Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-07 00:00:00

24 червня 2014 року позивач [PERSON] звернулася до суду із вказаною позовною заявою, в якій просить визнати за нею право власності на житловий будинок [ADDRESS], та земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 9,92 га, що розташована на території Лиманівської сільської ради, в порядку спадкування після смерті матері [PERSON], померлої [INFO]. В обґрунтування своїх вимог вказувала, що після смерті її матері залишилося спадкове майно, в тому числі, у виді вищевказаного житлового будинку та земельної ділянки. Вона є єдиним спадкоємцем, однак смерть матері вона перенесла досить важко, у зв'язку з чим погіршився стан її здоров'я та вона була змушена проходити стаціонарне лікування, у зв'язку з чим пропустила передбачений законом строк для прийняття спадщини. Через вказане, а також у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу, який би підтверджував право власності спадкодавця на житловий будинок та неможливістю надання всіх документів, необхідних для реєстрації права на спадщину щодо земельної ділянки, а саме: витягу з поземельної книги або витягу з Державного земельного кадастру про відсутність обмежень на земельну ділянку, нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину, тому за захистом своїх прав вона була змушена звернутися до суду із цим позовом. Позивачка [PERSON] звернулася до суду із заявою, в якій позовні вимоги підтримала та просила справу розглянути у її відсутність. Відповідач Лиманівська сільська рада Жовтневого району Миколаївської області звернулася до суду із заявою, в якій позовні вимоги [PERSON] щодо визнання за нею права власності на вищевказане спадкове майно визнала та просила справу розглянути у відсутність їх представника. Дослідивши письмові докази по справі, в межах заявлених позовних вимог, суд встановив, що за даними свідоцтв про народження [NUMBER], позивачки [PERSON], а також даними з витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб, копії свідоцтва про розірвання шлюбу із [PERSON] та копії свідоцтва про укладення позивачкою шлюбу із [PERSON], вбачається що батьками позивачки є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 20-23). Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER], [PERSON] померла [INFO], про що виконкомом Лиманівської сільської ради Жовтневого району здійснено актовий запис про смерть за № 11 від 02.02.2005 року (а.с. 24). За відомостями Лиманівської сільської ради, на час смерті [PERSON] із нею не проживало будь-яких осіб, які мали право на спадкування (а.с. 25). Підстави, з яких позивачка була змушена звернутися до суду із цим позовом підтверджуються листом нотаріуса від 16.01.2014 року № 24/01-16, яким [PERSON] роз'яснено про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину на вищевказане спадкове майно, у зв'язку з порушенням вимог ст. 1270 ЦК України щодо терміну звернення із заявою про прийняття спадщини, а також у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу відносно житлового будинку, та не наданням документів, необхідних для оформлення спадкових прав щодо земельної ділянки, а саме: витягу з поземельної книги або витягу з Державного земельного кадастру про відсутність обмежень на земельну ділянку (а.с. 32). За положеннями ст. 1270 Цивільного Кодексу України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.3 ст.1272 Цивільного Кодексу України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може продовжити строк на подачу заяви про прийняття спадщини, якщо він визнає причини пропуску строку поважними. За даними Жовтневої державної нотаріальної контори Миколаївської області, спадкова справа після смерті [PERSON], померлої [INFO] не заводилася, а отже спадкові правовідносини не вичерпані. Згідно наданої міською лікарнею № 4 м.Миколаєва виписки з медичної картки [PERSON], остання проходила стаціонарне лікування з 14.03. по 25.03.2005 року, з 25.07. по 05.08.2005 року та з 20.10 по 30.10.2005 року (а.с. 12) . Враховуючи викладене, та встановивши, що позивачкою було пропущено строк звернення до нотаріальної контори за прийняттям спадщини після смерті матері у зв'язку з поважними обставинами, що спадкові правовідносини не вичерпано, та відповідно до ст.1261 ЦК України, позивачка є спадкоємицею першої черги після смерті [PERSON], суд вважає, що спадкові права [PERSON] підлягають захисту. Щодо відсутності правовстановлюючого документу, то відповідно до п.4.15. Глави 10 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Як вказує позивачка, правовстановлюючого документу на вищевказаний житловий будинок її мати не одержувала. Однак, за даними погосподарської книги, головою домогосподарства за адресою [ADDRESS] була зазначена [PERSON]. Розділ ІІ містить дані про те, що житловий будинок 1952 року побудови перебуває у приватній власності (а.