Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-06 00:00:00

24 лютого 2021 року позивач звернувся до суду з позовною заявою у якій, посилаючись на положення статті 41 Конституції України, статті 71, 72, 163 ЖК України, просить суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме - квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що згідно договору купівлі-продажу від 5 вересня 2016 року він придбав квартиру [ADDRESS] . Однак, нещодавно йому стало відомо про те, що в належній йому квартирі зареєстрована не знайома йому [PERSON] . Ця громадянка була зареєстрована в квартирі ще за часів попереднього власника квартири. З часу придбання ним квартири, [PERSON] не проживає в квартирі, не сплачує комунальні платежі, не отримує кореспонденцію за даною адресою, особистих її речей в квартирі не має і, взагалі житлом вона не цікавиться. Перешкод у користуванні жилим приміщенням він відповідачці не чинив. Вона добровільно визначила собі інше місце проживання і квартирою не користується більше чотирьох років без поважних причин. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 16 березня 2021 року відкрито провадження у цій цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників розгляду справи. У судові засідання, призначені на 13 квітня та 7 травня 2021 року позивач не з`явився, при цьому 13 квітня 2021 року ним подано до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Відповідач у призначені судові засідання також не з`явилася. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином, шляхом надсилання за місцем реєстрації копії ухвали про відкриття провадження у справі, копії позовної заяви з додатками та судових повісток про виклик до суду, проте, відповідно до конвертів, які містяться у матеріалах справи, судову кореспонденцію адресатом не було отримано із зазначенням причин невручення: «адресат відсутній за вказаною адресою»; «за закінченням терміну зберігання». Відповідно до пункту 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Враховуючи, що місце фактичного проживання відповідача встановити не є можливим, а також положення частини одинадцятої статі 128 ЦПК України, відповідач була викликана шляхом розміщення оголошення про виклик її до суду на 7 травня 2021 року. Таким чином, суд ужив усіх можливих заходів для повідомлення відповідача про судовий розгляд справи. Оскільки сторони у судове засідання не з`явилися, на підставі частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з таких підстав. Частиною першою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно із статтею 13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що позивач - [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 5 вересня 2016 року. Згідно Акту обстеження матеріально-побутових умов проживання за адресою: [ADDRESS] , складеного депутатом Вишгородської міської ради [PERSON] у присутності свідків - сусідів: [PERSON] , [PERSON] , засвідченого секретарем ради Мельник М.Г. від 23 лютого 2021 року, за вказаною адресою дійсно проживає одна людина - [PERSON] , а [PERSON] , 1959 року народження, ніколи за цією адресою не мешкала. Згідно довідки Виконавчого комітету Вишгородської міської ради від 9 лютого 2021 року № 1057 про реєстрацію місця проживання особи, виданої [PERSON] , власник не зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . За даною адресою зареєстровано 1 (одна) особа. За вище вказаною адресою малолітніх та неповнолітніх дітей на зареєстровано. Як убачається із заяви про зняття з реєстрації місця проживання, 22 лютого 2021 року [PERSON] звертався до органу реєстрації виконавчого комітету Вишгородської міської ради з проханням зняти з реєстрації [PERSON] у зв`язку із зміною власника квартири згідно Договору купівлі-продажу від 5 вересня 2016 року, проте у задоволенні заяви відмовлено на підставі абзацу 2 пункту 11 Постанови КМУ № 207 від 2 березня 2016 року, у зв`язку із ненаданням документів згідно пункту 26. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі статтею 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Частинами першою та другою статті 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу УРСР (далі - ЖК УРСР) передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (частина друга статті 386 ЦК України). Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Згідно із статтею 163 ЖК УРСР у разі тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Тимчасова відсутність наймача та членів його сім`ї не звільняє їх від виконання обов`язків за договором найму жилого приміщення. Судом достеменно встановлено, що відповідач [PERSON] у квартирі [ADDRESS] , яка належить на праві власності [PERSON] , не проживає з 2016 року, тобто з дати придбання [PERSON] вказаної квартири. Як зазначає позивач, відповідач була зареєстрована у квартирі за часів попереднього власника, з відповідачкою не знайомий, вона не сплачує комунальні платежі, не отримує кореспонденцію за даною адресою, особистих її речей в квартирі не має, житлом вона не цікавиться. При цьому судом не встановлено поважних причин відсутності [PERSON] у квартирі за вказаною вище адресою. Згідно із частиною першою статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу(групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оскільки судом встановлено, що відповідач понад шість місяців без поважних причин не проживає у помешканні за адресою: [ADDRESS] , тому підстави збереження цього жилого приміщення за [PERSON] відсутні, що є підставою для задоволення позову [PERSON] .

Outcome: approved