Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-08 00:00:00

26 листопада 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом. Позов мотивовано тим, що [INFO] в селі Миколаївка Казанківського району Миколаївської області помер його батько [PERSON] . Після його смерті відкрилась спадщина, до складу якої входить земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 9,8009 га, розташована на території Миколаївської сільської ради Казанківського району Миколаївської області, яка належала померлому на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER] , виданого 21 листопада 2001 року Казанківською районною державною адміністрацією та земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 9,8018 га, розташована на території Миколаївської сільської ради Казанківського району Миколаївської області. Заповіт щодо свого майна [PERSON] не залишив, а тому позивач [PERSON] , [PERSON] , відповідач [PERSON] , які є його дітьми, є спадкоємцями першої черги за законом. Позивач [PERSON] вказує, що є таким, що прийняв спадщину після смерті свого батька [PERSON] , так як з серпня 2015 року і по день його смерті проживав разом з ним, хоча і був зареєстрований за іншою адресою. 22 серпня 2018 року звернувся до Казанківської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, проте, державним нотаріусом йому було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом у зв`язку з тим, що 06 лютого 2018 року за реєстраційними номерами 16 та 17 були видані Свідоцтва про право на спадщину за законом на земельні ділянки за заявою спадкоємця першої черги [PERSON] , а також у судовому порядку йому необхідно встановити факт проживання разом із спадкодавцем на день смерті, оскільки у паспорті зазначено, що він зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Проте, вважає ці Свідоцтва недійсними, оскільки відповідачу [PERSON] було відомо, що він проживав разом з батьком, однак цей факт вона не повідомила нотаріусу під час оформлення спадщини, а шляхом обману рідних братів оформила спадщину батька лише на себе. Посилаючись на викладене, позивач просив суд встановити факт постійного проживання разом зі спадкодавцем [PERSON] на момент смерті, а саме [INFO] , визнати недійсними свідоцтво про право на спадщину за законом серії [NUMBER] за реєстровим номером 16, видане 06 лютого 2018 року, за яким [PERSON] є спадкоємцем за законом майна [PERSON] , померлого [INFO] , яке складається із земельної ділянки площею 9,8018 га з кадастровим номером [NUMBER] , розташованої на території Миколаївської сільської ради Казанківського району Миколаївської області та свідоцтво про право на спадщину за законом серії [NUMBER] за реєстровим номером 17, видане 06 лютого 2018 року, за яким [PERSON] є спадкоємцем за законом майна [PERSON] , померлого [INFO] , яке складається із земельної ділянки площею 9,8009 га з кадастровим номером [NUMBER] , розташованої на території Миколаївської сільської ради Казанківського району Миколаївської області та стягнути з відповідача на його користь судові витрати. Ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 03 січня 2019 року до участі у справі залучено [PERSON] , в якості третьої особи, який не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] підтримали заявлені вимоги, посилаючись на те, що у зв`язку з погіршенням взаємовідносин з дружиною та неможливістю спільно проживати, був вимушений в серпні 2015 року залишити сім`ю та переїхати жити до батька [PERSON] , який проживав в с. Миколаївка Казанківського району, був похилого віку та потребував сторонньої допомоги. Так, починаючи з серпня 2015 року і по день смерті батька проживав разом з ним, хоча і був зареєстрований за іншою адресою, здійснював догляд за ним та після його смерті разом зі своєю сестрою [PERSON] та братом [PERSON] спільно провели його поховання. Із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, після смерті батька, до нотаріальної контори у встановлений законом строк не звернувся, оскільки був переконаний саме відповідачкою [PERSON] у тому, що оформленням всіх спадкових прав вона буде займатися сама, але остання шляхом обману оформила спадщину батька лише на себе, тому просили задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, пояснив, що відповідач [PERSON] довідавшись, що її батько [PERSON] помер, одразу ж приїхала з м. Києва до с. Миколаївка Казанківського району та займалася похованням останнього, її брати позивач [PERSON] та третя особа [PERSON] не приймали жодної участі в організації поховання батька. Після поховання батька відповідачка [PERSON] особисто повідомила братів [PERSON] та [PERSON] про те, що їм всім разом необхідно в шестимісячний строк звернутися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини, але останні, з невідомих їй причин, завідсутності будь-яких перешкод з її боку, у встановлений законом строк до нотаріуса із відповідними заявами не звернулись. Так, в грудні 2017 року відповідачка [PERSON] подала до державного нотаріуса заяву про прийняття спадщини за законом та 06.02.2018 року їй були видані Свідоцтва про право на спадщину за законом на дві земельні ділянки. Зазначив, що після оформлення спадщини відповідачка [PERSON] надавала матеріальну допомогу позивачу [PERSON] , який залишився проживати у будинку померлого батька, сплачувала комунальні послуги, оскільки останній не працював та зловживав алкогольними напоями. В серпні 2018 року відповідачці [PERSON] стало відомо, що позивач [PERSON] звернувся до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом щодо майна померлого батька, але останньому у вчинені нотаріальної дії було відмовлено. Враховуючи вище викладене, просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Третя особа без самостійних вимог [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримав, вважає їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволеннюпояснивши тим, що починаючи з серпня 2015 року позивач [PERSON] постійно проживав та здійснював догляд за батьком [PERSON] , який помер [INFO] . Після смерті батька вони разом з позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] домовилися розділити всю спадщину, а саме дві земельні ділянки, порівну та те, що всіма організаційними питаннями буде займатися відповідачка [PERSON] , як старша сестра. Він та позивач [PERSON] неодноразово нагадували відповідачці [PERSON] про те, що вже час оформляти спадщину, але вона постійно відкладала це питання. Так, в серпні 2018 року від позивача [PERSON] йому стало відомо про те, що відповідачка [PERSON] оформила всю спадщину тільки на себе та отримала відповідні свідоцтва про право на спадщину. Вважає ці Свідоцтва недійсними, оскільки відповідачу [PERSON] було відомо, що на час відкриття спадщини, тобто на день смерті їхнього батька, з ним постійно проживав позивач [PERSON] , який вважається таким, що прийняв спадщину, однак цей факт вона не повідомила нотаріусу під час оформлення спадщини, а шляхом обману оформила спадщину батька лише на себе. Третя особа без самостійних вимог державний нотаріус Казанківської державної нотаріальної контори Миколаївської області Міщенко Н.В. у судове засідання не з`явилася, але надала суду письмову заяву про розгляд справи у її відсутності, не заперечує проти задоволення позову. Вислухавши доводи сторін, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, суд приходить такого висновку. Відповідно до вимог ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. В силу приписів статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України). Згідно з ч.2 ст.1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою. За змістом норм ст.1268 ЦК України порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Так, відповідно до ч.3 і ч.4 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] , у віці [INFO], про що 03 липня 2017 року складено відповідний актовий запис за №10, місце смерті - село Миколаївка Казанківський район Миколаївська область, місце державної реєстрації - виконавчий комітет Миколаївської сільської ради Казанківського району Миколаївської області, що підтверджується свідоцтвом про смерть (копія) серії [NUMBER] (а.с.10). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої увійшли дві земельні ділянки, що розташовані в межах території Миколаївської сільської ради Казанківського району Миколаївської області, надані для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, з кадастровим номер - [NUMBER] та [NUMBER] . Позивач [PERSON] є сином спадкодавця, що підтверджується свідоцтвом про народження (копія) серії [NUMBER] (а.с.9). 22 серпня 2018 року [PERSON] звернувся до Казанківської державної нотаріальної контори Миколаївської області із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом щодо майна [PERSON] , померлого [INFO] (а.с.19). Казанківською державною нотаріальною конторою Миколаївської області роз`яснено [PERSON] , що відповідно до вимог ст.ст.1269, 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкоємцем, має особисто подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У відповідності із п.4.9. глави 10 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України свідоцтво про право на спадщину видається на підставі заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. Згідно п.3.15. глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, якщо спадкоємець протягом шести місяців не подано до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв спадщину. В порушення зазначених вище норм закону [PERSON] у встановлений законом строк не подав заяву про прийняття спадщини, строк для отримання свідоцтв про право на спадщину настав 15 грудня 2017 року. Повідомлено останнього про те, що спадкову справу до майна померлого [INFO] [PERSON] було заведено Казанківською державною нотаріальною конторою 14 грудня 2017 року за №40/2017 за заявою спадкоємця за законом першої черги, який повідомив, що інших спадкоємців немає, надав довідку про реєстрацію місця проживання померлого, на підставі якої спадкодавець на день смерті був зареєстрований один. За заявою спадкоємця першої черги, що прийняв спадщину, 06 лютого 2018 року за реєстрованими номерами 16 та 17 були видані Свідоцтва про право на спадщину за законом на земельні ділянки, що належали спадкодавцю на день відкриття спадщини. Рекомендовано у судовому порядку встановити факт проживання разом із спадкодавцем та визнати недійсними видані свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з чим [PERSON] відмовлено у вчинені нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на майно, що належало [PERSON] , померлому [INFO] (а.с.19). Постановою державного нотаріуса Першої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області, в порядку заміщення державного нотаріуса Казанківської державної нотаріальної контори Миколаївської області, Міщенко Н.В. від 27.02.2019 року відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на майно, що належало [PERSON] , померлому [INFO] , у зв`язку з не підтвердженням факту сумісного проживання разом зі спадкодавцем на день смерті останнього та у зв`язку з тим, що спадкове майно перейшло у власність іншій особі у встановленому законом порядку (а.с.200). Згідно ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язанні спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Частиною 2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року за №7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо постійне місце проживання особи із спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. З довідки №816/03-15 від 21.08.2018 року виданої виконкомом Казанківської селищної ради Миколаївської області вбачається, що [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , фактично проживає в [ADDRESS] з серпня 2015 року по теперішній час (а.с.11). З копії паспорту серії [NUMBER] виданого Центрально-Міським РВ у м. Кривий Ріг ГУ ДМСУ в Дніпропетровській області від 13 лютого 2015 року вбачається, що [PERSON] з 07.11.2002 року зареєстрований по [ADDRESS] (а.с.20). Відповідно до акту про встановлення факту проживання, складеного депутатом Казанківської селищної ради [PERSON] , в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , який зареєстрований по [ADDRESS] , фактично з серпня 2015 року проживає, за адресою [ADDRESS] (а.с.12). Свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні засвідчили, що вони проживають в селі Миколаївка, по сусідству з будинком батька позивача [PERSON] Перебувають з ним в дружніх відносинах. Спочатку позивач [PERSON] приїздив та відвідував батька, а в серпні 2015 року переїхав та почав проживати разом з ним, допомагав по господарству та доглядав останнього, який на той час тяжко хворів, а після його смерті залишився і надалі проживати у батьківському будинку. Свідки [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні засвідчили, що [PERSON] в серпні 2015 року переїхав з м. Кривий Ріг Дніпропетровської області до свого батька [PERSON] в с. Миколаївка Казанківського району Миколаївської області, де почав проживати разом з ним, а після його смерті залишився і надалі проживати у батьківському будинку. Місцем проживання фізичної особи згідно з ч.1 ст.29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Статтями 2, 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Згідно ч.10 ст.6 цього ж Закону реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції. Згідно з п.п. 3.21, 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу України, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем. Отже, у випадку, якщо спадкоємець фактично постійно проживав із спадкодавцем на момент відкриття спадщини, проте у його паспорті відсутня відмітка про реєстрацію місця проживання разом із спадкодавцем, а також відсутні докази, визначені п.3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, спадкоємець має право звернутися до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частина друга статті 80 ЦПК України). Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (частина четверта статті 77 ЦПК України). Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої). Суд вважає, що надані позивачем докази відповідно до вимог ст.76, 78-80 ЦПК України є допустимими, достовірним та достатніми. Оцінюючи їх у сукупності, суд приходить до висновку, що маються підстави для встановлення факту постійного проживання [PERSON] разом зі спадкодавцем [PERSON] у будинку [ADDRESS] у період з 01 серпня 2015 року по [INFO]. Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом, суд приходить такого висновку. Згідно ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Так, відповідно до ч.3 і ч.4 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. В силу вимог ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Спадкоємцями майна громадянина [PERSON] , який помер [INFO], першої черги за законом являється його діти: син [PERSON] , донька [PERSON] та син [PERSON] . З копії спадкової справи за №40/2017 до майна померлого [INFO] [PERSON] , слідує, що із заявою про прийняття спадщини звернулась дочка спадкодавця [PERSON] , як спадкоємець першої черги за законом (а.с.148-174). Державним нотаріусом Єланецької державної нотаріальної контори Миколаївської області Макушевим С.П, який вчиняв нотаріальні дії в порядку заміщення державного нотаріуса Казанківської державної нотаріальної контори Миколаївської області, 06.02.2018 року видано Свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за №16 та Свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за №17, згідно яких [PERSON] успадкувала після смерті [PERSON] дві земельні ділянки, що розташовані в межах території Миколаївської сільської ради Казанківського району Миколаївської області, надані для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, з кадастровим номером - [NUMBER] та кадастровим номером - [NUMBER] . Статтею 1301 ЦК України передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Згідно з роз`ясненнями викладеними в п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. З довідки виданої виконкомом Миколаївської сільської ради Казанківського району Миколаївської області на вимогу гр. [PERSON] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , та подана останньою до нотаріальної контори вбачається, що [PERSON] , [INFO], який помер [INFO] , на день смерті був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Згідно інформації по господарської книги на день смерті спадкодавця [INFO] за вищевказаною адресою був зареєстрований один (спадкова справа №40/2017, а.с.150). Позивач [PERSON] , в силу положень ч.3 ст.1268 ЦК України, прийняв спадщину після смерті батька [PERSON] Нотаріус при видачі [PERSON] оспорюваних свідоцтв про право на спадщину за законом не перевірив коло осіб, які проживали разом зі спадкодавцем на час його смерті, а отже невірне визначився, що спадкоємцем є одна особа, що призвело до порушення прав [PERSON] , які підлягають поновленню шляхом визнання вказаних свідоцтв недійсними в частині переходу до [PERSON] права на 1/2 частку належних спадкодавцеві земельних ділянок. За таких обставин, позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими і підлягають частковому задоволенню. В силу вимог п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ч. 8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це заяву. Згідно ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Зокрема, до витрат, пов`язаних з розглядом справи відносяться витрати сторін на професійну правничу допомогу та витрати пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (п.п.1, п.4 ч.3 ст.133 ЦПК України). У відповідності з ч.ч.1-4 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонам разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до цих вимог закону судом встановлено, що між [PERSON] та адвокатом Бугаєць Т. І ., яка діє на підставі Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №4931 від 24.04.2012 року, укладено договір про надання правової допомоги за №007/18 від 19.09.2018 року (а.с.24-25). Згідно вказаного договору адвокатом Бугаєць Т .І. було надано позивачу [PERSON] правову допомогу у формі: первинної консультації; вивчення матеріалів справи; підготовки позовної заяви; складання документів процесуального змісту впродовж розгляду справи (відповідь на відзив, клопотання по справі) та участь у судових засіданнях (03.01.2019 року, 29.01.2019 року, 05.02.2019 року, 09.04.2019 року), що підтверджується актом виконаних робіт до Договору за №007/18 від 19.09.2018 року (а.с.187). Загальна сума витрат на правничу допомогу склала 8000 грн., які позивачем [PERSON] було сплачено, що підтверджується меморіальним ордером за №@2РL170282 від 16.11.2018 року, за №@2РL621407 від 05.01.2019 року, за №№@2РL087941 від 29.01.2019 року та за №№@2РL596077 від 06.02.2019 року (а.с.190-193). Згідно ст.30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фінансовий розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумний та враховувати витрачений адвокатом час. Пунктом 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» зазначено, що витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а і у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що при визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу представником позивача дотримані норми чинного законодавства, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути в рахунок понесених судових витрат витрати на професійну правничу допомогу, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, в розмірі 4000 грн. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем [PERSON] при подачі позовної заяви було сплачено судовий збір за трьома самостійними вимогами немайнового характеру (встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом серії [NUMBER] та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом серії [NUMBER] ) в сумі 1762 грн. (а.с.1-2, 32). Враховуючи наведене, суд вважає, що із відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, в сумі 1057 грн. 20 коп. Згідно ч.2 ст.140 ЦПК України розмір витрат, пов`язаних з вчиненням інших дій, пов`язаних з розглядом справи чи підготовкою до її розгляду, встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. З фіскальних чеків від 24.09.2018 року та від 25.01.2019 року наданих позивачем [PERSON] вбачається, що останнім за поштове пересилання відповідачу, її представнику та третій особі відповіді на відзив та інших процесуальних документів було сплачено поштових витрат, на загальну суму 147 грн. (а.с.194-195). З квитків на проїзд наданих позивачем [PERSON] вбачається, що останній 03.01.2019 року поніс витрати на проїзд, з м. Кривий Ріг до смт. Казанка (рейсовий автобус сполученням Кривий Ріг - Первомайськ) та з смт. Казанка до м. Кривий Ріг (рейсовий автобус сполученням Одеса-Дніпропетровськ), на загальну суму 124 грн. 70 коп. (а.с.196). Враховуючи наведене, суд вважає, що із відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати пов`язані з вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи чи підготовки до її розгляду, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, в розмірі 135 грн. 85 коп. Вимоги позивача [PERSON] щодо стягнення витрат за послуги нотаріуса, згідно квитанції №ПН1364 від 27.02.2019 року на суму 336 грн. (а.с.197), не підлягають задоволенню, оскільки зазначені витрати не відносяться до витрат, пов`язаних з розглядом справи чи підготовкою до її розгляду. Таким чином, у відповідності до ст.141 ЦПК України суд з відповідача стягує на користь позивача судові витрати, понесені ним у зв`язку з розглядом справи, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, у розмірі 5193 грн. 05 коп. (4000 грн. витрати на професійно правничу допомогу, 1057 грн. 20 коп. витрати по сплаті судового збору та 135 грн. 85 коп. витрати пов`язані з вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи чи підготовки до її розгляду).

Outcome: partial