Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-23 00:00:00

25.01.2010р. [PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом, в якому просила суд визнати за нею право власності на ? частини кв.№ 105 буд. 136-А по вул. Набережній Перемоги у м. Дніпропетровську (а.с. № 4 6 т.№ 1). Позов надійшов в провадження судді Мазниця А.А. 20.12.2010р. позивачка збільшила свої позовні вимоги та просила суд, окрім заявлених позовних вимог, усунути для неї перешкоди в користуванні власністю квартирою 105 буд. 136-А по вул. Набережній Перемоги у м. Дніпропетровську шляхом вселення її та неповнолітньої дитини доньки Аліни до спірної квартири (а.с. № 81 т.№ 1). 04.02.2010р. ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська було вжито заходи забезпечення позову та накладено арешт на кв.№ № 105, що розташована у будинку № 136а по вул. Набережна Перемоги у м. Дніпропетровську, заборонено вчинення будь-яких дій щодо зазначеного майна (а.с. № 23 т.№ 1). 15.11.2011р. ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська під головуванням судді Мазниця А.А. провадження у справі було зупинено до набрання законної сили рішення суду по цивільній справі № 2-9420/2011р. (а.с. № 133 т.№ 1). 24.12.2012р. ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська під головуванням судді Башмакова Є.А. провадження по справі було відновлено (а.с. № 143 т.№ 1). На той час справа перебувала вже в провадженні судді Башмакова Є.А. (передана у зв.язку із переводом судді Мазниці А.А. до складу іншого суду). 23.01.2013р. ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська під головуванням судді Башмакова Є.А. провадження по цивільній справі № 2-4574/2011р. за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним права власності було зупинено до набрання законної сили рішенням по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], ПрАТ «НВО «Созидатель», ВК Дніпропетровської міської ради (3-тя особа КП «ДМБТІ») про визнання додаткової угоди та договору про інвестування недійсними (а.с. № 162 163 т. № 1). 04.04.2013р. ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Башмакова Є.А. провадження по цивільній справі № 2-4574/2011р. було відновлено (а.с. № 171 т.№ 1). 31.07.2013р. ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська під головуванням судді Башмакова Є.А. позовну заяву [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним права власності було залишено без розгляду (а.с. № 193 т.№ 1). 26.11.2013р. ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області було скасовано цю ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31.07.2013р. за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним права власності та справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду (а.с. № 258 259 т. № 1). 12.12.2013р. ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська під головуванням судді Башмакова Є.А. провадження по цивільній справі № 2-4574/2011р. за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним права власності знову було зупинено до закінчення касаційного провадження (а.с. № 9 10 т. № 2). 13.05.2014р. цивільну справу передано в провадження судді Ткаченко Н.В. у звязку із закінченням п,ятирічних повноважень судді Башмакова Є.А. 09.07.2015р. ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Ткаченко Н.В. було відновлено провадження по цивільній справі № 2-4574/2011р. (а.с. № 40 т. № 2). 30.11.2015р. позивачка здійснила остаточне уточнення позовних вимог та просила суд постановити рішення по справі, яким визнати не укладеною додатковою угоду № 1 до договору № П6-3-7-25 від 01.09.2004р., укладену 15.12.2005р. між ПАТ НВО «Созидатель» та [PERSON], [PERSON] та [PERSON]; визнати незаконним акт приймання квартири від ПАТ НВО «Созидатель» до [PERSON], [PERSON] і [PERSON], складений 15.03.2005р.; визнати недійсним та скасувати рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 1889 від 27.04.2006р. в частині оформлення права власності з видачею свідоцтва на квартиру [ADDRESS], видане 19.06.2006р. виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради; визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON]; поділити спільну сумісну власність подружжя: квартиру [ADDRESS] наступним чином: визнати майнове право та право власності на ? квартири за [PERSON] та визнати майнове право та право власності на ? квартири за [PERSON] (а.с. 80 81 т. № 2). В обгрунтування заявлених позовних вимог [PERSON] в поданій нею позовній заяві, з урахуванням уточнень, та в ході судового розгляду справи її представники посилалися на те, що [PERSON] з 12.04.2003р. по 29.11.2011р. перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] 30.09.2003р. від шлюбу у них народилася донька Аліна. 