Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-24 00:00:00

25.03.2020 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа - районний орган опіки та піклування Апостолівської РДА, про визначення місця проживання дитини, в якому просить визначити місце проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , разом з ним. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на те, що від спільного проживання з відповідачкою [INFO] народився син [PERSON] . Спільно вони проживали до 2015 року, після чого відповідач залишила його та малолітнього сина і поїхала у невідомому напрямку. За останні 4 роки відповідач лише один раз відвідала сина, який проживав разом з ним та його матір`ю в с. Мар`янське Апостолівського району. На даний час позивач проживає у м. Києві, де придбав окреме житло, працює та має можливість створити всі умови для проживання сина разом з ним, в зв`язку з чим просить задовольнити позовні вимоги. Відповідач відзив на позов не подала, інші заяви по суті до суду не надходили. У судовому засіданні позивач позов підтримав та просить його задовольнити. Також пояснив, що на даний час син [PERSON] проживає разом з ним та його цивільною дружиною в м. Києві, син навчається у ліцеї за місцем проживання. Відповідач не цікавиться життям сина, не бере участі у його вихованні та утриманні, не спілкується з дитиною, тому вважає, що найкраще дитині проживати разом з ним, оскільки він має можливість забезпечити дитині не тільки утримання, а й належне виховання. Представник позивача адвокат Соловей О.В. позов підтримав з підстав, зазначених у позовній заяві. Представник служби у справах дітей Апостолівської РДА Дейнеко Н.М. вважає за доцільне визначити місцем проживання дитини [PERSON] місце проживання батька [PERSON] . Судом ухвалою від 25.01.2021 року визнано обов`язковою явку в судове засідання для надання особистих пояснень позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] . Копія вказаної ухвали відповідачем отримана 04.02.2021 року. Відповідач [PERSON] 25.02.2021 року в судове засідання не прибула, про дату та час судового розгляду повідомлена належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, відповідного якого судову повістку та копію ухвали від 25.01.2021 року відповідач отримала 04.02.2021 року, причину неявки суду не повідомила, на підставі чого суд доходить висновку про можливість розгляду справи у відсутність відповідача в зв`язку з її неявкою в судове зсідання без поважних причин. Суд, заслухавши учасників справи, опитавши малолітнього [PERSON] та дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Так, в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] народився [INFO] у м. Києві, його батьками є [PERSON] та [PERSON] (свідоцтво про народження від 13.05.2014 року серії [NUMBER] ). Згідно копії паспорту позивача останній зареєстрований та проживає в [ADDRESS] . Довідкою від 20.03.2020 року, виданою КДНЗ ясла-садок № 2 «Малятко», підтверджено, що [PERSON] з червня 2016 року по серпень 2017 року відвідував вказаний ДНЗ № 2, характеристикою [PERSON] підтверджується, що вихованням [PERSON] займаються батько [PERSON] , який характеризується за місцем проживання виключно позитивно, та бабуся дитини. Згідно сертифікату про проходження профілактичного наркологічного огляду від 23.03.2020 року та сертифікату про проходження обов`язкових попереднього та періодичного психіатричних оглядів від 23.03.2020 року у [PERSON] протипоказання не виявлені. Судом також встановлено, що позивач з 15.09.2016 року має у приватній власності квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] (відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20.09.2016 року). Згідно довідки № 75 від 03.08.2020 року, виданої директором ліцею, [PERSON] , 10.04.2014 року, дійсно навчається у 1 класі ліцею № 303 суспільно-природничого профілю м. Києва. Актом по факту проживання/не проживання особи за адресою від 24.09.2020 року, складеного ТОВ «Управлінська компанія «Житло-Сервіс», підтверджується, що у квартирі [ADDRESS] за вищевказаною адресою проживають [PERSON] , 1987 р.н., та його син [PERSON] , 2014 р.н., мати [PERSON] не проживає. Згідно акту обстеження умов проживання, складеного 10.10.2020 року головним спеціалістом служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, за місцем проживання малолітнього [PERSON] , який проживає у квартирі [ADDRESS] разом з батьком [PERSON] та його цивільною дружиною [PERSON] , створено належні умови для проживання, розвитку, навчання та виховання дитини. Згідно висновку районного органу опіки та піклування Апостолівської РДА від 24.03.2020 року вказаний орган вважає за доцільне визначити місцем проживання малолітнього [PERSON] з його батьком [PERSON] . У судовому засіданні також було заслухано малолітнього [PERSON] , який розповів, що проживає разом з татом у м. Києві, де відвідує ліцей, до ліцею його водить тато та [PERSON] , мама його не відвідує і не телефонує йому. На підставі встановлених судом обставин, суд доходить висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. За частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. При цьому під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року. У частині першій статті 3 цієї Конвенції закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому, як правильно вважала колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Таким чином, з досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Лише в разі збігу волі трьох учасників переговорного процесу - матері, батька, дитини можна досягти миру і згоди. Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09). Положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. У зв`язку з наведеним Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, постанова від 17 жовтня 2018 року, справа № 402/428/16-ц, провадження № 14-327цс18). Досліджені в судовому засіданні докази свідчать про те, що позивач постійно піклується про дитину, бере участь у духовному та фізичному розвиткові, на час розгляду справи дитина надає більшої прихильності батькові; у позивача наявне упоряджене жиле приміщення, створено умови належного виховання та розвитку дитини. Зібрані у справі докази з урахуванням думки дитини та висновку органу опіки та піклування вказують на те, що проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] найкраще забезпечить інтереси дитини. Надані відповідачем довідки про реєстрацію дитини [PERSON] у сімейного лікаря на підставі заяви матері [PERSON] та про відвідування [PERSON] ЗДО № 777 Подільского району м. Києва з 19.09.2018 року по 11.06.2020 року не спростовують встановлені судом обставини, тому суд відхиляє вказані докази. Надіслана відповідачем до суду заява [PERSON] від 08.09.2020 року, в якій останній зазначає про проживання в його квартирі [PERSON] та [PERSON] з березня 2017 року до сьогодні, не являється допустимим доказом згідно ч.2 ст.78 ЦПК України, тому суд відхиляє вказану заяву як доказ у даній справі. На підставі викладеного суд доходить висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Згідно ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений позивачем при зверненні до суду.

Outcome: approved