Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-21 00:00:00

26.05.2014 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про витребування майна з чужого незаконного володіння та усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Інвест-Шляхбудмеханізація» є власником нежитлових приміщень з №l по №8 (групи приміщень №3), розташованих за адресою: [ADDRESS] (літера А). ТОВ «Інвест-Шляхбудмеханізація» було створено в результаті внесення до статутного капіталу товариства нерухомого майна Товариства з обмеженою відповідальністю «Багатогалузева фірма «Республіканське управління шляхового будівництва». Відповідно, ТОВ «Інвест-Шляхбудмеханізація» отримало право власності на вказаний об'єкт нерухомого майна, що підтверджується Протоколом №l Загальних Зборів Учасників (Засновників) Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвест-Шляхбудмеханізація» від 14 листопада 2011 року та Актом оцінки та приймання-передачі нерухомого майна, що вноситься Засновниками (Учасниками) до Статутного капіталу створюваного Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвесг-Шляхбудмеханізація» від 06.l2.2011 року., а також, пунктом 6.1 Статуту ТОВ «Інвест-Шляхбудмеханізація». Право власності ТОВ «Інвест-Шляхбудмеханізація» підтверджується свідоцтвом про право власності від 08.02.2012 р. №90-B, виданого Головним управлінням комунальної власності м. Києва та витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 31.01.2013 року (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 4330080000). Як зазначає позивач, 14.07.2007 р. колишнім керівником ТОВ «БФ «РУМШБ» [PERSON], з використанням підроблених протоколів загальних зборів товариства було уповноважено [PERSON] на відчуження нерухомого майна товариства, в тому числі нежитлові приміщення з №1 по №8 (групи приміщень №3), розташовані за адресою: [ADDRESS] (літера А). Зазначені приміщення було продано гр. [PERSON] за договором купівлі-продажу посвідченого 14 червня 2007 р. за реєстровим №1982 [PERSON] приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу. За твердженням позивача, щодо керівника ТОВ «БФ «РУМШБ» [PERSON] було порушено кримінальну справу за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 366 Кримінального кодексу України, яка на цей час перебуває у провадженні Шевченківського районного суду м. Києва. 01.08.2007 р. [PERSON] продав нежитлові приміщення з №1 по №8 (групи приміщень №3), розташовані за адресою: [ADDRESS] (літера А) відповідачу [PERSON] за договором купівлі-продажу, посвідченим [PERSON] приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, реєстровий номер 7764. Як зазначає позивач, пунктом 4 рішення Господарського суду міста Києва №11/70 від 07.10.2008 (яке набрало законної сили з 27.11.2008 р.) було визнано недійсним з моменту укладання договір купівлі-продажу від 14.06.2007 нежитлових приміщень з №1 по №8 (групи приміщень №3) в літ. А, розташованих за адресою: [ADDRESS] між ТОВ «БФ «РУМШБ» та [PERSON], тож, на думку позивача, [PERSON] не мав відповідних правових підстав відчужувати вищезгадане майно на користь [PERSON] за договором купівлі-продажу, посвідченим ПН КМНО [PERSON], реєстраційний номер 7764. Рішенням Господарського суду міста Києва №47/247 від 11.03.2010 р. за ТОВ «БФ «РУМШБ» було визнано право власності на нежитлові приміщення з №1 по №8 (групи приміщень №3) в літ. А, розташованих за адресою: [ADDRESS]. За наведених обставин позивач зазначає, що ТОВ «lнвест-Шляхбудмеханізація» відповідно до вищезгаданих документів та Свідоцтва про право власності від 08.02.2012 р. №90-В, виданого Головним управлінням комунальної власності м. Києва та Витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 31.01.2013 року (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 4330080000), є законним власником нежитлових приміщень з №1 по №8 (групи приміщень №3) в літ. А, розташованих за адресою: [ADDRESS]. За твердженням позивача, ТОВ «Інвест-Шляхбудмеханізація» на даний час позбавлено можливості використовувати власне нерухоме майно у господарській діяльності у зв'язку з тим, що ним без жодних правових підстав користується відповідач [PERSON] Посилаючись на положення ст.ст. 15, 16, 328, 388, 391 ЦК України та роз'яснення наведені у Постанові Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними», позивач просить витребувати з незаконного володіння відповідача - [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвест-Шляхбудмеханізація» належне йому на праві власності нерухоме майно: нежитлові приміщення з №1 по №8 (групи приміщень №3), за адресою: [ADDRESS], (літера А) загальною площею 62,3 кв.