Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-23 00:00:00

25 грудня 2013 року Публічне акціонерне товариство «Український інноваційний банк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості у сумі 2 332 436,24 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 11 червня 2007 року між Акціонерним товариством «Український інноваційний банк» та Приватним підприємством «Альфа-Юг» було укладено кредитну угоду № 27, відповідно до умов якої АТ «Український інноваційний банк» надав ПП «Альфа-Юг» кредит у розмірі 3 млн. грн. терміном до 10 червня 2008 року, а останнє зобов'язалось за час користування кредитом сплачувати відсотки у розмірі 18,0 % річних від суми заборгованості за кредитом. З метою забезпечення виконання зобов'язань ПП «Альфа-Юг» за кредитною угодою 11 червня 2007 року між АТ «Український інноваційний банк» та [PERSON] було укладено договір поруки № 25, за умовами якого останній зобов'язався\~\~відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання ПП «Альфа -Юг» за кредитною угодою № 27 від 11 червня 2007 року, та в подальшому, 25 червня 2010 року між АТ «Український інноваційний банк» та [PERSON] було укладено договір поруки № 1. Договором про внесення змін № 4 від 25 вересня 2012 року до кредитної угоди № 27 від 11 червня 2007 року, укладеного між АТ «Український інноваційний банк» та ПП «Альфа-Юг», строк дії договору було продовжено до 24 червня 2013 року. Внаслідок неналежного виконання ПП «Альфа-Юг» умов кредитного договору, за останнім утворилася заборгованість за кредитною угодою № 27 від 11 червня 2007 року у розмірі 2 332 436,24 грн, з яких заборгованість за кредитом складає 2 150 000 грн.; заборгованість за процентами за користування кредитом складає 38 876,71 грн.; заборгованість за простроченими процентами за кредитом у розмірі 124 410,97 грн.; заборгованість за несплаченим разовими комісіями у розмірі 850,00 грн.; пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за користування кредитом складає 18 298,56 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача, як поручителя. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 09 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 30 березня 2016 року, позовні вимоги ПАТ «Український інноваційний банк» задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Український інноваційний банк» заборгованість\~\~за кредитною угодою №27 від 11 червня 2007 року у розмірі\~\~2 332 436,24 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Не погоджуючись з вказаними рішеннями, [PERSON] в особі представника [PERSON] оскаржив їх в касаційному порядку та просив судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати, та ухвалити у справі нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Ухвалою Колегією суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 вересня 2017 року касаційну скаргу [PERSON] в особі представника [PERSON] задоволено частково. Рішення\~Київського районного суду м. Одеси від 09 квітня 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 30 березня 2016 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Підставою для скасування рішень судів першої та касаційної інстанції стало те, що ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції взяв до уваги, що позивач в обґрунтування позовних вимог посилався на наявність договору про внесення змін № 4 до кредитної угоди № 27 від 11 червня 2007 року, укладеного 25 вересня 2012 року між ПАТ «Український інвестиційний банк» та ПП «Альфа-Юг», за умовами якого строк дії договору встановлений був до 24 червня 2013 року, натомість не перевірив дій поручителя, які б свідчили про надання ним згоди на збільшення обсягу своєї відповідальності. Судом першої інстанції не було враховано правову позицію викладену у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року № 6-3176цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Суд апеляційної інстанції в порушення вимог ст. ст. 303,315 ЦПК України належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги, в рішенні не зазначив конкретні обставини і факти, що спростовують такі доводи, і залишив рішення суду першої інстанції без змін. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Куриленко О.М., яка ухвалою від 17.11.2017 року прийняла справу до свого провадження. В ході судового засідання, яке відбулось 10.01.2018 року, до початку розгляду справи по суті, представник відповідача [PERSON] [PERSON] звернувся до суду з клопотанням, в якому просив прийняти до провадження суду зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] акціонерного товариства «Український інноваційний банк» про визнання договорів поруки припиненими. Як вбачається з позовних вимог, [PERSON] просить ухвалити рішення яким: визнати припиненим Договір поруки № 25 від 11 червня 2007 року та Договір поруки № 1 від 25 червня 2010 року, що були укладені між [PERSON] до [PERSON] акціонерним товариством «Український інноваційний банк». Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 10.01.2018 року було прийнято до провадження суду зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] акціонерного товариства «Український інноваційний банк» про визнання договорів поруки припиненими та обєднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] акціонерного товариства «Український інноваційний банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Однак, ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 24 січня 2018 року первісний позов [PERSON] акціонерного товариства «Український інноваційний банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором - залишено без розгляду на підставі пункту 3 частини 1 статті 257 ЦПК України. Розгляд справи за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] акціонерного товариства «Український інноваційний банк» про визнання договорів поруки припиненими - продовжено в загальному порядку. Представник позивача [PERSON] [PERSON] у судове засідання не з`явився, звернувся до суду з заявою про розгляд справи за його відсутності, просив розглянути справу на підставі наявних документів. Представник відповідача [PERSON] акціонерного товариства «Український інноваційний банк» у судове засідання не зявився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Суд, оглянувши матеріали по справі, вважає що поданий позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. У судовому засіданні встановлено, що 11 червня 2007 року між АТ «Український інноваційний банк» та ПП «Альфа-Юг» було укладено кредитну угоду № 27, відповідно до умов якої останнє отримало кредит на умовах відновлювальної кредитної лінії на термін до 10 червня 2008 року з лімітом кредитної лінії у розмірі 3 млн. грн, за умовами якого останньому було надано кредит в сумі 442 800 грн для поповнення обігових коштів для розрахунків з постачальниками сільгосппродукції, та оплати послуг, пов'язаних з транспортуванням та зберіганням сільгосппродукції, зі сплатою процентів за весь час користування кредитом в розмірі 18% річних (а.с. 6-14). З метою забезпечення виконання ПП «Альфа-Юг» умов кредитного договору, 11 червня 2007 року між АТ «Український інноваційний банк» та [PERSON] було укладено договір поруки № 25 (а.с. 18-19), за умовами якого останній зобов'язався нести солідарну відповідальність в повному обсязі за своєчасне та повне виконання позичальником умов кредитного договору. 25 червня 2010 року між цими сторонами було укладено договір поруки № 1, відповідно до умов якого поручитель на добровільних засадах взяв на себе зобов'язання перед кредитором відповідати за зобов'язаннями ПП «Альфа-Юг», які виникають з умов кредитної угоди № 27 від 11 червня 2007 року, договору про внесення змін № 1 від 10 червня 2008 року, договору про внесення змін № 2 від 29 грудня 2008 року та договору про внесення змін № 3 від 25 червня 2010 року у вигляді кредиту у сумі 2 476 500,00 грн, процентів за його користування, штрафних санкцій у разі їх застосування та інших витрат, пов'язаних з виконанням кредитної угоди (а.с. 20-21).\~\~\~\~ 25 вересня 2012 року договором про внесення змін № 4 до кредитної угоди № 27 від 11 червня 2007 року, укладеним між ПАТ «Український інвестиційний банк» та ПП «Альфа-Юг», викладено п. 3.1 кредитної угоди № 27 від 11 червня 2007 року у наступній редакції: «Відповідно до положень та умов цієї угоди банк надає позичальникові кредит на термін до 24 червня 2013 року у розмірі 2 151 300,00 грн» (а.с. 16-17).\~\~ Відповідно до\~ст. 526 ЦК України\~зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За правилами\~ст. 610 ЦК України\~порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом\~\~зобов'язання (неналежне виконання). За правилами ч. 1\~ст. 612 ЦК України,\~боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Частиною 1\~ст. 1054 ЦК України\~передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до вимог\~ст. 599 ЦК України\~зобов'язання припиняються виконанням, проведеним належним чином. Загальні умови виконання зобов'язання зазначені у\~ст. 526 цього Кодексу. Відповідно до\~ст. 553 ЦК України,\~за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Статтею 554 ЦК України\~передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. За положеннями частини першої\~статті 559 ЦК України\~порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.\~\~ До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо. Таким чином, у зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком. Зазначена вище правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року №6-3176цс15. Відповідно до Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банк)' і поручителя), а отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання. Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, У цьому випадку поручитель має право на пред'явлення позову про визнання договору поруки припиненим. З вищенаведеного вбачається, що умови додаткових угод, якими змінено процентну ставку за кредитом та встановлений новий графік погашення заборгованості, укладених між банком і позичальниками, призводять до збільшення обсягу відповідальності поручителя за основними зобов'язаннями без його згоди. З матеріалів справи вбачається, що додатковими угодами, укладеними без згоди поручителя, були визначені конкретні строки надання та повернення кредитних коштів, відмінні від строків, які передбачені Кредитним договором, а також збільшена процентна ставка за користування кредитом, що призвело до збільшення відповідальності поручителя за основним зобов'язанням, у зв'язку з чим порука припинилась на підставі частини першої статті 559 ЦК України. При цьому слід мати на увазі, що належним способом судового захисту у такому випадку є вимога про визнання поруки припиненою, оскільки порука припиняється не з моменту ухвалення судом рішення про це, а з моменту настання підстав, з якими законом пов'язане припинення поруки, на що вказав Верховний Суд України у постанові від 21 травня 2012 р. у справі N 6-69цс11. Згідно\~ ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій Відповідно до ст.. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст.. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27\~Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»\~під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.\~\~\~\~ Відповідно до\~ч. 1 ст. 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі\~ч. 1 ст. 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання. Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.\~\~ Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved