Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-26 00:00:00

24 березня 2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення з [PERSON] за борговою розпискою суми основного боргу у розмірі 8\~750 грн. та відсотків за користування грошовими коштами в сумі 19\~714,04 грн., всього на суму 28\~464,04 грн. та судових витрат, посилаючись на те, що 01.03.2011 року ним було передано грошові кошти в сумі 325\~000 грн., у відповідності до договору позики та розписки, [PERSON]. При цьому, в обґрунтування позовних вимог позивачем вказано, що відповідно до умов договору позики відповідачем було взято на себе зобовязання по сплаті 25 % річних за користування грошовими коштами та повернення боргу на вимогу позичальника не пізніше 3 років з моменту укладення договору. В звязку з невиконанням відповідачем в повному обсязі взятих на себе зобовязань, позивач [PERSON] був змушений звернутися до суд з вказаним позовом. Так, у квітні 2014 року відповідач [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору позики від 01.03.2014 року та відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] про стягнення відсотків за користування грошовими коштами в розмірі 19\~714,04 грн. та суми основного боргу у розмірі 8750 грн., посилаючись на те, що за договором позики від 01.03.2016 року [PERSON] було передано [PERSON] 495\~000 грн., залишок неповернутих за договором коштів становить 8\~750 грн. Сторонами внесено зміни до договору позики угодою від 13 травня 2013 року, яка позбавила [PERSON] права вимагати нарахування відсотків за користування коштами після підписання угоди, тому позивачем за зустрічним позовом вказується, що стягнення суми відсотків 19\~714,04 грн. є необґрунтованим. Поряд з цим, в обгрунтування позовних вимог [PERSON] вказувалось про те, що договір позики від 01.03.2011 року є недійсним з тих підстав, що даний договір є таким, що суперечить ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», де визначено, що надання позики є фінансовою послугою, які надаються фізичними особами - субєктами підприємницької діяльності, в іншому випадку законодавець виключає надання грошових коштів на умовах позики зі сплатою відсотків, тому зважаючи на вказані обставин змушений був звернутися до суду з вказаним позовом. Дана справа розглядалася судами різних інстанцій. Так, згідно рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 05 травня 2014 року позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] основний борг в сумі 8750 грн.. В іншій частині позовних вимог відмовлено за необґрунтованістю. У задоволенні зустрічного позову - відмовлено за необґрунтованістю. Згідно ухвали Апеляційного суду Полтавської області від 10 вересня 2014 року рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 05.05.2014 року залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 листопада 2014 року рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 05.05.2015 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 10 вересня 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. В своїй ухвалі Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних у кримінальних справ вказав, що суди під час вирішення даної справи не звернули уваги на те, що суд першої інстанції при вирішенні спору, встановивши наявність спору з приводу коштів отриманих одним із подружжя, на вказане уваги не звернув, усупереч вимогам ч.4 ст. 10, п.2 ч.6 ст. 130 ЦПК України, до участі дружину позивача, чиїх прав та інтересів стосується виниклий спір, у порядку передбаченому ЦПК, не залучив. Зазначені порушення вимог закону залишилися поза увагою апеляційного суду, який переглянув справу за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, та зазначила, що вказаним рішенням порушене її право власності на спільне сумісне майно подружжя. 08 грудня 2014 року справа повернута до суду з Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на новий судовий розгляд. Згідно ухвали Ленінського районного суду м. Полтави від 11 грудня 2014 прийнято до провадження дану цивільну справу. Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 29 грудня 2014 року залучено до участі у справі в якості третьої особи на стороні відповідача за первісним позовом, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON]. 22 січня 2015 року [PERSON] звернулась до суду з зустрічним позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним та фіктивним договору позики від 01.03.2011 року та додаткової угоди від 13.05.2011 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], та стягнення судового збору та судових витрат з відповідачів понесених по розгляду справи. Згідно ухвали суду від 23 січня 2015 року зустрічний позов третьої особи із самостійними вимогами щодо предмета спору [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним (фіктивним) договору позики прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики недійсним. Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 08 липня 2015 року призначено у справі судово технічну експертизу. Згідно ухвали суду від 16.11.2015 року відновлено провадження у справі, призначено справу до судового розгляду. 10 грудня 2015 року ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави скасовано ухвалу суду від 08 липня 2015 року про призначення у справі судово технічної експертизи, в зв язку з неоплатою та ненаданням оригіналів документів для проведення судової експертизи. Згідно ухвал суду від 10 грудня 2015 року, 25 січня 2016 року явка позивача відповідача [PERSON], відповідача позивача [PERSON] та третьої особи з самостійними вимогами [PERSON] визнавалась обовязковою. Так, 04 квітня 2016 року позивач за первісним позовом - відповідач за зустрічними позовами [PERSON] звернувся до суду з завою про уточнення позовних вимог шляхом їх збільшення, в якій просив стягнути з [PERSON] на користь [PERSON]І заборгованість за договором позики у сумі 8750 грн. основного боргу та 19\~714,04 грн. відсотків, а всього 28\~464,04 грн., визнати дійсним, укладений між [PERSON] та [PERSON], та додаткову угоду до договору позики від 13 травня 2013 року, визнати особистою власністю [PERSON] грошові кошти у сумі 495\~000 грн., які були повернуті [PERSON] за договором позики від 01 березня 2011 року, та вирішити питання про розподіл судових витрат. Ухвалою суду від 13 квітня 2016 року в задоволенні клопотання представника третьої особи з самостійними вимогами щодо предмета спору відповідачки [PERSON] [PERSON] про залишення без розгляду позовної заяви [PERSON] (уточненої) від 04.04.2016 року відмовлено, в звязку з необґрунтованістю та безпідставністю. Згідно ухвали Ленінського районного суду м. Полтави від 05 травня 2016 року заяву третьої особи з самостійними вимогами щодо предмета спору - відповідачки [PERSON] про забезпечення доказів по даній цивільній справі - залишено без задоволення. Згідно ухвали суду від 16 травня 2016 року в задоволенні заяви представника третьої особи з самостійними вимогами щодо предмета спору відповідачки [PERSON] [PERSON] про відвід головуючої судді Крючко Н.І. по справі - відмовлено за безпідставністю та необґрунтованістю. Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 20 травня 2016 року заяву третьої особи з самостійними вимогами щодо предмета спору відповідачки [PERSON] про забезпечення по цивільній справі доказів - задоволено частково. Витребувано, шляхом забезпечення доказів у цивільній справі, у Приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу [PERSON]В.( м. Полтава, вул. Монастирська, 5/7) завірені належним чином копії документів, котрі підтверджують сплату авансу та повернення його стороні, відомості про сплату нотаріальних витрат, державного мита, сплати податків по договорам, а саме попереднього договору купівлі-продажу квартири від 28 грудня 2012 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], та договором про розірвання попереднього договору купівлі продажу від 16 лютого 2013 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], яка діяла в інтересах [PERSON] згідно доручення. В іншій частині заявлених вимог у заяві про забезпечення доказів відмовлено за безпідставністю. В судовому засіданні позивача за первісним позовом відповідач за зустрічними позовами [PERSON] та його представник - адвокат [PERSON] уточнені позовні вимоги за первісним позовом підтримали в повному обсязі та наполягали на їх задоволенні, при цьому в задоволенні зустрічних позовних вимог просили відмовити, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. В свою чергу від позивача [PERSON] в матеріалах справи маються заяви про розгляд справи у його відсутність та письмові пояснення. В судове засідання відповідач за первісним та зустрічним позовами - позивач за зустрічним позовом [PERSON] не зявився, але надав на адресу суду заяву, в якій прохав проводити судовий розгляд справи у його відсутність, уточнені позовні вимоги за первісним позовом та зустрічний позов [PERSON] не визнав в повному обсязі та просив відмовити в їх задоволенні за безпідставністю, вимоги за своїм зустрічним позовом підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити та надав свої особисті пояснення. Представник відповідача за первісним та зустрічним позовами - позивача за зустрічним позовом [PERSON] адвокат [PERSON] уточнені позовні вимоги за первісним позовом [PERSON] та зустрічним позовом [PERSON] не визнав в повному обсязі та просив відмовити в їх задоволенні за безпідставністю, зустрічний позов [PERSON] підтримав в повному обсязі та наполягав на його задоволенні. В судовому засіданні третя особа з самостійними вимогами - відповідачка [PERSON] та її представники за нотаріально посвідченою довіреністю [PERSON], [PERSON] - уточнені позовні вимоги за первісним позовом [PERSON] та зустрічний позов [PERSON] не визнали в повному обсязі та просили відмовити в їх задоволенні в повному обсязі, вимоги за зустрічним позовом [PERSON] підтримали в повному обсязі та наполягали на їх задоволенні. Суд, вислухавши пояснення сторін по справі [PERSON] та [PERSON], представників сторін, показання свідків, дослідивши матеріали справи, вважає уточнені позовні вимоги за первісним позовом [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, визнання дійсним, укладений між [PERSON] та [PERSON], договір позики від 01.03.2011 року на суму 325\~000 грн. і додаткову угоду до договору позики від 13.05.2013 року, визнання особистою власністю [PERSON] грошових коштів у сумі 495\~000 грн. та стягнення судових витрат такими, що підлягають до часткового задоволення, зустрічний позов [PERSON] про визнання недійсним договору позики від 01.03.2014 року, відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] про стягнення відсотків за користування грошовими коштами в розмірі 19\~714,04 грн. та суми основного боргу у розмірі 8750 грн. таким, що до задоволення не підлягає в звязку з необґрунтованістю та зустрічний позов [PERSON] про визнання недійсним і фіктивним договору позики від 01.03.2011 року та додаткової угоди від 13.05.2011 року укладеного між [PERSON] та [PERSON], та стягнення судового збору і судових витрат з відповідачів понесених по розгляду справи таким, що до задоволення не підлягає, в звязку з безпідставністю та недоведеністю за наступних обставин. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже, суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Судом встановлено, що 01 березня 2011 року [PERSON] було укладено з [PERSON] договір позики, відповідно до умов якого останній отримав кошти в сумі 325\~000 грн. зі сплатою 25% річних за користування грошовими коштами (т.1 а.с.4-5). У відповідності до п. 3.1 вказаного договору визначено, що позикодавець передає суму позики в готівковому вигляді, що підтверджується розпискою [PERSON]. Предметом договору позики у дані справі є національна валюта України гривня. Слід звернути увагу, що на підтвердження даного договору позики відповідачем за первісним та зустрічним позовами - позивачем за зустрічним позовом [PERSON] було надано власноруч написану розписку, копія якої приєднана до матеріалів справи ( т.1 а.с.6). При цьому, встановлені вище судом фактичні обставини справи не заперечувались безпосередньо [PERSON], про що останнім вказувалось в його особистих письмових поясненнях та його представником в ході судового розгляду справи. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей визначених родовими ознаками. Частина друга ст. 1047 ЦК України допускає предявлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику. Крім того, ч.1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежать зобовязання повернути суму позики у строк в порядку, що передбачені договором. В ході судового розгляду справи судом встановлено, що 08 травня 2013 року позивач за первісним позовом [PERSON], на виконання договору позики в письмовому порядку, звернувся до боржника [PERSON] з проханням здійснити часткове погашення позичених грошових коштів, відповідно до договору позики від 01 березня 2011 року. При цьому, останнім було визначено порядок повернення [PERSON] коштів: 210\~000 грн. до 30 травня 2013 року, 85\~000 грн. до 30 червня 2013 року, 85\~000 грн. до 30 липня 2013 року, 85\~000 грн. до 30 серпня 2013 року. При цьому, судом встановлено, та не заперечувалось безпосередньо стороною відповідача за первісним та зустрічним позовами - позивачем за зустрічним позовом [PERSON], факт отримання в борг вказаних грошових коштів у [PERSON], але поряд з цим, останнім було запропоновано внести зміни до договору позики ( т. 1 а.с.7). Так, 13 травня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено додаткову угоду до договору позики від 01 березня 2011 року, відповідно до умов якої сторонами було узгоджено графік погашення коштів та було досягнуто згоди, що позичальник вважатиметься таким, що виконав свій обовязок за договором позики в повному обсязі після повернення суми позики та нарахованих на неї відсотків до моменту укладення цієї угоди включно. Після укладення угоди відсотки не нараховуються. З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження виконання умов договору позики та додаткової угоди до даного договору, укладеної між [PERSON] та [PERSON] від 13.05.2011 року, [PERSON] було надано ряд власноручно написаних розписок [PERSON] про повернення грошових коштів, а саме: 12 травня 2013 року у сумі 210\~000 грн., 18 червня 2013 року у сумі 85\~000 грн., 29 липня 2013 року у сумі 85\~000 грн., 29 серпня 2013 року у сумі 85\~000 грн., 26 січня 2014 року у сумі 30\~000 грн. на загальну суму 495\~000 грн.. В ході судового розгляду справи представником позивача за первісним позовом [PERSON] адвокатом [PERSON] вказувалось про те, що на момент підписання додаткової угоди 12 березня 2013 року заборгованість відповідача становила 503\~750 грн., з яких 325\~000 грн. по основному боргу та 178\~750 грн. по відсоткам за користування грошима. При цьому, судом встановлено, що сума не повернутих [PERSON] коштів за основним боргом становила 8750 грн. на момент звернення позивача за первісним позовом до суду. Статтею 11 Цивільного Кодексу України чітко вказано підставу виникнення цивільних прав та обовязків у сторін, які виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Так, представником позивача за первісним позовом [PERSON] вказувалось про те, що оскільки відповідач [PERSON] продовжував користуватися отриманими у борг грошима в період з їх часткового повернення, тому, у відповідності до положення ст. 11 ЦК України, позивачем за первісним позовом було заявлено вимогу про стягнення з [PERSON] відсотків за користування коштами у сумі 19\~714,04 грн., на що було надано наступний розрахунок: Сума боргуПеріод користуванняКількість днівРозмір процентів річнихЗагальна сума процентів 32500002.03.2011-12.05.201380325%178750,00 29375013.05.2013-17.06.20133625%7243,15 20875018.06.2013-28.07.20134125%5862,16 12375029.07.2013-28.08.20133125%2627,57 3875029.08.2013-25.01.201415025%3981,16 Судом встановлено, що згідно рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 05 травня 2014 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON], котрим було стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики у сумі 8750 грн., після набрання чинності даним рішенням, а саме 28 травня 2014 року між сторонами було укладено договір про врегулювання грошових зобовязань. Згідно договору про врегулювання грошових зобовязань від 28 травня 2014 року, укладеного між сторонами [PERSON] та [PERSON] на виконання рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 16 травня 2014 року, сторонами погоджено наступне : -[PERSON] добровільно повертає [PERSON] грошові кошти в розмірі 8750 грн., що оформляється письмовою розпискою; -З моменту передачі грошових коштів у розмірі 8750 грн. рішення суду від 16.05.2014 року вважається виконаним в повному обсязі; -Сторони не мають більше одна до одного фінансових претензій за договором позики від 01.01.2011 року; -Всі попередні домовленості та переговори припиняють свою дію з моменту підписання цього договору; -Оригінали договору позики від 01.03.2011 року та розписки про отримання грошових коштів [PERSON] від [PERSON] та розписки про повернення грошових коштів [PERSON] втрачають свою силу та підлягають знищенню, у звязку з підписання цього договору. Також, даним договором сторонами узгоджено, що у разі виникнення претензій або суперечностей щодо взаємовідносин сторін за договором позики від 01.03.2011 року, договір про врегулювання грошових зобовязань підтверджує припинення взаємовідносин сторін ( т.1 а.с.110). З розписки від 28 травня 2014 року, відповідно до якої [PERSON] отримав від [PERSON] 8750 грн., згідно рішення Ленінського районного суду м. Полтави, випливає повне та фактичне виконання сторонами грошових зобовязань, котрі виникли між ними згідно договору позики від 01.01.2011 року, що вказує про їх припинення в звязку з цим ( т. 1 а.с.88). Таким чином, вказаний договір про врегулювання грошових зобовязань є також таким, що вчинений у простій письмовій формі, реальним та виконаним. Всупереч цьому, третьою особою з самостійними вимогами щодо предмета спору відповідачкою [PERSON] вказувалось про те, що договір позики від 01.03.2011 року є фіктивним та таким, що реально не відбувся, укладений з іншою протиправною метою, без настання юридичних наслідків, в обґрунтування чого її стороною вказувалось про те, що на її думку, 01.03.2011 року [PERSON], з яким остання перебувала у зареєстрованому шлюбі, та відповідачем за первісним та зустрічним позовами позивачем за зустрічним позовом [PERSON] було укладено договір позики про начеб-то передачу грошових коштів позичальнику, без графіку їх повернення, а на першу вимогу про їх повернення позикодавця. Будучи у зареєстрованому шлюбі, [PERSON], без відому на той час його дружини [PERSON], 13 травня 2013 року уклав додаткову угоду з [PERSON], яка датується ними умисно 13 травня 2011 року. Тому, зважаючи на вказані обставини, її стороною в ході судового розгляду справи наголошувалось про фіктивність даного договору позики, який був укладений умисно з метою позбавлення її права спільної сумісної власності на нерухоме майно навесні 2014 року, коли вирішувалось питання про поділ майна подружжя, яке, як наголошувалось безпосередньо [PERSON] та її представниками, було придбано під час шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя на підставі внесення спільних грошових коштів на рахунок управителя будівництва житлового будинку, згідно договору про участь у Фонді фінансування будівництва виду А від 07.05.2013 року. Більше того, в ході судового розгляду справи представниками [PERSON] наголошувалось на тому, що договір позики від 01.03.2011 року, лист [PERSON] від 08.05.2013 року, лист відповідь [PERSON] від 12.05.2013 року, додаткова угода від 13.05.2011 року, розписка [PERSON] від 01.03.2011 року про отримання коштів в розмірі 325\~000 грн., розписки [PERSON] про отримання коштів від [PERSON] від 12.05.2013 року, від 18.06.2013 року, від 29.08.2013 року, від 26.01.2014 року є, на думку останніх, неналежними доказами надання позики та повернення позики разом з відсотками, так як ними не встановлюється факт наявності грошової суми у позикодавця в розмірі 325\~000 грн., та наявності повернених грошових коштів у позичальника в сумі 495\~000 грн., і руху цих коштів. В обґрунтування своїх тверджень вказували, що документи по позиці, а саме: договір, розписки, написані [PERSON] та [PERSON], були враховані останніми з датами погашення коштів по інвестиційному договору, тому умисно документи останніми були складені по позиці, які, на думку останніх, носять фіктивний характер. В ході судового розгляду справи представники [PERSON] вказували, що [PERSON] на предмет дійсності договору позики не було підтверджено наявності у останнього суми коштів 325\~000 грн. на момент укладення