м., а також виселити відповідача з вказаного приміщення. Представник позивача в судовому засіданні підтримав вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити і додатково пояснив суду, що стороною позивача не оспорюється добросовісність набуття відповідачем спірного нерухомого майна, але воно має бути повернуто законному власнику, оскільки вибуло з його володіння поза волею останнього. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що йому нічого не було відомо про розгляд справ у Господарському суді м. Києва і він вважає, що не повинен відповідати за чиїсь незаконні дії. Представники відповідача в судовому засіданні позов не визнали, просять відмовити у задоволенні позовних вимог посилаючись на те, що 1 серпня 2007 року відповідачем згідно нотаріально посвідченого Договору купівлі-продажу було придбано у [PERSON] нежилі приміщення з №1 по №8 групи приміщень №3, (в літері А), загальною площею 59,80 кв.м, що складає 14/100 частин від нежилих приміщень площею 429,90 кв.м., які знаходяться за адресою: [ADDRESS]. Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON]. Відповідач є добросовісним набувачем нежилих приміщень, оскільки в момент вчинення договору купівлі-продажу [PERSON] були надані всі необхідні правовстановлюючі документи, що підтверджували його право власності на вказані нежилі приміщення. Так, зокрема, в пункті 2 Договору купівлі-продажу від 1 серпня 2007 року зазначено, що вказані нежилі приміщення належать Продавцю на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого 14 червня 2007 року за реєстровим №1922 [PERSON] приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 14 червня 2007 року за №2154972 та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 22 червня 2007 року в реєстрову книгу №д.6з-250 за реєстровим №504-з, що і є, на думку представників, належними документами, які підтверджували право власності відповідача на вказані нежилі приміщення. Представники зазначають, що крім того [PERSON] було надано Реєстраційне посвідчення №034189 видане Київським міським бюро інвентаризації права власності на об'єкти нерухомого майна, згідно якої спірні нежилі приміщення належали йому на праві приватної власності, та коротку технічну характеристику згідно якої вбачалося, що нежилі приміщення №№1-8 групи приміщень №3 (в літ. А) загальною площею 59,80 кв.м. оцінено Київським міським бюро технічної інвентаризації в 328760,00 грн., цю ж суму і було сплачено в повному обсязі Продавцеві. Відповідно до п. 3 Договору купівлі-продажу від 1 серпня 2007 року, продаж цей вчинено за 328760,00 грн., які продавець отримав повністю від Покупця до підписання цього договору. Зазначена ціна відповідає волевиявленню сторін, є остаточною і змінам після укладення цього договору не підлягає. Підписання цього договору Продавцем є підтвердженням факту одержання ним від Покупця 328760,00 грн., як оплату за продане нежиле приміщення. Крім того, [PERSON] за продаж нежилих приміщень згідно Договору купівлі-продажу від 01.08.2007 року, до державного бюджету сплачено податок на фізичних осіб у розмірі 16438,00 грн., що підтверджує отримання ним грошових коштів згідно п. 3 Договору купівлі-продажу від 1 серпня 2007 року. Вартість відчужуваного приміщення згідно довідки-характеристики, виданої Київським міським бюро інвентаризації права власності на об'єкти нерухомого майна за №1261248 від 13.07.2007 року, становить за 328760,00 грн. ( п. 4 Договору купівлі-продажу від 1 серпня 2007 року), що є ще однією підставою добросовісності набуття у власність нежилих приміщень. Пунктом 1 Договору купівлі-продажу від 1 серпня 2007 року сторони визначили, що [PERSON] як Продавець передав, [PERSON] як Покупець прийняв у власність вищезгадані нежилі приміщення. Згідно п. 13 Договору купівлі-продажу від 1 серпня 2007 року, право власності на Предмет договору переходить до покупця з моменту державної реєстрації Договору. На виконання п. 13 Договору купівлі-продажу від 1 серпня 2007 року, 9 серпня 2007 року згідно реєстраційного посвідчення №030270 Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, яке ніким не скасоване на сьогоднішній день, нежилі приміщення з №1 по №8 групи приміщень №3, (в літері А), загальною площею 59,80 кв.м, що складає 14/100 (чотирнадцять сотих) частин від нежилих приміщень площею 429,90 кв.м., які знаходяться за адресою: [ADDRESS] (вісім А), зареєстровані на [PERSON] та належать останньому на праві приватної власності. Посилаючись на положення ст.