Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-07 00:00:00

24 січня 2017 року позивач [PERSON], звернувся до суду із позовом до [PERSON], про позбавлення її права користування житловим будинком [ADDRESS], який належить йому на праві приватної власності, згідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 09.04.1996 року, посвідченого державним нотаріусом Олевської державної нотаріальної контори Лугіною О.І., за №1030, у зв'язку з відсутністю відповідачки без поважних причин понад один рік, відповідно до положень ст.405 ЦК України. В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що він перебував у зареєстрованому шлюбі із [PERSON], який 27.05.2008 року було розірвано. За час перебування у шлюбі із позивачем, відповідачка, як член сім'ї, зареєструвала своє місце проживання, проте, більше 10-ти років, ще до розірвання шлюбу, відповідачка забрала всі свої особисті речі з будинку і перейшла мешкати до будинку, що за адресою: [ADDRESS], де і проживає по даний час. За таких обставин, позивач вважає, що у відповідності до ч.2 ст.405 ЦК України відповідачка, як колишній член сім'ї власника, втратила право на користування спірним житловим будинком, оскільки відсутня без поважних причин понад один рік, і не має наміру повертатися до місця своєї реєстрації, тобто до будинку [ADDRESS]. Позивач [PERSON], позов підтримав із підстав, які зазначені в його позовній заяві та надав до суду письмову заяву з проханням розглянути справу у його відсутність. Заявлені позовні вимоги підтримує повністю. Не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідачка [PERSON], у судове засідання не з'явилася. На адресу суду поштовим відділенням «Олевськ 1» м.Олевськ Житомирської області повернуто судову повістку із додатками до неї, що були направлені за місцем проживання відповідачки з повідомленням про невручення відповідачці судової повістки у зв'язку із «Поверненням за закінченням терміну зберігання». Отже відповідачка відмовляється отримати судову повістку. Так приписами ч.4 ст.74 ЦПК України визначено, що у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручені їм належним чином. Крім того, ч.1 ст.224 ЦПК України визначено, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. А тому суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ч.4 ст.169, ст.224-228 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст.158 ЦПК України, з якої слідує, що особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Приписами ч.2 ст.197 ЦПК України визначено, що у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши надані у справі докази, встановлені обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги доведені, обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав. Так предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.1 ст.179 ЦПК України). Судом встановлено, що позивач [PERSON], та відповідачка [PERSON], з 15.05.1993 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.4). 27.05.2008 року шлюб між позивачем та відповідачкою розірвано (а.с.6). Позивач [PERSON], являється єдиним власником спірного житлового будинку, розташованого по [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 09.04.1996 року, посвідченого державним нотаріусом Олевської державної нотаріальної контори Лугіною О.І., за №1030, (а.с.5), придбаного [PERSON], у якому зареєстровані позивач та його колишня дружина [PERSON], як колишній член сім'ї - відповідачка в справі, (а.с.7). Із довідки Олевської міської Ради Житомирської області № 7263 від 14.12.2016 року, слідує що у спірному будинку зареєстровані [PERSON], та [PERSON], (а.с.8). Відповідачка, без поважних на те причин, більше 10-ти років, з часу реєстрації фактично в житловому будинку не проживає, будинок не утримує, претензій на будинок не заявляє, забрала всі свої особисті речі та вибула до місця свого проживання на [ADDRESS], і наміру повертатися до місця своєї реєстрації, тобто до будинку [ADDRESS], не має, (а.с.7). Відповідно з ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї (в тому числі колишній член сім'ї) власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Поважних причин, які б перешкоджали відповідачці проживати в спірному житловому будинку судом не встановлено, перешкоди в користуванні житловим будинком для відповідачки з боку власника не чинились. Домовленості між відповідачкою та власником житлового будинку про збереження за нею житла понад визначений ст.405 ч.2 ЦК України строк, як і передбачених законом підстав для цього, судом не встановлено. Згідно положень ч.4 ст.156 ЖК України колишні члени сім'ї, що продовжують проживати в житлі мають такі ж права і обов'язки, як члени сім'ї власника житла. Таким чином, оскільки відповідачка [PERSON], не проживає в будинку [ADDRESS], більше 10-ти років без поважних на те причин, за відсутності будь-яких домовленостей із власником та законних підстав на збереження за нею житла, ніяких обов'язків щодо утримання житлового будинку не несе, вона втратила право користування зазначеним будинком, та в порядку ч.2 ст.405 ЦК України втрачає право на користування цим житлом в судовому порядку. Частиною 1 ст.8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод визначено, що кожен має право на повагу до свого житла. Відповідно до ст.41 Конституції України, ст.ст.317, 319 ЦК України та ст.150 ЖК Української РСР слідує, що власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном; власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Разом із тим ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року, передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Цивільним процесуальним Кодексом України. Статтею 60 ЦПК України крім того покладено обов'язок доказування і подання доказів сторонами. Із зазначеної статті слідує, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Так відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до п.4 ч.3 ст.129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Виходячи із цього принципу, суд не може за власною ініціативою збирати докази або робити інші процесуальні дії, направлені на збирання доказів, а лише оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За таких обставин та з огляду на те, що відповідачка продовжує бути зареєстрованою в будинку позивача, однак фактично непроживає у ньому, тим самим створює позивачу перешкоди в користуванні житловим приміщенням, позивач, як власник житла, вправі вимагати позбавлення відповідачки права користування житловим будинком [ADDRESS]. На підставі наведеного та

Outcome: approved