договору позики, при цьому, наголошували на тому, що розписки про отримання [PERSON] вказаних грошових коштів від [PERSON] не є належними та допустимими доказами, що свідчать про реальну передачу грошових коштів [PERSON], при цьому останніми, розцінювався договір позики, як навмисно надуманий між сторонами договір, з метою визнання в судовому порядку факту існування договірних правовідносин, з метою позбавлення [PERSON] права на майно, що набуте за час шлюбу. При цьому, представниками [PERSON] вказувалось про те, що, додаткова угода між [PERSON] та [PERSON] була укладена саме 13 травня 2013 року, на яку посилались останні, при цьому звертали увагу суду про те, що в матеріалах справи наявна додаткова угода, датована від 13 травня 2011 року, тобто до шлюбу Громових, що в свою чергу, на думку сторони [PERSON], вказує про фіктивність та умисність даних правовідносин. З огляду на встановлені судом обставини та фактичні обставини справи, суд критично сприймає дані тверджень представників третьої особи з самостійними вимогами відмовити [PERSON] про те, що правовідносини між [PERSON] та [PERSON] на підставі договірних правовідносин носять фіктивний та надуманий характер та створені штучно з метою умисного усунення [PERSON] від права власності на спільне сумісне майно з урахуванням наступного. Так, статтею 202 Цивільного Кодексу України визначено поняття правочину, що це є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Судом встановлено, що саме договір позики та додаткова угода є правочинами, тобто дії які спрямовані на добровільне та законне надання в борг та отримання від позикодавця грошових коштів при певній домовленості. Вказана норма закону спростовує твердження сторони третьої особи з самостійними вимогами відповідачки за первісним позовом [PERSON] щодо того, що договір позики та додаткова угода, укладені між [PERSON] та [PERSON], не є за своєю юридичною природою правочинами і не породжують за собою цивільних прав та обовязків у сторін. Законодавцем визначено поняття конклюдентих дій де вказано, що це звичайна за таких обставин поведінка особи, з якої ясно випливає намір (бажання) особи здійснити правочин на заздалегідь відомих умовах. Більше того, судом встановлено, що позивачем за первісним позовом відповідачем за зустрічним позовом [PERSON] та відповідачем за первісним та зустрічним позовами - позивачем за зустрічним позовом [PERSON] було вчинено ряд конклюдентних дій з метою укладення договору на предмет надання позики, що в свою чергу спростовує твердження [PERSON] та її представників про фіктивність даних правочинів, вчинених в простій письмовій формі, з тих підстав, що факту передання та отримання грошових коштів від [PERSON] - [PERSON] не відбувалось і останнім не проводилось повернення позикодавцю взятих в борг коштів. Статтею 204 ЦК України визначено поняття презумпції правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частиною 1,2 ст. 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Законодавцем визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов, у тому числі й договору позики між громадянами на суму, що не менше ніж у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Так, з наведених вище обставин та норм закону, які регулюють дані правовідносини, суд приходить до висновку, про те, що договір позики від 01.03.2011 року та боргова розписка [PERSON] на суму 325 000 грн., укладені між [PERSON] та [PERSON], складені у відповідності до вимог ст. 204 Цивільного кодексу України, тобто у простій письмовій формі і є документами, які видаються боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржниками від кредитора певної грошової суми або речей. Таким чином, з огляду на вище викладене вбачається правомірність даного правочину, відповідно до умов якого [PERSON] зобовязаний повернути кошти, які отримав в борг від [PERSON], та відповідно останній має право вимагати повернення даних коштів, що в свою чергу спростовує твердження представників [PERSON] і вказує на їх неспроможність по своїй юридичній природі. Більше того, дійсність договору позики і додаткової угоди та правомірність даних правовідносин між [PERSON] та [PERSON] була перевірена судами, як апеляційної, так і касаційної інстанцій. Безпосередньо судом касаційної інстанції скасовуючи рішення першої та апеляційної інстанції, не ставилось під сумнів саме питання дійсності і правомірності правовідносин між сторонами за договором позики та додаткової угоди [PERSON], [PERSON], а безпосередньо вказувалось щодо не зясування судами природи походження грошових коштів в сумі 325\~000 грн., які були предметом позики. Судом касаційної інстанції встановлено, що суд при розгляді даної справи не звернув увагу на те, що відповідно до заяви про перегляд заочного рішення Октябрського районного суду м. Полтави та в зустрічній позовній заяві [PERSON] указував, що кошти сплачені по інвестиційному договору є його особистою власністю, так як були отримані саме по вищевказаному договору позики. При цьому, обґрунтовуючи доводи касаційної скарги, [PERSON] указувала на те, що між сторонами спірний договір не укладався, грошові кошти за договором, у встановленому порядку, відповідачу не передавалися, у матеріалах справи відсутні оригінали зазначених документів, а ксерокопії договорів не посвідчені. Крім того, зазначала, що вищевказаний договір позики впливає на її права та інтереси при вирішенні спору про поділ майна подружжя з [PERSON]. Тобто, касаційним судом чітко встановлено та вказано у своєму рішенні, що предметом даного спору є грошові кошти, які були використані [PERSON] для придбання вищевказаної квартири. В звязку з чим, в ухвалі ВССУ від 26.11.2014 року було рекомендовано перевірити та зясувати дані обставини суду першої інстанції при новому розгляді даної справи. Частиною 4 ст. 338 ЦПК визначено, що висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обовязковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи. Частиною 3 статті 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Законодавцем визначено, що преюдиціальні факти - це факти, що встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, і які не підлягають повторному доказуванню. Таким чином, даним судовим рішенням встановлені преюдиціальні факти, які не підлягають трактуванню сторонами на свою користь з метою лобіювання своїх інтересів, шляхом перекручування фактичних обставин справи, що в ході даного судового розгляду допускалось стороною третьої особи з самостійними вимогами - відповідачки [PERSON], як обраний останньою спосіб захисту порушеного її права. Більше того, судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, а саме договором про врегулювання грошових зобовязань між [PERSON] та [PERSON] від 28.05.2014 року, що відповідачем за первісним та зустріним позовами позивачем за зустрічним позовом - [PERSON] виконано грошові зобовязання перед [PERSON] шляхом повернення взятих у нього в борг коштів, та сторонами, на підтвердження факту виконання взятих домовленостей, оригінали правочинів, вчинених в простій письмовій формі, знищені за згодою сторін - позичальника та позикодавця. При цьому, в ході судового розгляду справи відповідачем за первісним та зустрічним позовами позивачем за зустрічним позовом [PERSON] та його представником встановлені вище обставини не заперечувались, що в свою чергу свідчить про безпідставність вимог [PERSON] за зустрічним позовом та тверджень її представників під час судового розгляду з даного приводу. Оригінали документів щодо врегулювання грошових зобовязань між сторонами наявні, приєднані до матеріалів справи, та їх дійсність не оспорювалася жодною із сторін у даній справі, в тому числі і [PERSON], що вказує на дійсність встановлених судом вищевказаних фактичних обставин справи. Між тим, даний договір про врегулювання грошових зобовязань є похідним від основного Договору позики, оскільки укладений саме на виконання останнього. Таким чином, не оспорюючи даного правочину, не ставлячи його дійсність під сумнів, а також дійсність, укладених на його виконання, відповідних документів, а також самого факту передачі сторонами [PERSON] [PERSON] коштів у сумі 8750 грн., і при цьому, вказуючи на фіктивність основного договору позики, твердження [PERSON] та її представників щодо фіктивності вказаного договору позики є суперечливими за своїм змістом, що в свою чергу вказує про їх безпідставність та надуманість. Слід звернути увагу, що Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справах в ухвалах від 24.06.2011 року по справі № 6-6908св11 та від 23.09.2015 року по справі № 6-14950св15 вказано, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику; договір позики може бути визнаний дійсним; відсутність оригіналу розписки не є беззаперечним доказом відсутності правовідносин між сторонами, оскільки це може бути підтверджено також іншими доказами по справі. Таким чином, за обставин наведених вище, суд приходить до висновку про безпідставність тверджень представників [PERSON] про фіктивність договору позики, розписок та додаткової угоди до даного договору позики з підстав відсутності їх оригіналів в звязку із знищенням, оскільки в матеріалах справи наявні копії даних документів, що вказує про факт існування в природі оригіналів оспорюваних документів, котрі були знищені самими сторонами після врегулювання грошових зобовязань між ними. Крім того, дані висновки суду підтверджуються також і часовим проміжком знищення сторонами оригіналів даних документів, тобто вони були знищені до того моменту коли сторонам ([PERSON] і [PERSON]) стало відомо про спір [PERSON] з приводу даного правочину, так як представник останньої - [PERSON] знайомився з матеріалами даної справи - 29.07.2014 року ( т. 1 а.с.49), заочне рішення Октябрського районного суду м. Полтави про визнання обєктом спільної сумісної власності подружжя, права вимоги переходу права власності, прийняте у відсутність [PERSON], було винесене 18.06.2014 року, а боргові зобовязання були врегульовані 28.05.2014 року, тобто саме після набрання рішенням Ленінського районного суду м. Полтави чинності. Також обставини відсутності оригіналів вказаних документів були встановлені та перевірені судом і апеляційної інстанції під час перегляду даної справи в апеляційному порядку та висновки якого не були скасовано і касаційною інстанцією в даній частині. Більше того, в ході судового розгляду суд спряв стороні [PERSON] у можливості доведення даних обставин, тобто факту фальшивості даних документів і їх складання не в той час, яким вони датовані шляхом призначення у справі судово технічної експертизи з метою перевірки вказаних обставин (т.2 а.