01.09.2004р. [PERSON], з її згоди та в інтересах сім'ї, уклав з АТЗТ «НВО «Созидатель» договір № П6-3-7-25 про інвестування житлового будівництва багатоповерхового житлового будинку будівельний № 43 по пр. Героїв в м. Дніпропетровську, згідно якого [PERSON] зобов'язався здійснити інвестування, а АТЗТ «НВО «Созидатель», після закінчення будівництва, передати [PERSON] у власність трикімнатну квартиру проектною площею 101,96 кв.м. На виконання умов вказаного договору позивачкою та відповідачем [PERSON] протягом 2004-2005р.р. було повністю внесено кошти до АТЗТ «НВО «Созидатель» в сумі 257 918грн.21коп., з яких 15 000 доларів США, внесені за рахунок коштів, які позивачка отримала від своїх батьків. В 2006 році будівництво будинку було закінчено і позивач та відповідач [PERSON] одержали [ADDRESS], обумовлену договором. В період з 2006р. по 2008р. позивачка займалась ремонтними роботами в квартирі, а з лютого 2008р. родина переїхала до спірного житла та стала постійно проживати в ній. В травні 2009р. стосунки між подружжям погіршилися і позивачці стало відомо про те, що в 2005 році в договір про інвестування будівництва від 01.09.2004р. були внесені зміни, шляхом укладення додаткової угоди № 1 від 15.12.2005р., згідно якої інвесторами будівництва виступав не лише [PERSON], а і його батьки - [PERSON] і [PERSON] Також позивачці стало відомо, що 19.06.2006р. на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 1889 від 27.04.2006р. було видано свідоцтво про право власності на [ADDRESS] на імя [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Як зазначає позивачка, останній платіж по інвестиційному договору відбувся у травні 2005р., після чого [PERSON] та [PERSON] отримали спільне право вимагати від АТЗТ «НВО «Созидатель» передачі їм у власність, за умовами інвестиційного договору, новозбудовану квартиру. Також, за умовами інвестиційного договору, після передачі квартири по акту приймання передачі АТЗТ «НВО «Созидатель» втрачає можливість вносити до інвестиційного договору зміни щодо інвесторів, адже квартира на цей час вже фактично була передана інвестору, всі обовязки та права по інвестиційному договору виконані у повному обсязі, а відтак АТЗТ «НВО «Созидатель» втрачає право щодо розпорядження правом вимоги. Проте, додаткова угода до інвестиційного договору була укладена 15.12.2005р., тобто після передачі квартири у спільну власність до [PERSON] та [PERSON], та після складання акту прийому-передачі, що є, на думку позивачки, грубим порушенням чинного законодавства. Позивачка вважає себе співвласницею майна, оскільки інвестиційний договір від 01.09.2004р. виходить за межі побутового, отже у неї є право на 50%, як у дружини. Крім того, позивачка та її представники вважали, що [PERSON] і [PERSON] всупереч вимогам ст.. 60 ЦПК України не довели, що вони сплатили інвестиційні внески. 24.03.2016р. представники позивача [PERSON] та [PERSON] (довіреність від 25.11.2015р. а.с. № 73 т. № 2) в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити з підстав викладених в позові (з урахуванням остаточних уточнень від 30.11.2015р.) та згідно доказів, наявних в матеріалах справи. Пояснення по суті справи надавали аналогічні тим, що містяться в уточненій позовній заяві (а.с. № 77 81 т. № 2). 24.03.2016р. представник відповідача [PERSON] [PERSON] (договір (угода) про надання адвокатських послуг від 22.03.2013р. а.с. № 109 т. № 2) в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував. Зазначив, що обставини, на які посилається позивачка щодо відсутності її згоди на укладення спірної додаткової угоди до договору інвестування були предметом дослідження в іншій цивільній справі № 412/15786/2012р., де також вирішувалися вимоги про визнання незаконним та скасування рішення виконкому про видачу свідоцтва про власність та скасування вказаного свідоцтва. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13.11.2014р., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 23.12.2014р. та ухвалою ВВСУ від 06.05.2015р., у задоволенні відповідних позовних вимог було відмовлено. При цьому, судами досліджено відповідні обставини, на які посилається позивачка, як на підставу своїх позовних вимог, та вказано про наявність правових підстав для визнання недійсним спірного правочину та можливість застосування наслідків його недійсності, однак відмовлено у застосуванні відповідного способу захисту права з огляду на те, що було порушено строк позовної давності, про застосування якого було заявлено представником відповідача, відповідні висновки містяться у судових рішеннях в справі № 412/15786/2012р. між тими ж сторонами та за тотожним предметом спору. Отже, на думку представника позивачки, в межах іншої цивільної справи судами було надано правову оцінку аналогічним посиланням позивачки та відповідним обставинам щодо відсутності згоди позивачки на укладення спірного правочину, при цьому зазначено про існування підстав для його кваліфікації як оспорюваного та вказано про неможливість задоволення позову з огляду на пропуск строку строку позовної давності. При цьому, в описовій частині позовної заяви міститься посилання на нікчемність спірного правочину, тоді як в прохальній частині, з урахуванням виправлень представника позивача, містяться вимоги про визнання додаткової угоди не укладеною. Однак, обставини, на які посилається позивачка в описовій частині позову не можуть бути підставою для визнання правочину нікчемним в силу ч. 2 ст. 215 ЦК України, оскільки його недійсність прямо не встановлена законом, з відповідних підстав правочин може бути визнаним лише недійсним як оспорюваний згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України і відповідна правова оцінка вказаним обставинам була надана, в межах іншої цивільної справи та в задоволенні позовних вимог про визнання спірної додаткової угоди недійсною було відмовлено в повному обсязі. Що ж стосується позовних вимог про визнання правочину неукладеним, то в силу приписів абз. 6 п. 8 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вимога про визнання правочину (договору) не укладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. При цьому, всупереч приписам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, позивачкою не представлено доказів та не наведено посилань на обставини, що можуть свідчати про те, що правочин є не укладеним згідно приписів ст. 640 ЦК України, тоді як спірна додаткова угода містить підписи сторін та відбиток печатки забудовника, а зміст спірного правочину містить погоджені сторонами умови, необхідні для договорів данного виду, тим паче, що набрання чинності договорами даного виду не повязано з вчиненням дій щодо передачі майна чи реєстрацією правочину. 24.03.2016р. представник виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради [PERSON] (довіреність від 16.01.2016р. а.с. № 126) в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог в частині визнати недійсним та скасувати рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 1889 від 27.04.2006р. щодо оформлення права власності з видачею свідоцтва на квартиру [ADDRESS], видане 19.06.2006р. виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради, заперечувала, пояснюючи при цьому, що виконкомом міської ради діям виключно в межах закону, оскільки станом на момент прийняття оскаржуваного рішення (як і на сьогодні) договір про інвестування житлового будівництва багатоповерхового житлового будинку будівельний № 43 по пр. Героїв в м. Дніпропетровську № П6-3-7-25 від 01.09.2004р. та додаткова угода до нього № 1 від 15.12.2005р. - чинні та в судовому порядку недійсними не визнавалися. 22.12.2015р., 02.02.2016р. та 18.02.2016р. відповідачі [PERSON], [PERSON] та представники відповідачів ПАТ НВО «Созидатель», Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Дніпропетровського міського управління юстиції в судові засідання по справі неодноразово не зявилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином відповідно до вимог ст. 74 - 76 ЦПК України (а.с. № 89-93, 102-104, 111-117 т. № 2), про причини своєї неявки суду не повідомляли, заяви про розгляд справи за їх відсутності не надавали, з клопотанням про відкладення розряду справи до суду не зверталися. За таких обставин, суд вислухав думку учасників процесу, 18.02.2016р. постановив ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про початок розгляду цивільної справи без цих сторін по справі, а в судовому засіданні 24.03.2016р. - про закінчення розгляду справи за відсутності цих сторін. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що в задоволені позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно частини 1 та 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 12.04.2003р. по 29.11.2011р. Від шлюбу 30.09.2003р. у них народилася донька Аліна (а.с. № 16 17т. 1). 01.09.2004р. між [PERSON] та АТЗТ «НВО «Созидатель» було укладено договір № П6-3-7-25 про інвестування житлового будівництва, згідно умов якого [PERSON] зобовязався прийняти участь в інвестуванні житлового будівництва багатоквартирного житлового будинку за адресою: м. Дніпропетровськ, пр. Героїв будівельний, 43, а АТЗТ «НВО «Созидатель» організувати будівництво житлового будинку, ввести його в експлуатацію та передати [PERSON] у власність трикімнатну квартиру на 7-му поверсі площею 101,96 кв.м. (а.с. № 11 - 15 т.№ 1). Встановлено, що [PERSON] сплачено в повному обсязі інвестиційні внески в загальному розмірі 257\~918 грн. 21коп. в період з вересня 2004р. по травень 2005р., ці обставини встановлені рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13.11.2014р. та в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України не потребують доказуванню (а.