ст. 12, 15, 16, 316, 317, 319, 328, 388, 392 ЦК України, представники зазначають, що правомірність та добросовісність набуття права власності на майно, може бути поставлено під сумнів виключно через обізнаність набувача про відсутність у відповідача прав на таке відчуження та має наслідком можливість витребування його у набувача. Спірне майно на час його продажу належало третій особі [PERSON], а Договір купівлі-продажу від 14 червня 2007 року визнано недійсним лише через півтора роки з моменту державної реєстрації права власності нежитлових приміщень за відповідачем. За твердженням представників, у відповідача були відсутні підстави для сумніву, що [PERSON] не мав права відчужувати нежилі приміщення, тож [PERSON] є добросовісним набувачем спірного майна та має право набути право власності на це майно з огляду на приписи ст. 330 ЦК України. Також представники посилаються на те, що з позовної заяви ТОВ «Інвест-Шляхбудмеханізація» про витребування майна з чужого незаконного володіння та усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення, стороні відповідача стало відомо про те, що товариством 08 лютого 2012 року зареєстровано право власності на нежилі приміщення з №1 по №8 групи приміщень №3, (в літері А), загальною площею 62,30 кв.м., які знаходяться за адресою: [ADDRESS] (літера А) на підставі рішення Господарського суду м. Києва у справі №47/274 від 11.03.2010 року, в якому жодного слова про загальну площу майна немає і з яких підстав Головним управлінням комунальної власності м. Києва зареєстровано 62,30 кв.м. невідомо, тож можливо згадане рішення Господарського суду м. Києва не було підставою для реєстрації цих приміщень, а право власності визнано на зовсім інші приміщення, адже відповідачем набуто право власності на нежитлові приміщення загальною площею 59,80 кв.м. Представники зазначають, що станом на час вирішення справи, реєстрація майна за відповідачем не скасована і не зрозуміло яким чином позивач у такій ситуації зміг зареєструвати своє право власності на ці приміщення та ще й на 2,5 кв.м. збільшити площу цих приміщень. Представники вказують, що ТОВ «Інвест-Шляхбудмеханізація» витребує 62,30 кв.м., яких у відповідача немає і ніколи не було, тому, на думку представників, даний позов взагалі немає жодного підґрунтя. Крім того, представники посилаються на те, що договір купівлі-продажу від 14.06.2007 р. від імені ТОВ «Багатогалузева фірма «Республіканське управління механізації шляхового будівництва» підписано виконуючим обов'язки Генерального директора, який діє на підставі Статуту та засвідчений відтиском печатки ТОВ «Багатогалузева фірма «Республіканське управління механізації шляхового будівництва» і посвідчено нотаріусом, а згідно п. 42 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду корпоративних спорів» від 24.10.2008 року, при вирішенні спорів щодо визнання недійсними правочинів, укладених виконавчим органом господарського товариства, рішення загальних зборів про обрання якого на посаду визнано у судовому порядку недійсним, судам необхідно керуватися частиною третьою статті 92, статтею 241 ЦК. Зокрема, у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження. Це положення є гарантією стабільності майнового обороту і відповідає загальним стандартам у світовій практиці, зокрема відповідає Першій директиві Ради Європейських співтовариств від 9 березня 1968 року. При цьому, представники зазначають, що відповідач є третьою особою у відносинах з ТОВ «Багатогалузева фірма «Республіканське управління механізації шляхового будівництва» і він не знав та не міг знати про обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи, а тому на підставі наведеного пункту Постанови Пленуму ВСУ, такі обмеження щодо відповідача не мають юридичної сили і придбане майно є набутим ним добросовісно і на законних підставах. За наведених обставин представники зазначають, що позов є надуманим та таким, що не підлягає задоволенню. Третя особа в судове засідання не з'явилась, причини неявки суду не повідомила. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка відповідач [PERSON] суду пояснив, що у 2007 році він купив нежитлові приміщення, які в нього зараз намагаються відібрати, але впродовж семи років до нього ніхто не звертався і жодних претензій не мав. Свідок зазначає, що він добросовісно придбав майно і зараз ним користується та сплачує податки. Про те, що ці приміщенням продаються свідку стало відомо з оголошення в газеті «Авізо» і про те, що [PERSON] не має права відчужувати йому не було відомо, а самого [PERSON] він ніколи не знав і побачив його вперше у нотаріуса під час укладання договору купівлі-продажу. Також, свідку нічого не було відомо про розгляд справ у Господарському суді м. Києва і купував він приміщення з площею 59,8 кв.м. та саме з цієї площі завжди сплачував комунальні послуги та інші платежі. У придбаних приміщеннях свідок провів ремонт, але нічого не переплановував і працівники БТІ до нього не приходили та нічого не переміряли, лише працівники ЖРЕО приходили зробити заміри, щоб було зрозуміло скільки платити по площі. Суд, вислухавши пояснення представників сторін та відповідача, покази відповідача в якості свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, з огляду на наступне. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 14.06.2007 року ТОВ «Багатогалузева фірма «Республіканське управління механізації шляхового будівництва» продало, а [PERSON] купив нежилі приміщення з №1 по №8 (групи приміщень №3) (в літ. А), що складає 14/100 частин від нежилих приміщень площею 429,90 кв.м., які знаходяться в будинку [ADDRESS] загальною площею 59,8 кв.м. (а.с. 6). На вказані приміщення [PERSON] отримав Реєстраційне посвідчення №034189 за змістом якого, а також за змістом наявної в матеріалах справи копії короткої технічної характеристики, площа придбаних приміщень становить 59,8 кв.м. (а.с. 60, 62). Як вбачається з матеріалів справи, станом на час розгляду справи ТОВ «Багатогалузева фірма «Республіканське управління механізації шляхового будівництва» припинило свою діяльність, що підтверджується відомостями з ЄДР (а.с. 82-86). Згідно договору купівлі-продажу від 01.08.2007 року [PERSON] передав, а [PERSON] прийняв у власність нежилі приміщення з №1 по №8 групи приміщень №3 (в літері А), загальною площею 59,80 кв.м., що складає 14/100 чистин від нежилих приміщень площею 429,90 кв.м., які знаходяться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7). На вказані приміщення [PERSON] отримав Реєстраційне посвідчення №030270 за змістом якого, площа придбаних приміщень становить 59,8 кв.м. (а.с. 58). Рішенням Господарського суду м. Києва від 07.10.2008 року, зокрема, визнано недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу від 14.06.2007 року нежилого приміщення з №1 по №8 (групи приміщень №3) в літ. А, що складає 14/100 частин від нежилих приміщень площею 429,90 кв.м. у будинку [ADDRESS] який укладено між ТОВ «Багатогалузева фірма «Республіканське управління механізації шляхового будівництва», як продавцем, та [PERSON], як покупцем (а.с. 8-15). Рішенням Господарського суду м. Києва від 11.03.2010 року, зокрема, визнано за Товариством з обмеженою відповідальністю «Багатогалузева фірма «Республіканське управління механізації шляхового будівництва» право власності на нежиле приміщення №1 по №8 (групи приміщень №3) (в літ. А), що складає 14/100 частин від нежилих приміщень площею 429,90 кв.м. за адресою: [ADDRESS] (а.с. 16-19). За змістом наявного в матеріалах справи протоколу №1 загальних зборів учасників (засновників) ТОВ «Інвест-Шляхбудмеханізація» від 14.11.2011 року, Товариство з обмеженою відповідальністю «Багатогалузева фірма «Республіканське управління механізації шляхового будівництва» вносить до Статутного капіталу Товариства нерухоме майно, зокрема, нежилі приміщення з №1 по №8 (групи приміщень №3 (в літ. А), загальною площею 59,8 кв.м., що знаходяться по [ADDRESS] (а.с. 20-21). Згідно акту оцінки та приймання-передачі нерухомого майна, що вноситься Засновниками (Учасниками) до Статутного капіталу створюваного ТОВ «Інвест-Шляхбудмеханізація» від 06.12.2011 року, директор Товариства приймає з наступною передачею на баланс Товариства для забезпечення діяльності останнього за рахунок вкладів Учасників з метою створення статутного капіталу нерухоме майно, зокрема: нежилі приміщення з №1 по №8 (групи приміщень №3 (в літ. А), загальною площею 62,3 кв.м., що знаходяться по [ADDRESS] (а.с. 22). Відповідно до свідоцтва про право власності від 08.02.2012 року виданого Головним управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), нежилі приміщення з №1 по №8 (групи приміщень №3) загальною площею 62,30 кв.м., які розташовані в [ADDRESS] (літера А) належать на праві приватної власності Товариству з обмеженою відповідальністю «Інвест-Шляхбудмеханізація» (а.с. 23). Як вбачається з витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, право приватної власності ТОВ «Інвест-Шляхбудмеханізація» на нежитлові приміщення Літера А в [ADDRESS] приміщення 1-8 (групи приміщень №3), загальною площею 62,30 кв.