с.164-168), котра не була проведена в звязку з не проведенням її оплати стороною [PERSON] ( т. 2 а.с.176-177). Дані обставини вкотре вказують про безпідставність тверджень представників [PERSON] з приводу фіктивності оспорюваного договору позики та недоведеність позовних вимог останньої, не зважаючи на сприяння суду у збиранні стороною доказів на підтвердження її вимог. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Будь-який правочин є вольовою дією. При цьому, це не будь-яка дія, а лише дія, яка спеціально спрямована на досягнення певного правового результату набуття, зміну або припинення прав та обовязків. Настання цього результату зумовлено саме волею сторін (сторони) правочину. До правочинів із дефектом волі належить, зокрема, фіктивний правочин. Згідно ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний, вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. [PERSON] одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. З огляду на вищевикладене ні [PERSON], ні її представниками впродовж всього судового розгляду не було зазначено та доведено в чому полягає умисел на укладення фіктивного правочину саме [PERSON], котрий не перебував у будь-яких стосунках як з [PERSON] та і [PERSON]. Таким чином, стороною [PERSON] за зустрічним позовом, яка звернулася до суду з позовною вимогою про визнання правочину фіктивним, не надано суду жодних доказів відсутності в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки на момент вчинення правочину. Натомість матеріали справи містять договір врегулювання грошових зобовязань (т.1 а.с.110) та грошову розписку ( т. 1 а.с.88) чинність яких, позивачем за зустрічним позовом - відповідачем за первісним позовом - [PERSON], не було спростовано, а також і їх належність до правовідносин, що склалися між указаними сторонами стосовно укладеного між ними договору. Твердження ж представників [PERSON] про наявність обставин перебування у дружніх стосунках [PERSON] та представника [PERSON] адвоката [PERSON], як підстави для укладення фіктивного правочину дійсність якого оспорюється, носять надуманий характер та є безпідставними, оскільки адвокат [PERSON] не є стороною даного правочину. Тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача, але всупереч даним вимогам чинного законодавства, стороною [PERSON] не було доведено обставини підроблення документу договору позики від 01.03.2011 року навіть і в рамках кримінального провадження, відкритого за заявою останньої до правоохоронних органів від 24.07.2014 року, котре було закрито 20.02.2015 року за ч.1 ст. 284 КПК України ( т.3 а.с.120). Дані обставини вказують про безпідставність та недоведеність вимог [PERSON] та в свою чергу про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] в частині визнання вказаного правочину та додаткової угоди до нього дійсними. В свою чергу, наявність між [PERSON] та [PERSON] договору про врегулювання боргових зобовязань по своїй природі та безпосередньо сам факт укладення і виконання даного правочину, свідчить про безпідставність вимог позивача за первісним позовом [PERSON] про стягнення боргу та відсотків за користування грошових коштів, оскільки дані вимоги спростовуються фактичним вирішенням даних спірних правовідносини - безпосередньо 28.05.2014 року, що в ході судового розгляду справи не заперечувалось та не ставилось під сумнів, як стороною [PERSON], так і [PERSON], і що в свою чергу вказує про безпредметність на час розгляду даної справи позовних вимог [PERSON] за зустрічним позовом до [PERSON]. Згідно пункту 8 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вбачається, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Зокрема, не є укладеним правочин (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача). Статтями 2010 та 640 ЦК України визначено, що не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Наслідки недійсності правочину не застосовують до правочину, який не вчинено. В судовому засіданні судом встановлено дійсну мету та намір укладення договору - позики та додаткової угоди, а саме з метою надання в позику грошових коштів. Більше того, в ході судового розгляду встановлено укладення на виконання договору позики додаткової угоди, яка фактично була ініційована позичальником [PERSON] щодо визначення графіку повернення коштів [PERSON]. Комплексний аналіз матеріалів справи свідчить про те, що обставини виникнення зобовязань між [PERSON] та [PERSON] є такими, що носять реальний характер та дії сторін позики є по своїй природі конклюдентними, такими, що направлені на виконання зобовязань, що регулюються правочинами з позики, підтвердженням чого є виконання сторонами даних правовідносин - взятих договірних зобовязань. Поряд з цим, дослідивши вимоги зустрічної позовної заяви [PERSON], суд приходить до наступних висновків. Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12 липня 2001 року, який набрав чинності 23 серпня 2001 року, встановлює загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг. Аналіз цього Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативно спеціальної дії та регулює відносини, повязані з функціонуванням фінансових ринків та надання фінансових послуг споживачам. В Законі зазначено, що його метою створення правових основ для забезпечення інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвиток конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансову секторі України. У частинах 1,2 ст. 2 Закону, які визначають сферу його дії, що він регулює відносини, які виникають між учасниками ринків фінансових послуг під час здійснення операцій з надання фінансових послуг , Фінансові установи в Україні діють відповідно до цього Закону з урахуванням норм законів України діють відповідно до цього закону з урахуванням норм законів України, які встановлюють особливості їх діяльності. Визначення фінансових установ дано у п.1 ст.1 Закону. У пункті 1 ст. 1 Закону наведено вичерпний перелік субєктів, на яких поширюється дія цього Закону. Це учасники ринків фінансових послуг, до яких відносяться юридичні особи та фізичні особи субєкти підприємницької діяльності, які відповідно до закону мають право здійснювати діяльність з надання фінансових послуг на території України та споживачі таких послуг. При цьому, [PERSON] розповсюджує свою дію не на усі юридичні особи, а лише на ті, які є професійними учасниками ринками фінансових послуг. В частині 4 статті 5 Закону вказано, що можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами. [PERSON] за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції. Визначення фінансової послуги наведено у п. 5 ч.1 ст. 1 Закону, як операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Перелік видів фінансових послуг міститься у ст. 4 Закону, до яких, зокрема, належить надання коштів у позику та надання поручительства. З аналізу зазначених правових норм вбачається, що сфера дії Закону за субєктивним складом учасників є обмеженою і не поширюється на: по-перше, юридичних осіб, які за своїм правовим статусом та фінансовими установами; по-друге, які не є субєктами підприємницької діяльності. Позивач за первісним позовом відповідач за зустрічними позовами [PERSON] за своїм правовим статусом не відноситься ні до юридичних осіб, ні до субєктів підприємницької діяльності, які відповідно до Закону мають право здійснювати діяльність з надання фінансових послуг на території України, а відтак відсутні підстави застосування положень цього Закону до спірних правовідносин. У свою чергу поняття «фінансова послуга» не повязане лише з фінансовими установами. Аналіз норм чинного законодавства дає підстави для висновку, що окремі послуги, які відносяться до фінансових послуг, можуть надаватися не тільки фінансовими установами, які є учасниками ринку з надання фінансових послуг або юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, але і фізичними особами, які не є субєктами підприємницької діяльності. [PERSON] України»Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг2 регулює відносини лише за участю учасників ринків фінансових послуг, то регулювання відносин між фізичними особами, зокрема щодо договору позики регулюються нормами ЦК України. Договір позики, як загальна договірна конструкція є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки ЦК України не містить жодного виключення як щодо субєктивного складу, так і щодо права на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких і порядок їх одержання встановлюється договором, ч.1 ст. 1048 ЦК України. Таким чином, [PERSON] України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» є спеціальним нормативним актом, який регулює відносини спеціальних субєктів учасників ринку фінансових послуг, і не поширюється на всіх інших юридичних і фізичних осіб субєктів договору позики, правовідносини яких регулюються нормами ст.ст. 1046-1048 ЦК України. Враховуючи, що позивач за первісним позовом відповідач за зустрічними позовами [PERSON] не відноситься до субєктів, на яких поширюється дія Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», слід дійти висновку про відсутність підстав для застосування цього Закону до правовідносин сторін та вирішити спір на підставі норм ЦК України. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 26 грудня 2011 року, яка є обовязковою для застосування в силу положень частини 1 статті 355 ЦПК України. Судом також встановлено та не заперечувалось сторонами, що [PERSON] та [PERSON] 07 грудня 2012 року зареєстрували шлюб у Центральному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції Полтавської області, про що здійснено актовий запис № 1533 та підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-КЕ №102406 від 07.12.2012 року, який подружжям було розірвано на підставі рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 23.12.2014 (т.2 а.с.62, т.3 а.