с. № 34 35 т.№ 2). 15.12.2005р. між АТЗТ «НВО «Созидатель», [PERSON], [PERSON] та [PERSON] укладено додаткову угоду № 1 до договору № П6-3-7-25 від 01.09.2004р. про інвестування житлового будівництва, згідно якої інвесторами, крім [PERSON], зазначено також [PERSON] та [PERSON] (а.с. № 10 т.№ 1). Рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 1889 від 27.04.2006р. оформлено право власності з видачею свідоцтва на квартиру [ADDRESS] за [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с. № 7-9 т.№ 1). Це право власності за відповідачами оформлено на підставі договору № П6-3-7-25 від 01.09.2004р. та додаткової угоди № 1 від 15.12.2005р. 19.06.2006р. на підставі вказаного рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради було видано свідоцтво про право власності на [ADDRESS], згідно якого власниками квартири у рівних частках є [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с. № 7 - 9 т.№ 1). Також судом було встановлено, що 13.11.2014р. рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по цивільній справі № 412/15786/2012р. було відмовлено в задоволені \~позовних вимог [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], ПАТ «Науково-виробниче обєднання «Созидатель», Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради (третя особа - Комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради) про визнання недійсним додаткової угоди, визнання частково недійсним \~договору, визнання \~незаконним \~та \~скасування \~рішення \~і свідоцтва про право власності (а.с. № 34 35 т.№ 2). 23.12.2014р. ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області апеляційну скаргу [PERSON] було відхилено, а рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13.11.2014р. було залишено без змін (а.с. № 36 37 т.№ 2). 06.05.2015р. ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу [PERSON] було відхилено, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13.11.2014р. та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 23.12.2014р. було залишено без змін (а.с. 38 39 т.№ 2). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13.11.2014р., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 23.12.2014р. та ухвалою ВВСУ від 06.05.2015р., у задоволенні відповідних позовних вимог було відмовлено. При цьому, судами досліджено відповідні обставини, на які посилається позивач як на підставу своїх позовних вимог та вказано про наявність правових підстав для визнання недійсним спірного правочину та можливість застосування наслідків його недійсності, однак відмовлено у застосуванні відповідного способу захисту права з огляду на те, що було порушено строк позовної давності, про застосування якого було заявлено представником відповідача, відповідні висновки містяться у судових рішеннях в справі № 412/15786/2012р. між тими ж сторонами та за тотожним предметом спору. Тобто в межах іншої цивільної справи судами було надано правову оцінку аналогічним посиланням позивачки та відповідним обставинам щодо відсутності згоди позивачки на укладення спірного правочину, при цьому зазначено про існування підстав для його кваліфікації як оспорюваного та вказано про неможливість задоволення позову з огляду на пропуск строку строку позовної давності. Вирішуючи позовні вимоги по суті та відмовляючи в їх задоволенні, суд виходив з наступного. Відповідно до частини 2 статті 11 ЦК України, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Відповідно п. 1 ст. 626, ст. 629 ЦК України договір є домовленістю двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, й який є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. № 9, судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Згідно частини 1 та 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. № 9, вимога про визнання правочину (договору) не укладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги пятої ЦК України. Так, в силу приписів ст.ст. 3, 11 ЦПК України, ст. 16 ЦК України особа, яка заявляє позовні вимоги, має скористатися цілком конкретним способом захисту свого порушеного (оспорюваного або невизнаного) права, загальний перелік яких, визначено зокрема в ст. 16 ЦК України. Серед способів захисту, передбачених ст. 16 ЦК України, не зазначено такого способу захисту, як визнання договору (угоди) не укладеним. [PERSON] того, приписами Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. № 9, рекомендовано суддям відмовляти в задоволенні позовних вимог про визнання правочину (договору) не укладеним, оскільки такий спосіб захисту не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Також не відповідає нормам закону способ захисту щодо визнання акту приймання квартири від ПАТ НВО «Созидатель» до [PERSON], [PERSON] і [PERSON], складений 15.03.2005р. незаконним, оскількі даний акт не є нормативно правовим актом розпорядчої дії, прийнятим органом державної влади або його посадовою особою. Таким чином, обрані позивачем способи захисту про визнання додаткової угоди не укладеною та про визнання акту приймання квартири незаконним, не відповідають вимогам закону, а тому в задоволенні цих позовних вимог [PERSON] слід відмовити.. Всі інші позовні вимоги [PERSON]В є похідними від цих двох, тому, в задоволені позовних вимог позивачці слід відмовити в повному обсязі. Крім того, при винесенні рішення суду, судом дано належну оцінку тим обставинам, що на сьогоднішній день відсутнє рішення суду про визнання недійсним як додаткової угоди № 1 до договору № П6-3-7-25 від 01.09.2004р., укладеної 15.12.2005р. між ПАТ НВО „Созидатель та [PERSON], [PERSON] та [PERSON], так і самого інвестиційного договору № П6-3-7-25 від 01.09.2004р. Посилання позивачки на обставини щодо підписання відповідачем акту прийняття-здачі квартири від 15.03.2005р. до дати укладення спірної додаткової угоди від 15.12.2005р. не можуть свідчити про недійсність вказаної додаткової угоди чи її не укладення, оскільки набрання нею чинності та її відповідність закону не повязані із датою передачі майна, тим паче, що в акті мала місце технічна помилка (а.с.№ 129 т. № 2), а квартира була передана в 2006 році, про що неодноразово зазначалося забудовником в межах інших цивільних справ між тими ж сторонами, що розглядалися Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська. Поза увагою суду, не може залишитися і той аргумент, що цілком логічним є те, що 22.12.2005р. будинок введено в експлуатацію, а тільки після цього, а саме 15.03.2006р. сторони підписують акт здачі-прийому. Крім того, суд критично оцінює ті обставини, що подаючи уточнену позовну заяву від 30.11.2015р. частиною вимог якої є визнання квартири № 105 буд. № 136 а по вул. Набережна Перемоги у м. Дніпропетровську спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], розподіл спільної сумісної власності подружжя з посиланням на ст.ст. 60, 65, 72 СК України, (а.с. № 77-81 т. № 2), позивачка та її представники припускаються помилки, оскільки розгляд цих вимог без визначення часток у майні на підставі ЦК України, є передчасним. Отже, підводячи підсумок вищезазначеному, суд вважає, що в задоволені позовних вимог слід відмовити в повному обсязі. Відповідно до ст. 154 ЦПК України заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає справу. Якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову. Враховуючи результати розгляду справи судом, а саме відмову у задоволені позовних вимог, суд вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою судді Мазниці А.А. від 04.02.2010р., які виразилися в накладені арешту на кВ. № 105, що розташована у буд. № 136 а по вул. Набережна Перемоги у м. Дніпропетровську та забороні вчиняти будь-які дії щодо зазначеного майна (а.с. № 23 т. № 1). Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 88 ЦПК України, у звязку із відмовою у задоволені позовних вимог, суд не находить підстав для повернення позивачці за рахунок відповідачів понесених нею судових витрат. Крім того, приймаючи до уваги, що позивачкою було не в повній мірі сплачено судові витрати за подані нею 2 редакції позовних вимог 25.01.2010р., 20.12.2010р. (а.с. № 4-6, 81т. № 1), рішення по справі по суті позовних вимог виноситься вперше, суд цим рішенням вважає за необхідне стягнути з позивачки на користь держави судовий збір в розмірі 467грн, виходячи з такого розрахунку. Відповідно до п. 3 ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито» (в редакції від 01.01.2010р., що діяла на момент предявлення позову), за подачу позовної заяви майнового характеру сплачується судовий збір у розмірі 1% від ціни позову, але не менше 3 неоподаткованих мінімумів доходів громадян (51грн.) і не більше 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян ( 1700грн., станом на 2010р. неоподаткований мінімум становим 17грн.) Ціна позову в редакції від 25.01.2010р. становила 250\~000грн., а тому за подачу позову позивачці слід було сплатити судовий збір у розмірі 1700грн., натомість вона сплатила 1250грн., а тому достягненню з позивачки на користь держави підлягає сума 450грн. Уточнюючи 20.12.2010р. позовні вимоги, позивачкою не було сплачено судовий збір за вимогами немайнового характеру в розмірі 17грн. (за ставками судового збору на 2010р.), а тому дана сума підлягає стягненню з позивачки на користь держави. Загальний розмір судового збору, який підлягає стягненню з [PERSON] на користь держави становить 467грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved