Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-16 00:00:00

25.05.2016 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що з 24.05.1975 року перебуває у шлюбі з відповідачем, від подружнього життя дітей не мають, спільного господарства не ведуть, фактично не проживають майже 12 років, не підтримують ніяких стосунків, шлюбні відносини припинені. Збереження шлюбу та подальше спільне проживання суперечить інтересам сторін та унеможливлює примирення між сторонами. Позивач в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити (а.с.17). Відповідач в судове засідання не з'явилася, про день та час слухання справи повідомлялася належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення (а.с.22,23), заперечення проти позову не надала, заяви про відкладення чи розгляд справи за її відсутності до суду не надходили. Враховуючи достатність у матеріалах справи доказів для розгляду спору по суті, приписи ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифікована Законом України від 17.07.1997 р. № 475/97-ВР) щодо права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку, створення судом належних умов розгляду справи у суді, неприпустимість зловживання процесуальними правам учасниками процесу, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача. Право на оскарження ухваленого судового рішення відповідачем протягом десяти днів з дня отримання копії рішення суду урівноважує його права з позивачем. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Із матеріалів справи вбачається, що [PERSON] та [PERSON] з 24.05.1975 року перебувають у шлюбі, що підтверджено свідоцтвом про шлюб, виданим 24.05.1975 року в м. Радомишль районним відділом ЗАГС Житомирської області, актовий запис №44 (а.с.5). Шлюбні стосунки сторони припинили, протягом тривалого часу спільне господарство не ведуть, спору щодо майна у них немає. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Згідно ч. 2\~ст. 112 СК України\~Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки відповідачка при реєстрації шлюбу змінила прізвище, вона має право після розірвання шлюбу залишити його. Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Таким чином, судом встановлено, що сторони не перебувають у фактичних шлюбних стосунках, мета подальшого спільного життя подружжя та збереження родини відсутня. Отже, проаналізувавши зазначені вимоги закону, взявши до уваги фактичні взаємини між подружжям, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Враховуючи викладене, та на підставі ст.ст. 24, 112, 113, 115 СК України,

Outcome: approved