі підстави вважати, що вказана розписка є підтвердженням отримання відповідачем від позивача авансу на придбання у майбутньому нерухомого майна. Також у судовому засіданні з пояснень сторін встановлено, що до складення відповідачем розписки про отримання грошових коштів 05.07.2017 вони між собою не були знайомі. Наведені відомості додатково підтверджують недоцільність та неможливість передачі саме в борг грошових коштів. У судовому засіданні в якості свідка колишня дружина відповідача [PERSON] пояснила, що продаж позивачу 21.09.2017 земельної ділянки був здійснений з її згоди, оскільки право власності на неї набуте під час шлюбу з відповідачем, а отримані останнім кошти 05.07.2017 у розмірі 65 000,00 грн враховані в рахунок вартості цієї ділянки та збудованого на ній будинку. В судовому засіданні 06.08.2018 року позивач пояснював, що сума вказана в договорі відповідає сумі сплаченій ним при укладенні договору купівлі-продажу земельної ділянки та будинку, а в судовому засіданні 04.09.2018 р. позивач не заперечував, що ним передана сума відповідачу за придбання об'єктів нерухомості в розмірі вказаному в квитанції від 21.09.2017 р. (а.с.11) в сумі 855350 грн., що свідчить про непослідовність пояснень сторони. Враховуючи вищенаведене, дослідивши всі наявні письмові докази, як кожен окремо так і в їх сукупності, взявши до уваги принципи розумності, доцільності та справедливості, суд встановив, що 05.07.2017 відповідач отримав від позивача 65 000,00 грн. грошових коштів авансу в рахунок придбання будинку та земельної ділянки, які було враховано сторонами під час укладення договорів купівлі-продажу 21.09.2017, а відтак у суду відсутні підстави для задоволення позову. На підставі викладеного, ст. 525, 526, 570, 655, 657, 1046-1049 ЦК України,

Outcome: dismissed