Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-22 00:00:00

26.08.2014 року [PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Вказує, що йому на підставі рішення Луцького міськрайонного суду від 21.09.2007 року належить на праві приватної власності 1/3 частини житлового будинку за [ADDRESS] в даному житловому будинку. Зазначає, що постійно проживає в даному житловому помешканні із дружиною. З серпня 2010 року у даній квартирі було зареєстровано відповідача [PERSON] Разом з тим, відповідач ніколи не проживав за місцем реєстрації, а постійно проживає в квартирі за [ADDRESS], та не проявляє інтересу до спірного житла, його особистих речей в помешканні немає, витрати на утримання житла відповідач не несе. Окрім того, реєстрація відповідача в помешканні унеможливлює отримання субсидії на послуги ЖКГ. Між ними не існувало домовленості стосовно того, що відповідач буде проживати у належному йому житловому помешканні. Просить визнати [PERSON] таким, що втратив право на житло в квартирі за [ADDRESS]. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23.12.2014 року у прийнятті зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визначення порядку користування житловим будинком з надвірними будівлями і спорудами та усунення перешкод у користуванні ними відмовлено. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, подав на адресу суду заяву, якою просив справу розглядати у його відсутності, у задоволенні позову просив відмовити з підстав наведених у запереченнях та зазначив, що співвласника більшої частини спірного житлового будинку не можна позбавити однієї правомочності права власності - користування. Суд заслухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши та оцінивши подані суду докази у їх сукупності, проаналізувавши матеріали справи, прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що згідно рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21.09.2007 року, визнано за позивачем [PERSON], [PERSON], [PERSON], як спадкоємцями першої черги за законом після смерті [INFO] року [PERSON] право власності на спадкове майно: житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами в [ADDRESS], грошові заощадження в «Ощадбанку» по 1/3 частині за кожним (а.с.4-5). Як вбачається із копії технічного паспорту, виготовленого станом на 09.08.2010 року, житловий будинок [ADDRESS] перебуває у спільному користуванні [PERSON], [PERSON], [PERSON], та складається із двох квартир: кв. № 1 загальною площею 61,7 кв.м., та кв. №? 2 загальною площею 62,5 кв. (а.с.10-14). Із заперечень відповідача встановлено, згідно договору купівлі-продажу від 12.11.2012 року, відповідач [PERSON] придбав 2/3 частини житлового будинку [ADDRESS]. Позивач дану обставину не заперечив в судовому засіданні. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України). Згідно ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386,391 ЦК України. Водночас, в силу вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України позивач зобов'язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Так, позивач [PERSON] зазначає, що є власником 1/3 частини житлового будинку за [ADDRESS], в той же час, будь-яких правовстановлюючих документів, що свідчать про те, що йому на праві власності належить частка у вищевказаному житловому будинку, та саме вищевказана квартира [ADDRESS] суду надано не було. Крім того, подана копія технічного паспорта не є правовстановлюючим документом, а є лише документом, який складається на основі матеріалів технічної інвентаризації об'єкта нерухомого майна і містить основні відомості про нього (місцезнаходження, склад, технічні характеристики, план та опис об'єкта, наявність самочинного будівництва, перепланування тощо). Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна проводиться з видачею свідоцтва про право власності місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування. Позивачем [PERSON] не надано суду копії свідоцтва про право власності, що свідчить про проведення реєстрації права власності на вищевказану частку житлового будинкуза [ADDRESS]. Як на підставу власних позовних вимог, позивач посилається на ст. 405 ЦК України, яка визначає порядок та підстави визнання членів сім'ї власника такими, що втратили право користування жилим приміщенням, внаслідок відсутності цих осіб понад встановлені строки, а не самого власника (співвласника) квартири, та на обґрунтування власних вимог подав копію висновку про результати розгляду звернення громадян, затвердженого т.в.о. начальника Луцького РВ УМВС України у Волинськіої області від 18.07.2014 року (а.с.16). Однак, із норм ч.ч. 1, 2 ст. 358 ЦК України вбачається, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. В судовому засіданні встановлено, що домовленості щодо порядку володіння та користування майном не досягнуто, частки спільного житлового будинку за [ADDRESS] не виділені в натурі, між сторонами не визначено порядку користування вищевказаним спірним житловим будинком, а тому суд приходить до висновку, що вимоги позивача про визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим будинком є безпідставними, а тому не підлягають до задоволення.

Outcome: dismissed