с.2). Статтями 60, 61 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, в тому числі заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним з подружжя. Згідно ст. 71 Сімейного кодексу України майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року № 11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Так, в ході судового розгляду справи третьою особою з самостійними вимогами відповідачкою [PERSON] під час дачі пояснень вказувалось, що нею в звязку з виникненням спору про спільне майно, набуте в шлюбі разом з [PERSON], було подано позов до Октябрського районного суду м. Полтави, в якому зазначалося вказувалось про те, що предметом спору є обєкт інвестування квартира на суму 460040,00 грн., оскільки [PERSON], в інтересах сімї та з метою придбання нерухомості для проживання подружжя, 07 травня 2013 року було укладено з ПАТ «Полтава-Банк» Договір №131 про участь у Фонді фінансування будівництва виду А, згідно п. 3.2 котрого та Додатку №1, обєктом інвестування за даним договором є квартира №26 в буд. 1-б по майдану Незалежності в м. Полтава. При цьому, в ході розгляду справи представниками третьої особи з самостійними вимогами - відповідачки [PERSON] вказувалось про те, що кошти, які були витрачені на придбання вказаної квартири, є спільними, сплачувались за домовленістю подружжя під час шлюбу та кожним з подружжя вносилась своя частка на придбання нерухомості. Під час шлюбу [PERSON] та [PERSON], зі сторони [PERSON] для придбання квартири надавались кошти в сумі 18\~000 доларів США та 1000 євро, які були передані [PERSON], на той час її чоловіку, для внесення даних коштів згідно Договору про участь у фінансуванні будівництва виду А №131 від 07.05.2013 року, що, на думку [PERSON] та її представників, спростовує твердження сторони позивача за первісним позовом - [PERSON] про те, що кошти, які вносились в обєкт інвестування - квартиру були його особистими та були залучені з договору позики, укладеного від 01.03.2011 року між [PERSON] та [PERSON]. Поряд з цим, в зустрічному позові третьої особи з самостійними вимогами [PERSON] та в ході судового розгляду представниками останньої вказувалось про те, що докази наявності у [PERSON] суми позики у сумі 325\~000 грн. відсутні, так як і відсутні докази наявності коштів у позичальника [PERSON] в розмірі їх повернення в сумі 495\~000 грн., та відповідно відсутні докази підтвердження того, що у [PERSON] були кошти для внесення щомісяця на виконання Договору інвестування в сумі 80\~000 грн., що на думку останніх свідчить про відсутність факту передачі та отримання грошових коштів по договору позики та його фіктивність. Судом додатково встановлено, що, згідно заочного рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 18 червня 2014 року по справі № 554/5341/14-ц, позов [PERSON] було задоволено та визнано обєктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] майнові права, а саме право вимоги переходу права власності на квартиру № 26 в житловому будинку 1-б по майдану Незалежності в м. Полтаві за Договором про участь у фінансуванні будівництва виду А №131 від 07 травня 2013 року та Додатковою угодою № 1 від 27 січня 2014 року, які укладені між [PERSON] та ПАТ «Полтава-банк» ( т.2 а.с.27-28). Згідно ухвали Октябрського районного суду м. Полтави від 17 вересня 2014 року заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення від 18 червня 2014 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], треті особи ПАТ «Полтава-банк», Товариство з обмеженою відповідальністю «Сучасний дім» про визнання обєктом спільної сумісної власності подружжя та права вимоги переходу права власності задоволено. Скасовано заочне рішення від 08 червня 2013 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], треті особи ПАТ «Полтава-банк», Товариство з обмеженою відповідальністю «Сучасний дім» про визнання обєктом спільної сумісної власності подружжя права вимоги переходу права власності (т. 2 а.с.29). Також, судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 07 травня 2013 року [PERSON] було укладено з ПАТ «Полтава Банк» Договір №\~131 про участь у фонді фінансування будівництва виду А, згідно п. 3.2 та додатку № 1 до даного договору, обєктом інвестування є квартира № 26 у будинку № 1-б по майдану Незалежності у м. Полтава ( т.2 а.с.48-52). У відповідності до Розділу №2 Договору визначено поняття : Управителем є ПАТ «Полтава-банк», забудовником - ТОВ «Сучасний Дім». Пунктом 3.1 Договору визначено, що управитель в порядку та на умовах, визначених цим Договором за Правилами ФФБ, здійснює управління майном ФФБ, а довіритель бере участь у ФФБ шляхом надання майна у довірчу власність Управителю в управління з метою отримання у власність визначеного Договором обєкта інвестування в обєктів будівництва, що розташований у м. Полтава по майдану Незалежності, 1-б. Відповідно до п. 6.1.6 Договору після введення обєкта будівництва в експлуатацію на підставі даних щодо фактичної загальної площі обєкта інвестування, Управитель здійснює остаточні взаєморозрахунки з Довірителем та видає останньому довідку про оформлення права власності на закріплений за ним обєкт інвестування, в обмін на свідоцтво про участь у ФФБ ( т.2 а.с.48-50). У відповідності до додатку № 1 до Договору про участь у фонді фінансування будівництва виду А від 07 травня 2013 року, за Графіком фінансування будівництва, обєкта інвестування загальна сума, яка підлягає внесенню, становить 453\~256 грн. ( т.2 а.с.51). Таким чином, квитанціями та меморіальними ордерами, щодо оплати внесків в інвестування житла, виданими на імя [PERSON], в свою чергу підтверджується факт повернення [PERSON] та передачі отриманих в позику у останнього коштів - [PERSON]. Всупереч цьому, стороною [PERSON] в ході судового розгляду не було обгрунтовано, яким чином [PERSON], укладаючи вищевказаний Договір про інвестування житла, розраховував на його реальне виконання у вказані в ньому строки, котрі є досить стислими (фактично чотири місяці), а суми, визначені графіком даного договору, є достатньо значними для особи, яка не має достатньо власних коштів для його виконання, та маючи лише близько 20 0000 доларів США, як вказано було останньою та її представниками, яких не було достатньо для його фактичного і повного виконання, що в свою чергу підтверджує вищевикладені висновки суду та твердження [PERSON] і його представника з даного приводу. Не може залишатися поза увагою суду і та обставина, що вищевказаний Договір інвестування житла виду А від 07.05.2013 року був укладений [PERSON] без письмової згоди його дружини [PERSON], котрій достеменно було відомо про його укладення її чоловіком [PERSON], та яка не виступала стороною даного договору та не наполягала на цьому при його укладанні. При цьому, за наявності даних обставин, [PERSON] в своїх позовних вимогах не вказується про недійсність даної угоди, не зважаючи на укладення даної угоди в період шлюбу з останнім, тоді як остання зазначає про недійсність договору позики та додаткової угоди до неї, датованих до шлюбу з [PERSON], що вказує на суперечливість тверджень останньої та в свою чергу свідчить про укладення Договору інвестування житла [PERSON] у його власних інтересах, а не в інтересах сімї, як зазначила [PERSON] та її представники в ході судового розгляду. Дані висновки суду ґрунтуються на фактичних обставинах справи, так як сама [PERSON] не змогла суду вказати: безпосередьно розміру їх сімейного бюджету з [PERSON] після одруження, наявності спільного бюджету з [PERSON] до шлюбу і його розміру, обставин, за яких було зумовлено надання фінансової допомоги подружжю з боку її близьких, а саме необхідністю в звязку з недостатністю коштів для забезпечення потреб молодої сімї чи бажанням близьких надати таку фінансову допомогу, незалежно від наявності потреби у такій допомозі, розміру та періодичності такої допомоги. Всупереч цьому, [PERSON] суду вказувала і про наявність на той час додаткових видів заробітку у її чоловіка [PERSON], про джерела походження яких їй не було відомо та якими вона і не цікавилася взагалі. Таким чином, обґрунтовуючи свої позовні вимоги фактом наявності права спільної сумісної власності подружжя на майно, а саме кошти в сумі 460040,00 грн., відповідно до ст. 60 СК України, [PERSON] не було доведено в ході судового розгляду даної справи будь-якими доказами чи фактичними обставинами факту, що джерелом їх набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. При цьому останньою, не доведено і використання майна, придбаного за дані кошти, в інтересах сімї, оскільки обєкт інвестування будівництва житла був зданий в експлуатацію, але дана квартира взагалі не використовувалася [PERSON] та [PERSON] для спільного проживання, як сімї, що також підтверджує вищевикладені висновки суду та обґрунтованість вимог [PERSON] щодо визнання коштів в сумі 495\~000 грн. його особистою власністю. В свою чергу судом встановлено, що будь-якої домовленості, навіть усної, щодо спільного виконання Договору інвестування житла між [PERSON] та [PERSON] чи її рідними або ж його часткового виконання останніми, між останніми не існувало взагалі. На підставі вищевикладеного, в свою чергу судом визнаються і твердження представника [PERSON] адвоката [PERSON] та пояснення [PERSON], як такі, що відповідають дійсним обставинам справи та ґрунтуються на її матеріалах за наступних обставин. Пунктом 4 Додаткової угоди №1 від 27.01.2014 року до Договору про участь у фінансуванні будівництва виду А № 131 від 07.05.2013 року, визначена загальна вартість обєкта інвестування, котра становить 460\~040 грн. ( т. 2 а.с.52). Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що обєкт інвестування будівництва - квартира № 26, адреса м. Полтава, майдан Незалежності ,1-б у відповідності до довідки ПАТ «Полтава Банк» від 16 червня 2014 року за вих. № 011-001/1627, станом на 06.05.2014 року, профінансована [PERSON] у повному обсязі та на загальну суму 460\~040 грн. ( т.2 а.с.53). Так, відповідно до довідки ПАТ «Полтава-банк» від 16.06.2014 року, що [PERSON] було сплачено згідно Договору про участь у Фонді фінансування будівництва наступні грошові кошти: -13.05.2013 року на суму 208\~304,00 грн.; -18.06.2013 року на суму 81650,00 грн.; -29.07.2013 року на суму 81650,00 грн.; -30.08.2013 року на суму 81652,00 грн.; -27.01.2014 року на суму 6784,00 грн. ( т. 2 а.с.53). Вказані платежі внесені [PERSON] на зазначені суми підтверджуються і квитанціями про оплату та меморіальними ордерами, виданими на його імя ( т. 2 а.с.34-42). Даний факт проведення [PERSON] оплати по договору фінансування житла, що підтверджується квитанціями та меморіальними ордерами, виданими на імя платника [PERSON], не заперечувався третьою особою з самостійними вимогами за зустрічним позовом - відповідачкою [PERSON] та її представниками. Встановлені судом вище фактичні обставини між ти спростовують твердження сторони [PERSON] про те, що договір позики від 01.03.2011 року був безпредметним, оскільки сторонами даного правочину, на думку останньої та її представників, не було надано доказів з приводу підтвердження факту наявності у [PERSON] грошових коштів у сумі 325\~000 грн., які були предметом договору, оскільки факт дійсності договірних правовідносин та наявності істотних умов даного виду договірних правовідносин перевірявся касаційною інстанцією. Також, в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 листопада 2014 року вказано: «Встановивши наявність спору з приводу коштів отриманих одним із подружжя, суд першої інстанції на вказане не звернув, усупереч вимогам ч.4 ст. 10, п. 2 ч.6 ст. 130 ЦПК України, до участі дружини позивача, чиїх прав та інтересів стосується спір, у порядку передбаченому ЦПК, не залучив». Таким чином, суд приходить до переконливого висновку про те, що вказані твердження [PERSON] та її представників з приводу безпредметності договору позики є по своїй природі неспроможними у відповідності до правил диспозитивності судового процесу. При цьому, на підтвердження встановлених вище судом обставин, представником позивача за первісним позовом [PERSON] адвокатом [PERSON] вказувалось про те, що кошти, в сумі 495\~000 грн. були отримані [PERSON] за договором позики, укладеним між [PERSON] та [PERSON]. При цьому, останній звертав увагу суду, на те, що грошові кошти були отримані безпосередньо [PERSON], а тому вони не є спільним майном подружжя та саме вони, як його особиста власність, були витрачені останнім для інвестування квартири. Більше того, в судовому засіданні особисто [PERSON] та його представником - адвокатом [PERSON] заперечувався факт використання спільних сімейних коштів [PERSON] та [PERSON] на інвестування будівництва квартири та стверджувалось, що 460\~040,00 грн. ним були особисто отримані за договором позики від 01.03.2011 року. Оскільки сторони за зустрічним позовом третьої особи з самостійними вимогами [PERSON] зареєстрували шлюбу 07 грудня 2012 року, при цьому вбачається, що отриманий [PERSON] дохід в сумі 495\~000 грн. за період з травня 2013 року по січень 2014 року належить останньому на праві приватної власності, тому в судовому засіданні сторона [PERSON] наполягала на тому, що вказані кошти мають особистий характер та джерелом їх походження є накопичення [PERSON] та його батьків. Так, в своїх письмових поясненнях [PERSON] вказувалось про те, що він до одруження 07.12.2012 року з [PERSON] проживав разом зі своїми батьками: [PERSON] та [PERSON]. Усі грошові кошти, які він заробляв, він витрачав на власний розсуд, а їх залишок передавав своїм батькам у спільний бюджет сімї на зберігання . При цьому, [PERSON] зверталась увага на те, що він почав заробляти свої власні кошти, граючи у футбол, ще з неповнолітнього віку, а з 2007 року він став професійним гравцем у футбол ТОВ «Футбольний клуб «ВОРСКЛА» та в звязку з чим мав досить високий заробіток, отримував премії та інші доплати за виграші у матчах. До одруження з [PERSON] спільно не проживав, спільного господарства та бюджету з нею не вів. Згідно довідки про дохід [PERSON] від 07.10.2014 року № 103, наданої Товариством з обмеженою відповідальністю «Футбольний клуб «ВОРСКЛА», вбачається, що з 17.07.2007 року по теперішній час [PERSON] займає посаду футболіста професіонала та загальна сума доходу з 17.07.2007 року по 31.12.2011 року склала 177\~424,52 грн. ( т. 2 а.с.55). Встановлені вище судом факти були підтверджені в ході судового розгляду показаннями матері [PERSON], [PERSON] допитаною в якості свідка, заявленого стороною [PERSON], яка вказала, що кошти для надання в позику [PERSON], нею неодноразово надавалися її сину з їх спільного сімейного бюджету з метою отримання ним відсотків. Згодом її син вирішив вкласти дані кошти в інвестування житла, оскільки у такий спосіб він також намагався заробляти кошти шляхом перепродажу в подальшому уже квартири, в звязку з чим і почав вимагати повернення цих коштів у [PERSON]. Так, наведені вище обставини підтверджуються матеріалами справи та спростовують твердження третьої особи з самостійними вимогами за зустрічним позовом - відповідачки [PERSON] про те, що особистих коштів на інвестування житла [PERSON] не мав та не міг мати, оскільки розмір його доходу був незначним та таким, що не міг покривати виплат по договору на інвестування житла. При цьому, в судовому засіданні свідком [PERSON] було зазначено факт, що на момент передачі [PERSON] [PERSON] коштів вона з чоловіком і сином в 1999 році одразу придбали в м. Полтаві 2-х кімнатну квартиру і додатково пізніше отримували кошти від продажу їх квартири в м. Стрий, мали власний автомобіль Рено, вона працювала на декількох високооплачуємих посадах: директором «Добро Полтава», заступником директора ТОВ ППСМ «ТОВ «Богиня», її чоловік займався перегоном автомобілів з Польщі до Росії, був ведучим інженером електромереж у м. Полтаві і отримував достойну заробітну плату, а тому їх сімя була достатньо фінансово забезпечена і вони завжди мали власні заощадження. Дані обставини не були спростовані в ході судового розгляду іншими учасниками судового розгляду будь-якими належними та допустимими доказами, а тому сумніву у їх достовірності у суду не виникає. В свою чергу зазначені обставини узгоджуються з іншими доказами та матеріалами справи в їх сукупності. В свою чергу в судовому засіданні [PERSON] пояснила, що спільний бюджет з [PERSON] вони вели і до одруження з ним, спільно проживати почали після весілля та весільної подорожі, в яку направлялися разом з батьками [PERSON] (її чоловіка на той час), її брата, мами та дідуся. Також остання суду вказувала, що за весільну подорож її рідні сплачували вартість путівки самостійно, а також зазначила про досить низький фінансовий стан сімї її чоловіка як до весілля так і після одруження, в звязку з чим саме з подарованих грошових коштів на весіллі зі сторони її рідних: мами 10\~000 доларів США та її дідуся 1\~000 євро і було внесено її чоловіком [PERSON] кошти по договору інвестування будівництва житла виду А №131 від 07.05.2013 року. Дані обставини були підтверджені в ході судового розгляду показання свідком [PERSON] матірю [PERSON], яка також пояснила, що постійно надавала кошти своїй доньці різними сумами в іноземній валюті доларах США. Поряд з цим, судом не приймаються до уваги вказані показання, як [PERSON], так і [PERSON], оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами та суперечать наявним матеріалам справи за наступних обставин. Так, факт передачі коштів від рідних [PERSON] подружжю Громових, як під час весілля, так і в ході їх спільного проживання, не було підтверджено в ході судового розгляду належними та допустимими доказами, оскільки саме факт передачі грошових коштів не може бути підтверджений показаннями свідків без надання суду відповідних письмових доказів. Твердження [PERSON], її представників, а також свідків [PERSON] та [PERSON] про наявність у їх сімї коштів необхідних для внесення по вищевказаному договору інвестування житла, в звязку з продажем 10.11.2011 року [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] [PERSON] квартири № 18 по вул. Грабчака в м. Полтава, що підтверджується довідкою приватного нотаріуса [PERSON] від 26.01.2016 року ( т. 3 а.с.58), є безпідставними, оскільки дана довідка підтверджує лише вчинення нотаріальної дії між вказаними сторонами за вказану ціну. В той же час [PERSON] та її брат [PERSON] вказували, що кошти від даного продажу квартири ними не отримувалися, а всі вони зберігалися у їх матері [PERSON], котра ними і розпоряджалася на власний розсуд. Дані обставини не заперечувалися в судовому засіданні і самою [PERSON]. Таким чином, вищевказані твердження [PERSON] та її близьких та довідка нотаріуса не можуть бути визнані судом належними та допустимими доказами на підтвердження факту передачі коштів [PERSON], отриманих від вищевказаної квартири, подружжю Громових. Крім того, не було спростовано у ході судового розгляду будь-якими доказами зі сторони [PERSON] твердження [PERSON] та свідка [PERSON] з приводу того, що всі витрати по організації весілля [PERSON] та [PERSON] в тому числі і оплату весільної подорожі в складі: одружених, батьків [PERSON], брата, матері та дідуся [PERSON], були понесені виключно [PERSON] та його батьками за власні кошти , що в свою чергу підтверджується і квитанцією до прибуткового касового ордера віл 19.11.2012 року на суму 108\~237 грн., виданого ФОП [PERSON] ( т.3 а.жс.113). В свою чергу ні [PERSON], ні її представники, а також і допитані судом свідки [PERSON], [PERSON] не змогли пояснити суду, за яких обставин квитанція про оплату весільної подорожі на суму 108\~237 грн. за 19.11.2012 року була виписана на на ім.