Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-08 00:00:00

25.07.2014 року позивач звернувся до суду з позовом до виконавчого комітету Верхньодніпровської міської ради, третя особа: Верхньодніпровська державна нотаріальна контора, про встановлення права на спадщину. Позовні вимоги мотивовані тим, що діючи на основі довіреності від імені своїх синів: [PERSON] та [PERSON] вона звернулася до Верхньодніпровської державної нотаріальної контори для видачі свідоцтва про право на спадщину її синам за заповітом їх батька - [PERSON] від 15.04.2005р., посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] на частину будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Оригінал заповіту та дублікат договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності з кількістю кімнат від однієї до п'яти включно, житлового площею не більше ніж 60 кв.м., виданого 16 лютого 2005р. Державним нотаріальним архівом Дніпропетровської області за реєстром №1-70, оригінал якого втрачено, вона не надала, вважає, що вони знаходяться у спадкоємиці за заповітом - [PERSON], місце проживання якої невідомо. Нотаріусом їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії. Вона звернулась до державного нотаріального архіву Міністерства юстиції в Дніпропетровській області з проханням надати документи, але їй також було відмовлено у наданні запитанних документів, так як дублікат документів на дублікат раніше виданих сестрі покійного [PERSON] - [PERSON] - не видається. Вона звернулася до Верхньодніпровського районного суду з позовом до [PERSON] про надання оригіналів заповіту та дубліката договору забудови, але суд прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає, бо нею не було доведено, що оригінал заповіту [PERSON] та дублікат Договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки знаходиться у відповідача, на підставі чого просить винести постанову суду про встановлення права на спадщину [PERSON] та [PERSON] за заповітом їх батька [PERSON] на частину будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Заявою від 17.10.2014р. представник позивачів змінив позовні вимоги та просив визнати право власності за [PERSON] на 1/6 частину будинку за адресою [ADDRESS] та право власності за [PERSON] на 1/6 частину будинку за адресою [ADDRESS] за заповітом їх батька [PERSON] від 15.04.2005 року, посвідчений приватнім нотаріусом [PERSON] (а.с. 35-37). В судове засідання позивачі не з'явилися про час, день та місце судового засідання повідомлені належним чином. Представник позивачів в судове засідання з'явився, позовні вимоги, з урахування змін, підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, зазначених в позовній заяві. Відповідач - Верхньодніпровська міська рада, в судове засідання не з'явилася, про час, день та місце повідомлена належним чином. Надала суду заяву в якій просила розглянути справу без участі її представника (а.с.27) Третя особа: Верхньодніпровська державна нотаріальна контора, в судове засідання не з'явилася, про час, день та місце повідомлена належним чином. Надала суду заяву в якій просила розглянути справу без її участі (а.с.26) Третя особа: [PERSON], в судове засідання не з'явилася, про час, день та місце повідомлена належним чином (а.с. 64, 65). Представник комунального підприємства «Верхньодніпровське БТІ» суду пояснив, що згідно з матеріалами інвентарної справи право власності на житловий будинок по [ADDRESS] ні за ким не зареєстровано. Будинок було добудовано і в 1984 році було прийнято рішення про прийняття будинку в експлуатацію, проте з невідомих причин свідоцтво про право власності [PERSON] та [PERSON] не отримали. Суд, заслухавши учасників процесу, вивчивши матеріали справи та дослідивши докази в їх сукупності та взаємозв'язку, вважає що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що на підставі рішення Верхньодніпровської міської ради № 289 від 17 грудня 1981 року та Договору про надання в безстрокове користування земельною ділянкою для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності від від 29.12.1981р. [PERSON] було надано у безстрокове користування земельну ділянку по [ADDRESS] площею 600 кв.м. для будівництва індивідуального жилого будинку (а.с.67; 69-72). Рішенням Верхньодніпровської міської ради народних депутатів №80 від 01 квітня 1986 року прийнятий в експлуатацію будинку по [ADDRESS], побудований [PERSON] та [PERSON] та зобов'язано їх зареєструвати право власності в Верхньодніпровськом БТІ (а.с.73), проте право власності за зазначеними особами зареєстровано не було. Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 16 січня 2014 року по цивільній справі №173/3000/13-ц; №2/173/125/2014, визнано за [PERSON] (ін.н. [NUMBER]), [INFO], право власності на 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], м. Верхньодніпровськ Дніпропетровської області. Тим самим рішенням встановлено, що спірний будинок є спільною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] та кожному із подружжя належало по ? частині будинку (а.с.83-84). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, рішенням суду встановлено право власності [PERSON] на ? спірного домоволодіння та ця обставина не підлягає доведенню в силу ст. 61 ЦПК України. 15.04.2005 року [PERSON] склав заповіт, в якому зробив розпорядження на випадок його смерті та заповідав належну йому частину жилого будинку, розташованого за адресою: м. Верхньодніпровськ [ADDRESS], гр. [PERSON], [PERSON], [PERSON], в рівних частинах кожному. Заповіт посвідчений приватним нотаріусом Верхньодніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за №433 (а.с.7). [INFO]. [PERSON] помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть [NUMBER], виданим повторно 15.05.2005р. відділом реєстрації актів цивільного стану Верхньодніпровського районного управляння юстиції Дніпропетровської області (а.с.11). Як убачається із матеріалів спадкової справи №433/2005 до майна померлого [INFO]. [PERSON], до Верхньодніпровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини звернулися: [PERSON] (а.с.40) [PERSON] та [PERSON] (а.с. 46). Постановою від 21.01.2014р. державний нотаріус Верхньодніпровської державної нотаріальної контори відмовив представнику позивачів у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок за адресою: [ADDRESS], Дніпропетровської області, оскільки надані документи не дають змоги встановити факт належності частки житлового будинку померлому [PERSON], а також визначити розмір частки, яка йому належить. (а.с.21). Відповідно до ст. ст. 1216, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (чч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України). Згідно зі ст.ст. 1217, 1223 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Статтею 1268 ЦК України, передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 3 ст. 1268, ч.1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно ст.ст. 1233, 1234, 1235, 1236 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Оскільки судом встановлено, що спадкодавцю належала ? частина житлового будинку за адресою: [ADDRESS], то з урахуванням змісту заповіту, кожному із трьох спадкоємців, зазначених в заповіті, переходить у власність 1/6 частина зазначеного будинку. Враховуючи вищевикладене, а також те що, позивачі є спадкоємцем за заповітом, прийняли спадщину шляхом звернення до нотаріальної контори з відповідною заявою; заповіт не скасований та не визнаний недійсним; наявність інших спадкоємців судом не встановлена, тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Обов'язок суду вирішити питання про розподіл судових витрат передбачений ст. ст. 214, 215 ЦПК України. При цьому суд зазначає, що норми ст. ст. 88, 214, 215 ЦПК України, носять імперативний характер та не можуть бути змінені за згодою сторін (за виключенням випадків укладання мирової угоди). Таким чином, з відповідача підлягають стягненню на користь позивачів судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп.(а.с.1-2), в рівних частках кожному.

Outcome: approved