Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-13 00:00:00

26 лютого 2015 року Садівниче товариство «Полюшко» звернулося до суду із позовною заявою, в якій просить зобов'язати відповідача [PERSON] повернути садівничому товариству самовільно зайняту ним земельну ділянку площею 0,673 га за адресою: СТ «Полюшко», с.Коларове, Жовтневого району Миколаївської області. В обґрунтування цих вимог позивач посилається на те, що відповідач самовільно зайняв та використовує частину земельної ділянки СТ «Полюшко» без будь-якої правової підстави та не сплачує членські внески. На неодноразові звернення до відповідача щодо повернення самовільно зайнятої ним земельної ділянки він не реагує та не вчиняє дій з укладення договору оренди, тощо. За такого вважає, що мається порушення прав товариства, тому позивач просить, з урахуванням уточнених вимог, зобов'язати відповідача повернути СТ «Полюшко» самовільно зайняту земельну ділянку площею 0,673 га шляхом перенесення огорожі на 21,24 метри від складу в бік будинку по вул. Турбіністів в СТ «Полюшко» в с.Коларівка Жовтневого району Миколаївської області. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі, пославшись на вище викладене. Також вказала, що поруч із земельною ділянкою, яку самовільно займає відповідач знаходиться склад та скважина для води, проте товариство позбавлене можливості створити нормальну санітарну зону та обслуговування цієї скважини через наявність огорожі, встановленої відповідачем. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав, пославшись на те, що СТ «Полюшко» не належать зайняті ним землі, а отже вказане товариство не є належним позивачем. Відповідач вказав, що дійсно займає більшу частину земельної ділянки ніж визначено державним актом, проте такий розмір було узгоджено з керівництвом Коларівської сільської ради, аби запобігти численним крадіжкам з дачних ділянок, та тоді ж була встановлена огорожа, яка не переносилась. У задоволенні позовних вимог просив відмовити, посилаючись на те, що зайняттям цієї земельної ділянки ним не порушено прав жодних членів садівничого товариства. Також вказував на те, що має велику родину, а тому земельна ділянка йому необхідна для утримання сім'ї. Також просив про зобов'язання позивача передати частину зайнятої ним земельної ділянки його синові, проте зустрічного позову з цього приводу не пред'являв. Вислухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши письмові докази в межах заявлених позовних вимог, суд встановив, що відповідно до рішення виконавчого комітету Жовтневої районної Ради народних депутатів Миколаївської області № 78 від 25.03.1988 року під колективне садівництво було виділено 12 га паші колгоспу ім. Коларова у постійне користування (а.с. 51). На підставі вказаного рішення 1988 року було видано державний акт на право користування землею №030990 площею 12 га (а.с. 7-9). За даними головного управління статистики у Миколаївській області, зареєстроване садівниче товариство «Полюшко», що розташоване за адресою: Миколаївська область Жовтневий район с-ще Коларівка, та яке використовує вказані землі (а.с. 10). Згідно даних державного акту [NUMBER], виданого 31 травня 1998 року на підставі рішення виконавчого комітету Коларівської ради народних депутатів від 26.05.1998 року № 56, [PERSON] належить земельна ділянка площею 0,075 га для ведення садівництва, що розташована на території СВТ «Полюшко» (а.с. 43). Підстави, з яких позивач був змушений звернутися до суду із цим позовом підтверджуються даними акту обстеження земельної ділянки від 06.08.2014 року №47, згідно якого державним інспектором сільського господарства на території Миколаївської області Бабець В.М. було проведено обстеження земельної ділянки у зв'язку із самовільним зайняттям. Була встановлена загальна площа земельної ділянки 0,1423 га, якою користується відповідач, з яких 0,075 га [PERSON] використовує відповідно до державного акту, а ділянка розміром 673 кв.м. ним самовільно зайнята за рахунок земель СВТ «Полюшко» (а.с. 4). 14 листопада 2014 року голова правління СТ «Полюшко» Тимофєєва Є.І. звернулася до відповідача із письмовою вимогою, в якій вказала про необхідність вирішення спірного питання щодо самовільно зайнятої ним ділянки, за яку він не сплачує членські внески та інші податки, та запропонувала звернутися із заявою про передачу у його користування самовільно зайнятої ним ділянки чи повернути її товариству (а.с. 5). Посилаючись на те, що відповідач в добровільному порядку вказане спірне питання вирішити відмовився, товариство було змушене звернутися до суду із цим позовом. Згідно з приписами частини 2 зазначеної статті сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Доказами, згідно частини 1 статті 57 ЦПК України, є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. У відповідності до частини 3 статті 10, частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, судом встановлено та сторонами не оспорюється, що [PERSON] використовує земельну ділянку площею, більшою ніж перебуває у його власності відповідно до даних державного акту. Натомість відповідач посилається на те, що СТ «Полюшко» не є належним позивачем, однак вказуючи на те, що зайнята ним самовільно земельна ділянка належить до земель Коларівської сільської ради, будь-яких доказів з цього приводу не надав. В той час як позивач, на підтвердження належності його прав щодо частини зайнятої відповідачем земельної ділянки, надав викопіювання земель СТ «Полюшко» та з огляду якого вбачається про дійсне зайняття [PERSON] земель позивача, що також підтверджується змістом акту державного інспектору сільського господарства (а.с. 44-45). Також з вказаного викопіювання вбачається про розташування безпосередньо біля ділянки, яку використовує відповідач понад належну йому площу, водопровідної колонки, та яку, як вказує представник позивача, товариство позбавлено можливості належно обслуговувати, встановити санітарну зону, через порушення відповідачем меж належної йому земельної ділянки та земель, що перебувають у користуванні СТ «Полюшко» (а.с. 45). Відповідно до ст. 35 Земельного кодексу України, Громадяни України із земель державної і комунальної власності мають право набувати безоплатно у власність або на умовах оренди земельні ділянки для ведення індивідуального або колективного садівництва. В судовому засіданні встановлено, що відповідачу належить земельна ділянка площею 0,075 га, а фактично він використовує за рахунок земель СТ «Полюшко» ділянку більшою площею, при цьому будь-якого договору з цього приводу із товариством [PERSON] не укладав. Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги пояснення представника позивача щодо використання відповідачем надлишків земельної ділянки без сплати членських внесків, неможливість належного обслуговування майна товариства (водопровідної колонки), суд дійшов висновку, про наявність порушення прав товариства як користувача вищевказаної земельної ділянки, самовільно зайнятої відповідачем. Відповідно до ст. 152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Згідно положень ст. 212 ЗК України - самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. За такого позовні вимоги СТ «Полюшко» щодо відновлення меж земельної ділянки відповідача обґрунтовані. Натомість, вирішуючи питання щодо фактичного відновлення цих меж у спосіб, на який посилається позивач (перенесення огорожі на 21,24 метри), то суд вважає неможливим застосувати такий адже доказів, що у такий спосіб можливе відновлення прав позивача суду не надано, клопотань щодо проведення експертизи не заявлено. За вищевказаного, суд дійшов висновку, що відновлення прав СТ «Полюшко» можливе шляхом зобов'язання відповідача привести межі своєї ділянки у розміри, що визначені належним йому державним актом. Щодо посилань відповідача на необхідність йому вказаної ділянки для утримання родини та передачі цієї ділянки його синові, то до компетенції суду такі питання не належать, та він має діяти лиже в межах визначених повноважень, як то передбачають положення ст. 19 Конституції України. Його посилання щодо неналежності позивача також не знайшли свого підтвердження, про що зазначено вище. На підставі ст. 88 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь СТ «Полюшко» судові витрати в сумі 121 грн. 80 коп. пропорційно до задоволених позовних вимог.

Outcome: partial