Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-27 00:00:00

25.02.2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Южноукраїнської міської ради Миколаївської області про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом. В обґрунтування позову зазначає, що [INFO] померла його мати [PERSON] .. Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді квартири [ADDRESS] . Будучи єдиним спадкоємцем, 11.02.2020 року він звернувся до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, однак йому було відмолено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки договір купівлі-продажу на вказану квартиру, який укладений 20.11.2001 року між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] , був посвідчений філією Херсонської товарної біржі «Альтер-Его». У зв`язку з цим просить визнати дійсним вказаний договір купівлі-продажу та визнати за ним право власності на квартиру в порядку спадкування за законом. В судове засідання сторони не з`явились. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] направила на адресу суду письмову заяву про розгляд справи без її участі та участі позивача. Зазначила, що підтримує позовні вимоги у повному обсязі та не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач Южноукраїнська міська рада Миколаївської області та третя особа: Южноукраїнська державна нотаріальна контора також направили письмові заяви про розгляд справи без їх участі, вказавши, що не мають заперечень проти задоволення позову. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] причину неявки суду не повідомили, про день, місце та час розгляду справи сповіщені вчасно та належним чином, шляхом розміщення оголошення про виклик в судове засідання, на офіційному веб-сайті судової влади України, в порядку передбаченому ст. 128 ЦПК України. На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно ч.4 ст. 223 ЦПК України, уразі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У відповідності до ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Судом встановлено, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомили, відзив на позов не надали, позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення, про що зазначив у клопотанні. За такого суд вважає можливими ухвалити у справі заочне рішення. Дослідивши письмові матеріали справи суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 20.11.2001 року [PERSON] , яка діяла від себе та представляла інтереси [PERSON] за дорученням та неповнолітньої [PERSON] відповідно до рішення органу опіки та піклування, уклала з [PERSON] договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який сторони зареєстрували в Філії Херсонської товарної біржі «Альтер-Его» за № 64 (а.с. 4). Бюро технічної інвентаризації м. Южноукраїнська було видано технічний паспорт на вказану квартиру на ім`я [PERSON] (а.с. 5-6). Стаття 9 Житлового Кодексу України вказує, що громадяни України мають право на придбання будинків і квартир на біржових торгах. Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. За змістом ст. ст. 57, 58 Конституції України, ст. 5 Цивільного кодексу України, до застосування підлягають акти цивільного законодавства, що регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Положеннями п.4 Прикінцевих і перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року, що набрав чинності з 01.01.2004 року, визначено, що цей Кодекс застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності. Договір купівлі-продажу від 20.11.2001 року укладено сторонами під час дії Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі ЦК УРСР), ст. 227 якого передбачено нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу квартири (житлового будинку), якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Згідно ст. 47 цього Кодексу, недодержання цієї вимоги тягне за собою недійсність договору. Приписами ст. 224 ЦК УРСР встановлено, що за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. При укладанні договору купівлі-продажу від 20.11.2001 року сторони керувались ч.2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», відповідно до якої, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Саме тому вважали, що договір купівлі-продажу квартири укладено згідно вимог чинного на той час законодавства. У відповідності до ч.2 ст. 47 ЦК УРСР та п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України 28.04.1978 р. № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», якщо угода, що потребує нотаріального посвідчення, виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального посвідчення, суд за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників, вправі визнати угоду дійсною. В укладеному 20.11.2001 року договорі купівлі-продажу сторони повністю оговорили усі істотні умови договору. Усі зобов`язання за договором купівлі-продажу нерухомого майна сторонами виконані в повному обсязі. Факт купівлі-продажу квартири і виконання умов укладеного договору не оскаржено і ніким не оспорюється. Відповідно до ч.2 ст. 220 ЦК України (2003), якщо сторони у письмовій формі погодили усі істотні умови договору купівлі-продажу та відбулося його повне або часткове виконання сторонами, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У зв`язку з тим, що сторони за договором купівлі-продажу нерухомого майна повністю виконали свої обов`язки по цьому договору, однак не мають можливості його нотаріально посвідчити, то суд вважає необхідним вказаний договір визнати дійсним. Так як договір купівлі-продажу нерухомого майна є правочином, тому суд вважає що [PERSON] на законних підставах набула право власності на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] , а тому позов в частині визнання договору купівлі-продажу дійсним, підлягає задоволенню. Окрім того, позивач просить визнати за ним право власності на зазначену квартиру в порядку спадкування за законом. [PERSON] померла [INFO] у віці 66 років, про що 13.08.2019 року складено відповідний актовий запис за № 259 (а.с. 8). Згідно положень ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Згідно ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця. Родинні відносини між позивачем та спадкодавицею підтверджуються копією свідоцтва про народження позивача, з якого вбачається, що [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [INFO] (а.с. 7). Відповідно до ч.3 ст. 1223 ЦК України, право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Внаслідок смерті [PERSON] в Спадковому реєстрі 19.09.2019 року було зареєстровано спадкову справу за № 64768519, що підтверджується копією витягу про реєстрацію (а.с. 9). Згідно зі ст.ст. 1216, 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ч.1 ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. З цієї норми випливає, що прийняття спадщини має важливе практичне значення: з ним пов`язана можливість оформлення права власності на спадкове майно шляхом видачі нотаріусом правовстановлюючого документа - свідоцтва про право на спадщину та реєстрації, у випадках, визначених законом, прав на неї (наприклад, на нерухоме майно). Акт прийняття спадщини характеризується наступними ознаками: односторонній характер даного правочину, оскільки його здійснення залежить виключно від волі спадкоємця; безумовність та беззастережність передбачають, що не можна поставити факт прийняття спадщини у залежність від настання або ненастання якої-небудь умови, рівно як і не допускається часткове прийняття спадщини з відмовою від прийняття тієї її частини, що залишилася; прийняття спадкоємцем спадщини хоча б у частині свідчить про те, що спадкоємець прийняв її у цілому, незалежно від того, у чому полягає частина, що залишилася, і де вона знаходиться. Позивач зазначає, що фактично прийняв спадщину, яка відкрилась після смерті матері та у встановлений законом строк звернувся з відповідною заявою до нотаріуса. Відповідно до ч.5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Постановою державного нотаріуса № 98/02-31 від 11.02.2020 року позивачу [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно, оскільки для оформлення спадкових прав на квартиру було представлено правовстановлюючий документ - договір купівлі-продажу нерухомого майна зареєстрований в товарній біржі. Однак, відповідно до ст. 227 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, договір купівлі-продажу квартири (житлового будинку), повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (а.с. 10). Згідно ч.1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав відповідно до п.1) ч.2 ст. 16 ЦК України, є визнання права. Частиною 1 ст. 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Проаналізувавши докази представлені позивачем та надавши їм правову оцінку, враховуючи вимоги закону, суд приходить до висновку, що померла [INFO] [PERSON] , набула права власності на квартиру [ADDRESS] , а відтак, [PERSON] , будучи спадкоємцем першої черги за законом, набув права власності на спадкове майно, яке відкрилось після смерті спадкодавиці [PERSON] .. Таким чином, з огляду на викладене, приймаючи до уваги те, що позивач не має можливості усунути порушення своїх прав в позасудовому порядку, позов про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання за ним право власності на квартиру в порядку спадкування за законом, підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Однак, вимог щодо розподілу судових витрат позивачем не заявлялось, а тому витрати пов`язані з судовим розглядом цивільної справи, покладаються на позивача.

Outcome: approved