Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-15 00:00:00

25 липня 2016 року представник позивача звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS], набуте за ним за час окремого проживання з [PERSON] у звязку з фактичним припиненням шлюбних відносин. У судове засідання позивач, представник позивача не зявилися, представник позивача подав письмову заяву, в якій дав згоду на заочний розгляд справи, просив задовольнити позов, а справу слухати за його відсутності. Позивач про причини неявки суд не повідомив. Відповідач до суду також не зявилася, про час і місце розгляду справи оповіщена у встановленому законом порядку, про причини неявки суду не повідомила. За згодою представника позивача суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи, що відповідає приписам ст. 224 ЦПК України. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON]Г та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 10 лютого 1990 року. Рішення Чернігівського райсуду Чернігівської області від 13.09.1993 шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний (а.с. 5). Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії 1-ЕЛ № 058028 від 23.06.2016, виданого Чернігівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області, шлюб між чоловіком [PERSON] та дружиною [PERSON] розірвано, про що 29.12.1998 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернігівського районного управління юстиції у Чернігівській області (а.с. 6). Відповідно до договору купівлі-продажу від 13.07.1998 [PERSON] придбав квартиру № 4, що знаходиться в жилому будинку № 6, розташованому по вулиці Корольова у с. Олександрівка Чернігівського району Чернігівської області (а.с. 7). У відповідності до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно зі ст. 44 Кодексу про шлюб та сімю України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах запису актів громадянського стану. Пункт 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 16 від 12.06.1998 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сімю України» вказує на те, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним контрактом) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Аналогічні положення містить частина 6 ст. 57 Сімейного кодексу України, відповідно до якої Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. У відповідності з ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як встановлено у рішенні Чернігівського райсуду Чернігівської області від 13.09.1993 по справі №2-433/1993 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, шлюбні відносини між сторонами припинені з грудня 1992 року. Таким чином, враховуючи той факт, що на час укладення позивачем договору купівлі-продажу спірної квартири сторони фактично більше пяти років не перебували у шлюбних відносинах, суд знаходить підстави для задоволення позову. На підставі наведеного,

Outcome: approved