я [PERSON], при умові, що кожен сплачував особисто сам за себе, як стверджували останні в своїх показаннях, та зберігалася у матері останнього - [PERSON], а також спростувати вказані обставини в установленому порядку. В свою чергу дані обставини підтверджують пояснення [PERSON], його представника та свідка [PERSON] щодо фінансової спроможності сімї [PERSON] та його батьків, в період часу до укладення шлюбу між [PERSON] та [PERSON], оскільки останніми була внесена одноразова досить велика сума коштів в розмірі 108\~237 грн. - 19.11.2012 року, з метою попередньої оплати і підготовки весільної подорожі до Таїланду та весільної церемонії у м. Полтаві. Стороною [PERSON] в свою чергу не було надано суду будь-яких доказів, які б поставили під сумнів дійсність вищевказаних встановлених судом фактичних обставин чи спростовували їх у встановленому порядку . В ході судового розгляду справи стороною [PERSON] не було спростовано факти встановлені вище судом шляхом подання належних та допустимих доказів по справі. Суд критично ставиться до показань безпосередньо [PERSON] про те, що вона, будучи студенткою та ніде не працюючи, мала фінансову можливість надавати грошові кошти на інвестування житла. При цьому, допитана в якості свідка мати [PERSON] [PERSON] не підтвердила фактів та обставин, які б свідчили про наявність факту передання з їх сторони грошових коштів на інвестування будівництва, та взагалі не могла вказати суду точну кількість, наданих з їх сторони, коштів. Судом не приймаються до уваги та визнаються по своїй природі неспроможними твердження сторони третьої особи з самостійними вимогами за зустрічним позовом відповідачки [PERSON] про те, що [PERSON]І, як її чоловіком, було порушено право останньої на надання згоди на укладення договору позики та додаткової угоди, стосується придбання нерухомості за кошти і для потреб родини, оскільки не відповідає приписам ст. 65 СК України, яка зобовязує одного із подружжя отримати письмову згоду від іншого стосовно договорів із цінним майном. Як встановлено судом та не було спростовано [PERSON] шляхом надання належних та допустимих доказів, що договір позики між [PERSON] та [PERSON] від 01.03.2011 року на суму 325\~000 грн., було укладено [PERSON] до укладення шлюбу з [PERSON], тому дана обставина виключає надання згоди [PERSON], як його дружини, на її укладення. Положенням ст. 57 СК України визначено, що особистою власністю дружини, чоловіка є: - майно, набуте нею, ним до шлюбу; - майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; - майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Постановою Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясувати джерело і час його придбання. При цьому, даною Постановою Пленуму, а саме пунктом 24 визначено, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі. Законодавцем визначено, що у відповідності до ч.1 ст. 69 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від розірвання шлюбу. Так, положенням ст. ст. 60,61 визначено, що обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, в тому числі заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним з подружжя. Крім того, судом встановлено, що 28.12.2012 року приватним нотаріусом [PERSON] було посвідчено Попередній договір з передачею авансових платежів, укладений між [PERSON] та [PERSON] щодо купівлі-продажу квартири № 25, що знаходиться за адресою м. Полтава, вул. Леніна, 124. Згідно умов даного договору, сторони домовились, що договір купівлі-продажу (основний договір) має бути укладено та нотаріально посвідчено не пізніше 01 квітня 2013 року ( т. 3 а.с.151-152). З урахуванням викладеного вбачається, що даний договір укладався [PERSON] також з розстрочкою його сплати на чотири місяці, як було в подальшому укладено останнім і Договір інвестування будівництва житла, що в котре підтверджує твердження [PERSON] та його представника про реальність договору позики. Також, відповідно до п. 2 даного Договору вбачається, що на підтвердження дійсних намірів про наступне укладення договору купівлі-продажу покупець (тобто [PERSON]І.) передав, а продавець (тобто [PERSON]М.) отримав від покупця гроші в сумі 79\~930 грн. 00 коп., що в еквіваленті становить 10\~000 доларів США. [PERSON] пояснила в судовому засіданні свідок [PERSON] дані кошти були підвезені нею з її чоловіком до офісу нотаріуса для передачі їх сину [PERSON], де була присутня і [PERSON], котра і була свідком передачі ними коштів в сумі 80\~000 грн. [PERSON]. Дані обставини не були спростовані в ході судового розгляду, як [PERSON], так і її представниками. При цьому, твердження представників [PERSON] та свідка [PERSON] щодо внесення даних коштів за рахунок подарованих із їхньої сторони на весіллі, суд визнає неспроможними і такими, що суперечать встановленим фактичним обставинам справи та носять надуманий характер. Більше того, як зазначила суду свідок [PERSON] та не заперечувалось іншими учасниками процесу, вказані кошти в сумі 80\~000 грн. були повернуті їм в звязку з розірванням Попереднього договору, під час чого була присутня [PERSON], яка діяла по дорученню від [PERSON], та її чоловік [PERSON], котрий і забрав належні їм кошти (т. 3 а.с.150-151). Більше того, судом витребувані за клопотанням третьої особи [PERSON] докази на предмет отримання відомостей щодо укладених договорів, які містять інформацію, щодо сплати коштів за майбутнє укладення договору купівлі-продажу, ціна продажу квартири, терміни оплати таких коштів, суму повернутого авансу, що на думку заявників впливало на оцінку судом доказів сторін, та на думку заявника підтверджувало наявність у сімї Громових, їх походження. Так, з наданих Приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу [PERSON] витребовуваних судом доказів вбачається, що оплата нотаріальних витрат за посвідчення попереднього договору з передачею авансового платежу від 28 грудня 2012 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], щодо квартири № 25 у м. Полтава по вул. Леніна та Договору про розірвання попереднього договору від 16 лютого 2013 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], яка діяла за довіреністю від [PERSON], яка склала 1\~100,00 грн., проводилась [PERSON] згідно п.11 Попереднього договору, та 300,00 грн., які були сплачені [PERSON], від імені якого діяла, як представник [PERSON], будь-які інші платежі та витрати не проводились. Таким чином, факт оплати [PERSON] нотаріальних платежів та авансового внеску, вкотре вказує про факт наявності у [PERSON] грошових коштів на момент укладання вищевказаного Попереднього договору, а також наявність у останнього мети придбання нерухомого майна у власність за особисті кошти. Твердження представника [PERSON] - [PERSON] про те, що вказаний Попередній договір укладався в інтересах сімї, подружжя Громових, оскільки [PERSON], на той час [PERSON], в присутності нотаріуса було складено письмову заяву, в котрій остання зазначала, що гроші, які витрачаються на придбання вищевказаної квартири є їхньою спільною сумісною власністю, не приймається судом до уваги, так як форма даної заяви є визначеною нотаріусом та обовязковою, відповідно до вимог чинного законодавства при укладанні угод під час перебування у шлюбі одним із подружжя, а тому зазначені обставини повинні перевірятися судом в кожному конкретному випадку та підлягають доведенню сторонами в установленому законом порядку, а не є аксіомою чи загально визнаним фактом, як вбачається з тверджень останнього. Крім того, висновки суду з даного приводу підтверджуються і тією обставиною, що з моменту укладення шлюбу 07.12.2012 року і до дати укладення Попереднього договору 28.12.2012 року, з урахуванням весільного туру розпочатого з 8 грудня 2012 року тривалістю 10 днів , подружжя Громових перебувало у шлюбі близько 10 днів. За встановлених судом даних фактичних обставин стороною [PERSON] не було доведено будь-якими доказами, яким чином та за рахунок яких дій подружжя могло спільно нажити протягом близько 10 днів 10\~000 доларів США, тобто суму котра була внесена в якості авансу за вказаним Договором. Крім того, стороною [PERSON] не було підтверджено в ході судового розгляду даної справи, яким чином квартира [ADDRESS] - використовувалася в інтересах сімї. Таким чином, зважаючи на вказані обставини та норми закону, що регулюють дані правовідносини, вбачається, що твердження третьої особи з самостійними вимогами за зустрічним позовом відповідачка [PERSON] про те, що сума коштів 495\~000 грн. є обєктом права спільної сумісної власності подружжя - відсутні, що в свою чергу вказує про безпідставність позовних вимог [PERSON] про визнання договору позики недійсним. Судом встановлено та в ході судового розгляду справи не було спростовано стороною третьої особи з самостійними вимогами за зустрічним позовом - відповідачки [PERSON] того факту, що грошові кошти в сумі 495\~000 грн. були повернуті [PERSON] позивачі за первісним позовом відповідачу за зустрічними позовами [PERSON] за договором позики від 01.03.2011 року. При цьому, в ході судового розгляду справи [PERSON] та її представниками не було підтверджено того факту, що нею особисто вкладались кошти в інвестування житла за Договором про участь у фінансуванні будівництва виду А № 131 від 07.05.2013 року. В свою чергу, судом встановлено, що всі внески по інвестування житла , а саме квартири № 26 за адресою м. Полтава, майдан незалежності,1б, проводились за рахунок грошових коштів [PERSON], які йому були повернуті [PERSON] за договором позики від 01.03.2011 року та від імені [PERSON]. З аналізу даних норм права та встановлених судом фактів і обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] за первісним позовом про визнання дійсним договору позики і додаткових угоди, визнання особистою власністю [PERSON] грошових коштів в сумі 495\~000 грн., які були повернуті [PERSON] за договором позики від 01.03.2011 року, є законними та обгрунтованими. В свою чергу вимоги останнього про стягнення боргу з [PERSON] є виконаними в звязку з чим не підлягають до задоволення. При цьому, зустрічні вимоги [PERSON] та [PERSON] є безпідставними та необґрунтованими. Позивачем за первісним позовом [PERSON] ставилась вимогам про розподіл судових витрат, які були понесені ним при зверненні до суду з позовом щодо оплати судового збору та витрат понесених ним на правову допомогу. Так, статтею 79 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що судові витрати є складовою судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До витрат , повязаних з розглядом судової справи належить: 1)витрати на судовий збір; 2) витрати на правову допомогу; 3)витрати сторін та їх представників, що повязані з явкою до суду; 4)витрати, повязані з залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведеннях судових експертиз; витрати, повязані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; витати повязані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача Так, судом встановлено, що позивачем за первісним позовом [PERSON] шляхом реалізації свого конституційного права на правову допомогу укладено договір про надання правової допомоги від 27.03.2014 року в ході розгляду даної цивільної справи у всіх інстанціях. Більше того, судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що [PERSON] займається адвокатською діяльністю, відповідно до Закону України «Про адвокатуру», на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 1233, виданого 15.06.2012 року КДКА Полтавської області ( т. 1 а.