м., зареєстровано у встановленому законом порядку 28.01.2013 року (а.с. 24). Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно положень ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача, зокрема, у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Враховуючи те, що правова підстава виникнення у [PERSON] права власності на нежитлові приміщення, а саме договір купівлі-продажу від 14.06.2014 року визнаний недійсним рішенням суду, він не є особою, яка в розумінні ч. 1 ст. 317, ст. 658 ЦК України має право розпоряджатись майном та виступати продавцем, адже визнаний недійсним договір купівлі-продажу є недійсним з моменту його укладення і відповідно до положень ч. 1 ст. 216 ЦК України не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Так само, в.о. генерального директора ТОВ «Багатогалузева фірма «Республіканське управління механізації шляхового будівництва» укладаючи договір купівлі-продажу з [PERSON] не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності, як встановлено рішенням Господарського суду м. Києва, тож нерухоме майно вибуло з володіння власника не з його волі іншим шляхом. Як роз'яснено у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Реалізуючі право власності ТОВ «Багатогалузева фірма «Республіканське управління механізації шляхового будівництва» в.о. генерального директора діяв не у спосіб, передбачений чинним законодавством України та умовами Статуту, що підтверджується фактом судового визнання недійсним договору купівлі-продажу, тож належного волевиявлення власника на передачу нежитлових приміщень не було, що зумовлює застосування положення ст. 388 ЦК України про витребування спірного майна. У суду відсутні будь-які сумніви в тому, що майно стосовно якого ставиться питання про витребування є саме тим майном, яке знаходиться в користуванні відповідача, оскільки його адресні та описові характеристики ідентичні, що підтверджуються всіма наявними в матеріалах справи письмовими доказами. При цьому, на думку суду, наявна різниця в площах не може бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки це питання правильності проведення її обмірів та методик проведення технічної інвентаризації, які при цьому застосовуються, що викликає деякі помилки, похибки та неточності. Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що недійсним був визнаний договір купівлі-продажу нежилого приміщення з №1 по №8 (групи приміщень №3) в літ. А, що складає 14/100 частин від нежилих приміщень площею 429,90 кв.м. у будинку [ADDRESS] тобто без зазначення загальної площі приміщень. При цьому, 14/100 частин від 429,9 кв.м. дорівнює 60,2 кв.м., що не відповідає а ні загальній площі вказаній позивачем (62,30 кв.м.), а ні загальній площі, яка згідно реєстраційного посвідчення та технічній характеристиці перебуває в користуванні відповідача (59,80 кв.м.), хоча в обох випадках ці площі вказані як 14/100 частин від 429,9 кв.м., що ще раз підтверджує думку суду про наявність помилок при проведенні обмірів приміщень. Тож суд не вбачає підстав для зазначення в рішенні конкретної площі приміщення при витребуванні майна, оскільки документально відповідач володіє приміщенням площею 59,80 кв.м., тож витребовувати приміщення площею 62,30 кв.м. є безпідставним, при цьому, 62,30 кв.м. також не дорівнює 14/100 частин від 429,9 кв.м. За наведених обставин суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість вимог позивача стосовно витребування від відповідача на його користь зазначеного нерухомого майна, однак вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги в цій частині частково, шляхом зазначення точної адреси нерухомого майна, яке підлягає витребуванню, без вказання його спеціальних технічних характеристик, а саме загальної площі приміщення, з зазначених вище підстав. За змістом ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставиною, що визнана всіма учасниками судового розгляду є те, що відповідач на час розгляду справи користується нежитловими приміщеннями щодо яких суд прийшов висновку про витребування на користь позивача. Відповідно до ст.ст. 316, 317, 319, 321, 325 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Суб'єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Оскільки відповідач використовує нежитлові приміщення, це безумовно створює позивачу перешкоди у здійсненні свого права користування та розпорядження належним йому майном, тож вказані перешкоди мають бути усунені шляхом виселення відповідача із займаного приміщення. На підставі викладеного,

Outcome: partial