Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-02 00:00:00

26.01.2021 року позивач звернувся до Гуляйпільського районного суду Запорізької області з позовом до Управління соціального захисту населення Гуляйпільської районної державної адміністрації Запорізької області про індексацію грошового зобов`язання та сплату трьох процентів річних. 27.01.2021 року ухвалою судді відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження у судове засідання. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що постановою Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 21.07.2011 року у справі № 2-а-1155/2011 в задоволенні позову [PERSON] до Управління праці та соціального захисту населення Гуляйпільської районної державної адміністрації Запорізької області про визнання дій протиправними та зобов`язання перерахувати та виплатити щорічну грошову допомогу на оздоровлення відмовлено. Однак, постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 07.12.2012 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково; постанову Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 21.07.2011 року скасовано із прийняттям нової; визнано протиправними дії Управління праці та соціального захисту населення Гуляйпільської районної державної адміністрації Запорізької області щодо відмови в проведенні перерахунку щорічної грошової допомоги на оздоровлення; зобов`язано Управління праці та соціального захисту населення Гуляйпільської районної державної адміністрації Запорізької області нарахувати та виплатити на користь [PERSON] щорічну разову грошову допомогу на оздоровлення як учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС за 2010 рік в розмірі, встановленому ст.48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»; позовні вимоги за період з 01.01.2000 року по 01.01.2010 року залишено без розгляду. Постанова суду набрала чинності 07.12.2012 року. Постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 07.12.2012 року у справі № 2а-1155/11 була виконана 18.04.2018 року в розмірі 4490 грн. Посилався на те, що ч.ч. 1, 2 ст.625 ЦК України зазначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Крім того, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, у ст.625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Тобто, приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду (постанова від 16.05.2018 року справа № 459/3560/15-ц, постанова від 22.11.2018 року справа № 761/43507/16-ц), Верховного Суду України (постанова від 30.03.2016 року справа № 6-2168цс15, постанова від 22.03.2017 року справа № 6-2311цс16). Відповідно до Розрахунку інфляційних збитків: 1. Період з 07.12.2012 року по 18.04.2018 року; 2. Кількість днів прострочення: 1958; 3. Сума боргу: 4490 грн.; 4. Індекси інфляції: грудень 2012 рік - 100.2, 2013 рік - 100.5, 2014 рік - 124.9, 2015 рік - 143.3, 2016 рік - 112.4, 2017 рік - 113.7, 2018 рік - 109.8, 2019 рік - 104.1, 9 місяців 2020 року - 101.7; 5. Інфляційні збитки за вказані періоди складають - 10785.32 грн. - 4490 грн. = 6295,32 грн.; 6. Розрахунок 3% річних: 4490 грн. : 365 днів * 1958 днів * 3% = 723 грн. Таким чином, нараховані на суму заборгованості інфляційні втрати та три проценти річних за період з 07.12.2012 року по 18.04.2018 року разом становлять: 6295,32 грн. + 723 грн. = 7018,32 грн. Прохає суд стягнути з Управління соціального захисту населення Гуляйпільської районної державної адміністрації Запорізької області на користь [PERSON] нараховані інфляційні втрати та три проценти річних за період з 07.12.2012 року по 18.04.2018 року на суму заборгованості, нарахованої на виконання постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 07.12.2012 року у справі № 2а-1155/11, у загальній сумі 7018,32 грн., справу розглянути у його відсутність. Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, в тексті позовної заяви прохав справу розглянути у його відсутність (а.с.3). Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, відзив на позов не подав, 01.03.2021 року подав суду заяву, в якій повідомив про скорочення посади головного спеціаліста з посадовими обов`язками юриста, взяти участь у судовому засіданні не мають можливості, не заперечували про заочного розгляду справи (а.с.19). Виходячи з положень ч.3 ст.211 ЦПК України суд вважає, що рішення у справі можливо ухвалити при проведенні судового засідання за відсутності учасників процесу. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. [INFO] в с. Димка Глибокського району Чернівецької області народився позивач - [PERSON] , що підтверджується копією паспорта громадянина України серії [NUMBER] від 25.09.1996 року (а.с.4-5). Позивач є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи та є інвалідом ІІ групи, що підтверджується відповідними посвідченнями (а.с.6). 21.07.2011 року постановою Гуляйпільського районного суду Запорізької області у справі № 2-а-1155/2011 в задоволенні позову [PERSON] до Управління праці та соціального захисту населення Гуляйпільської районної державної адміністрації Запорізької області про визнання дій протиправними та зобов`язання перерахувати та виплатити щорічну грошову допомогу на оздоровлення - відмовлено (а.с.7-9). 