с. 26-28). За даними технічного паспорту вказаного будинку, власник не значиться (а.с. 13). Відповідно до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь в містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР від 31.01.1966 року, яка діяла до затвердження Правил державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходиться у власності юридичних та фізичних осіб, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за №31/1056, реєстрації в БТІ підлягали лише будинки, які розташовані в містах та селищах міського типу. Виходячи із положень Інструкції про порядок здійснення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських рад народних депутатів, затвердженої наказом Міністра юстиції УРСР № 115 від 19 січня 1976 року право власності на жилий будинок підтверджувалось саме записом в погосподарчій книзі. У той час реєстрації нерухомого майна в сільській місцевості в БТІ не була передбачена нормативними актами. Відповідно до положень ст. 49 Закону України «Про власність», що діяв на час будівництва вказаного житлового будинку, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Відповідно до положень ст.ст. 100, 101 ЦК України (1963 року), громадяни могли мати у власності житловий будинок. При цьому глава десята цього кодексу також не пов'язувала наявність такого права з його обов'язковою державною реєстрацією. За такого суд дійшов висновку, що за життя [PERSON] набула права власності на це нерухоме майно, однак зі зміною законодавчих норм належно свої права на нього не оформила. Виходячи з загальних положень дії законодавчих актів у часі, право власності [PERSON] на це майно із зміною законодавчих норм не припинилося, проте відсутність правовстановлюючого документу перешкоджає оформленню спадкових прав її спадкоємцем. Щодо земельної ділянки, то відповідно до копії Державного акту IV- МК № 045750, виданого 08 лютого 2001 року на підставі рішення 12 сесії 23 скликання Лиманівської сільської ради народних депутатів від 8 грудня 2000 року № 4, на час смерті [PERSON] належала земельна ділянка площею 9,92 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Лиманівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області. З огляду Державного акту вбачається, що вказаній у ньому земельній ділянці кадастровий номер не присвоєно, що також підтверджується даними відділу Держземагентсва у Жовтневому районі, тоді як за вимогами пп.4.20 п. 4 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Мінюстом України 22.02.2012 року за № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку проводиться нотаріусами на підставі відповідних документів, в тому числі, витягу з Державного земельного кадастру про відсутність обмежень на земельну ділянку або витягу з поземельної книги. Згідно ст.1 Закону України «Про Державний земельний кадастр», Державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами. За ст.3 цього Закону слідує про обов'язковість внесення до Державного земельного кадастру відомостей про всі його об'єкти (земельні ділянки, розташовані на території України). Згідно п. 109 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого Постановою КМУ від 17.10.2012 року № 1051, державна реєстрація земельної ділянки здійснюється за заявою власника земельної ділянки. Оскільки власник вказаного майна за життя дій з реєстрації земельної ділянки не провів, а позивачка позбавлена можливості вчинити такі дії, адже не має документів на підтвердження належності їй вказаного майна, тому позбавлена можливості надати документи такі як витяг з земельного кадастру чи поземельної книги, що перешкоджає їй в оформленні спадкових прав і щодо цього спадкового майна. Згідно ч.5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до положень ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. З наведеного, та встановивши, що відповідно до положень ст. 1261 ЦК України, [PERSON] є спадкоємцем першої черги за законом майна після смерті матері [PERSON], проте через вищевказані обставини позбавлена можливості нотаріально оформити свої спадкові права, встановивши належність вище вказаного майна спадкодавцю, суд вважає, що відповідно до ст. 16 ЦК України, цивільне право [PERSON] підлягає захисту судом шляхом визнання за нею права власності на вказане спадкове майно.

Outcome: approved