с. 42). Згідно п.3.1 мотивувальної частини рішення Конституційного суду України від 30 вересня 2009 року визначено, що право на правову допомогу є гарантією реалізації, захисту та охорони інтересів інших прав і свобод людини. Правова допомога є одним з елементів доступності правосуддя. Право на правову допомогу у цивільному судочинстві закріплене у ст. 12 ЦПК України. Так, частиною 1 статті 84 ЦПК України визначено, що витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця у галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». У відповідності до статті 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах субєктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи у суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. З матеріалів справи вбачається, що 27 березня 2014 року адвокатом [PERSON], який діє на підставі Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №1233 та [PERSON] укладено договір про надання правової допомоги на предмет того, що адвокатом надається правова допомога клієнтові з приводу представництва та захисту його інтересів в судових, правоохоронних та податкових органах, згідно положень кримінально процесуального законодавства, податкового законодавства та інших законів України, зокрема, Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». У відповідності до Розділу 3 даного договору визначено, що гонорар адвоката визначається виходячи з обсягу та вартості наданої правової допомоги за цим договором та встановлюється за угодою сторін. Гонорар адвоката обраховується у відповідності до розрахунку, який складається за результатами дій адвоката та підписується сторонами. Розрахунок вартості послуг адвоката є невідємним додатком до цього договору та свідчить про виконання сторонами своїх зобовязань. У відповідності до розділу №3 даного договору адвокатом [PERSON] представником [PERSON] було надано розрахунок суми вартості за надану правову допомогу [PERSON] по справі 3\~553/1133/14ц, даним розрахунком визначено сторонами надану правову допомогу, вартістю 500 грн. за годину роботи, наступного характеру: ДатаХарактер правової допомогиКількість витраченого часу (год)Вартість за одну год. (грн.)Загальна вартість (грн.) 29.12.2014Представлення інтересів в суді0,65500500 23.01.2015 1,3500650 22.02.2015Підготовка письмових пояснень зі слів [PERSON] 23.02.2015Підготовка заперечень на позов [PERSON] 26.02.2015Представлення інтересів в суді0,6500300 22.06.2015Представлення інтересів в суді0,8500400 08.07.2015Представлення інтересів в суді1500500 10.12.2015Представлення інтересів в суді3,655001825 17.01.2016Підготовкам додаткових пояснень зі слів [PERSON],5500750 25.01.2016Представлення інтересів в суді0,5500250 29.02.2016Представлення інтересів в суді2,55001250 18.03.2016Представлення інтересів в суді2,85001400 04.04.2016Підготовка заяви про збільшення позовних вимог та уточненої позовної заяви3,55001750 04.04.2016Представлення інтересів в суді2,655001325 04.04.2016Представлення інтересів в суді2,85001400 Всього станом на 13.05.2016 року фактична кількість витраченого часу адвокатом [PERSON] становить 27,25 год., що становить загальну вартість наданої допомоги правової у розмірі 13\~625 грн., яка була сплачена [PERSON] та підтверджується квитанцією №б/н від 13.05.2016 року про оплату у сумі 13\~625 грн. (т. 3 а.с.121,122). Так, судом встановлено, що проведений розрахунок з надання правової допомоги є таким, що узгоджується з фактичною участю та фактичним наданням адвокатом [PERSON] та підтверджується матеріалами справи. При цьому, судом перевірено та встановлено, що дані розрахунки проведені згідно ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» у межах граничного розміру компенсації судових витрат на правову допомогу. Слід звернути увагу, що законодавцем чітко визначено, що стороні, на користь якої прийнято рішення, для отримання відшкодування витрат на правову допомогу слід довести: 1)факт і тривалість надання їй правової допомоги; 2)та, що допомога надавалася адвокатом або іншим фахівцем у галузі права; факт оплати правової допомоги. При розрахунку розміру відшкодування має враховуватися надання правової допомоги: у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням (огляду доказів за їх місцезнаходженням, підготовки позовних заяв та інших заяв, скарг, клопотань, письмових пояснень, тощо), під час ознайомлення з матеріалами справи у суді. Відшкодування не може перевищувати граничного розміру, визначеного у законі, та мають проводитися за правилами розподілу судових витрат. Відшкодування витрат на правову допомогу має здійснюватися у разі її надання адвокатом та іншим фахівцем у галузі права у процесуальному статусі, як представника, так і особи, яка надає правову допомогу. Так, законодавцем у коментарі до статті 84 ЦПК України визначено, що при відшкодуванні витрат на правову допомогу враховується час на її надання: 1)у судовому засіданні; 2) під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; 3) під час ознайомлення з матеріалами справи в суді. Витрати на інші дії, що не належать до процесуальних, не є витратами на правову допомогу в розумінні цивільного процесуального законодавства. Так, у Цивільному процесуальному законодавстві достатньо часто використовується словосполучення «процесуальна дія», яка закріплена в наступному переліку статтей ч.3 ст.2, ч.4 ст. 10, ч.ч.1,2 ст. 54, ч.1 ст. 132, ч.ч.1,5 ст. 135, ст. 200, ст. 306 ЦПК України. Згідно поняття процесуальна дія вбачається, що це дії субєктів процесу, що вчиняються ними з метою здійснення своїх процесуальних прав. При цьому, всі дії суду, осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу, повязані з розглядом справи, винесенням рішення, його оскарженням, виконанням, можуть здійснюватись лише у межах норм чинного процесуального закону й тому є процесуальними діями, сукупність яких і утворює цивільне судочинство. При цьому реалізація процесуальних прав та обовязків здійснюється шляхом вчинення учасниками процесуальних дій. Поряд з цим,слід зазначити, що до невичерпного переліку процесуальних дій відноситься: огляд доказів за їх місцезнаходженням, підготовка та подання позовних та інших заяв і скарг, клопотань ( про призначення експертизи, забезпечення доказів, відвід складу суду, апеляційних і касаційних скарг, заяв про перегляд судового рішення у звязку з нововиявленими обставинами); подання доказів, письмових пояснень суду поза судовим засіданням. Згідно п.4 мотивувальної частини рішення Конституційного суду України від 30 вересня 2009 року, в якому надано офіційне тлумачення поняття «правова допомога», яка є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом і формами і може включати консультації, розяснення, складення позовів і звернень, довідок , заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Вибір форми та субєкта такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Держава гарантує можливість вільно, без неправомірних обмежень отримувати допомогу з юридичних питань в обсязі та формах, як вона того потребує. Це право, згідно ст.64 Конституції України, не може бути обмежено. Таким чином, з аналізу даних норм вбачається, що характер правової допомоги, а саме послуги, які були надані адвокатом [PERSON] позивачу за первісним позовом [PERSON], згідно договору про надання правової допомоги, є виключно процесуальними діями, які вчинялись, як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи: у судових засіданнях в ході розгляду даної справи; підготовки під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; підготовки письмових пояснень сторони по справі, підготовки заперечень та уточнених позовних вимог, що в свою чергу є нічим іншим, як витратами на правову допомогу. Слід також зауважити, що дані права сторони є абсолютним правом, яким особа користується на власний розсуд і жодним чином обмеження даного права не допускається. Статтею 88 ЦПК України визначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею документально підтверджені судові витрати. [PERSON] позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Судом встановлено, що первісний позов з урахуванням уточнених позовних вимог [PERSON] підлягає до часткового задоволення. Так, вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] на його користь заборгованості за договором позики у сумі 8750 грн. основного боргу та 19\~714, 04 грн. відсотків, а загалом 28464,04 грн. задоволенню не підлягають, в звязку з їх фактичним виконанням. Вимога про визнання дійсним, укладеного між [PERSON] та [PERSON], договору позики від 01.03.2011 року на суму 325000 грн. і додаткової угоди до договору позики від 13.05.2013 року та вимога про визнання особистою власністю [PERSON] грошових коштів у сумі 495\~000 грн., які були повернуті [PERSON] за договором позики від 01.03.2011 року, також підлягають до задоволення. Таким чином, з трьох заявлених позивачем [PERSON] уточнених позовних вимог судом підлягають до задоволення дві вимоги, в звязку з чим вимоги позивача за первісним позовом [PERSON] про стягнення з відповідачів за первісним позовом [PERSON] та [PERSON] на його користь судових витрат підлягають до задоволення пропорційно до задоволених вимог, а саме в розмірі по 1/3 частини з останніх. При цьому, як вбачається з матеріалів справи, що позивачем за первісним позовом [PERSON] заявлені позовні вимоги з урахуванням уточнених в загальній кількості трьох були оплачені судовим збором у відповідності до ставок, визначених Законом України «Про судовий збір», котрі були актуальними на момент звернення [PERSON] з первісним позовом - 24.03.2014 року та на момент подання [PERSON] уточнених позовних вимог - 04.04.2016 року, які відповідно підлягають стягненню з відповідачів у відповідності до заявлених до кожного з відповідачів позовних вимог. Виходячи з порядку стягнення судових витрат, визначеного статтею 88 ЦПК України, та з огляду на вказане вище, при визначенні розміру судових витрат належних до стягнення, з відповідачів на користь заявника слід присудити пропорційно до задоволених судових вимог , які необхідно обраховувати за розрахунком: 13625 грн. ( загальна сума судових втрат) : 3 ( кількість заявлених позовних вимог за первісним позовом [PERSON]І.) х 2 (кількість позовних вимог, які підлягають до задоволення ) = по 4\~541,66 грн., які підлягають стягненню з [PERSON] та [PERSON] ( з кожної окремо). При цьому, також підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] сплачений останнім судовий збір за вимогу предявлену до останнього про визнання договору позики дійсним, яка є немайновою та становить 551,20 грн. та з [PERSON] на користь [PERSON] сплачений останнім судовий збір за вимогу предявлену до останньої про визнання особистою власністю [PERSON] грошових коштів в сумі 325\~000,00 грн., яка є майновою та становить 4950,00 грн.. На підставі викладеного та

Outcome: partial