07.12.2012 року постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково; постанову Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 21.07.2011 року скасовано із прийняттям нової; визнано протиправними дії Управління праці та соціального захисту населення Гуляйпільської районної державної адміністрації Запорізької області щодо відмови в проведенні перерахунку щорічної грошової допомоги на оздоровлення; зобов`язано Управління праці та соціального захисту населення Гуляйпільської районної державної адміністрації Запорізької області нарахувати та виплатити на користь [PERSON] щорічну разову грошову допомогу на оздоровлення як учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС за 2010 рік в розмірі, встановленому ст.48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»; позовні вимоги за період з 01.01.2000 року по 01.01.2010 року залишено без розгляду (а.с.10-11). 31.05.2018 року постановою головного державного виконавця ВПВР Департаменту ДВС Міністерства юстицію України Рекашової А.М. закінчено виконавче провадження №5449823 з примусового виконання рішення Європейського суду з прав людини №10035/07 від 15.06.2017 року, постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 07.12.2012 року у справі № 2а-1155/11 виконана 18.04.2018 року в розмірі 4490 грн. (а.с.12). Суд, задовольняючи позов в повному обсязі, виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.5 ст.11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. В статті 15 ЦК України зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Визначення поняття зобов`язання міститься у ч.1 ст.509 ЦК України відповідно до якої зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У ст.599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно ч.1 ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Положеннями ст.611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Згідно ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, Велика Палата Верховного Суду постановою від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц виклала такий висновок про правильне застосування норм права: «Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з ч.2 ст.509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим. За змістом ст.ст. 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у ст.625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.» Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 року у справі №127/15672/16-ц (провадження №14-254цс19) зазначила, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст.625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Тому, суд доходить висновку про те, що на спірні правовідносини поширюються вимоги ст.625 ЦК України. Судом встановлено, що до суду звернувся позивач, який є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи та є інвалідом ІІ групи, на користь якого рішенням Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 07.12.2012 року зобов`язано Управління праці та соціального захисту населення Гуляйпільської районної державної адміністрації Запорізької області нарахувати та виплатити щорічну разову грошову допомогу на оздоровлення як учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС за 2010 рік в розмірі, встановленому ст.48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з позовом до відповідача, як суб`єкта владних повноважень, який був боржником за грошовим зобов`язанням, яке виникло з рішення суду, про індексацію грошового зобов`язання та сплату трьох процентів річних в порядку ст.625 ЦК України за період з 07.12.2012 року по 18.04.2018 року в розмірі 7018,32 грн. - тобто за період, коли рішення суду не виконувалось. Відповідно до розрахунку позивача: період прострочення зобов`язання з 07.12.2012 року по 18.04.2018 року; кількість днів прострочення: 1958; сума зобов`язання: 4490 грн.; індекси інфляції: грудень 2012 рік - 100.2, 2013 рік - 100.5, 2014 рік - 124.9, 2015 рік - 143.3, 2016 рік - 112.4, 2017 рік - 113.7, 2018 рік - 109.8; інфляційні збитки за вказані періоди складають - 10785,32 грн. - 4490 грн. = 6295,32 грн.; розрахунок 3% річних: 4490 грн. : 365 днів * 1958 днів * 3% = 723 грн. Таким чином, нараховані на суму заборгованості інфляційні втрати та три проценти річних за період з 07.12.2012 року по 18.04.2018 року разом становлять: 6295,32 грн. + 723 грн. = 7018,32 грн. Суд погоджується з розрахунком позивача про розмір інфляційних втрат та 3% річних, оскільки такий розрахунок відповідає правовій позиції викладеній у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 26.06.2020 у справі № 905/21/19 та при цьому вказаний розрахунок фактично не заперечується відповідачем. Будь яких доказів, які б спростовували наведений позивачем розрахунок суми 3% річних та інфляційних втрат відповідачем суду не надано. Тому, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилалася позивач, як на підставу вимог, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню. За приписами частин першої, п`ятої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В силу вимог ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст.265 ЦПК України суд під час ухвалення рішення вирішує, у тому числі, і питання щодо розподілу судових витрат. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. З огляду на те, що позивач, на користь якого ухвалено рішення, звільнений від сплати судового збору в розмірі 908 грн. на підставі п.10 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», а тому судових витрат не поніс, то судовий збір у сумі 908 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь держави. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved