Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-05 00:00:00

24 березня 2016 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, посилаючись на те, що під час зареєстрованого шлюбу з відповідачем в період з 1980 року по 2000 рік сторони придбали дві квартири однокімнатну квартири за адресою: м. Кривий Ріг вул. Вологодська, 24/93 та трикімнатну за адресою: м. Кривий Ріг вул. Кремлівська, 43/38, які під час реєстрації права власності були зареєстровані на відповідача. Вважає вказане нерухоме майно спільним майном подружжя і їх частки в набутому майні складають по 1/2. В добровільному порядку відповідач не бажав визнати право власності позивача та оформити його у встановленому законом порядку, в звязку з чим вона вимушена була звернутися до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги в повному обсязі, просила суд задовольнити їх та визнати за нею право власності на 1/2 в кожній квартирі, розділивши таким чином спільне майно подружжя. В судовому засіданні відповідач визнав позовні вимоги в повному обсязі, не заперечував проти задоволення позову та визнання за позивачем по 1/2 частки їх спільно нажитого майна. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 10, ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 59, ч. 3, 4 ст. 60, ч. 3 ст. 61, ч. 2, 4 ст. 212, ч. 1 ст. 213, п. 1 ч. 1 ст. 214 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 174 ЦПК України відповідач може визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбу в період з 20 лютого 1980 року по 27 листопада 2000 року (а.с. 10-11). Під час перебування у шлюбі подружжям було придбано нерухоме майно: однокімнатну квартиру [ADDRESS] та трикімнатну квартиру [ADDRESS], які право власності на які було зареєстровано на відповідача [PERSON], що підтверджується копією ордеру № 198 від 18.01.1991 (а.с. 12), довідкою ЖБК «Жовтень-15» про сплату паю за кооперативну квартиру (а.с. 13), копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно (а.с. 14), копіями витягів про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 15, 20), копією дублікату договору міни від 23.05.1995 (а.с. 21). Вартість спірного нерухомого майна узгоджено сторонами та підтверджується відповідними документами, а саме: відповідно до звіту з незалежної оцінки квартири, розташованої за адресою: м. Кривий Ріг вул. Вологодська, 24/93, її вартість складає 130048 грн. (а.с. 27); відповідно до акту з незалежної оцінки квартири, розташованої за адресою: м. Кривий Ріг вул. Кремлівська, 43/38, її вартість складає 180000 грн. (а.с. 36). За змістом ст. 22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми, або з інших поважним причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до ст.24 КпШС, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар, або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. У відповідності до ст. 28 КпШС України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Зважаючи на те, що за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 р. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності, суд вважає також можливим застосувати розяснення Постанови Пленуму ВСУ № 16 від 12 червня 1998 року, які були чинним на час виникнення спірних правовідносин «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», за п.9 якої, вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним контрактом) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Виходячи з наведеного, сімейним законодавством, яке діяло на момент виникнення спірних правовідносин, прямо було встановлено, що майно придбане під час шлюбу належить на праві спільної сумісної власності подружжю, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином, враховуючи позицію сторін та вимоги ст.174 ЦПК України, суд вважає що позовні вимоги законні, обґрунтовані та не порушують матеріального права жодної зі сторін, у звязку з чим, вони підлягають задоволенню в повному обсязі. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору (а.с. 1) в сумі 1550,24 грн.

Outcome: approved