Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-25 00:00:00

24 березня 2016 року [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON], в якій просила визнати дійсним договір купівлі-продажу, укладений 15 березня 1999 року між її чоловіком [PERSON] та відповідачем, зареєстрований Південною товарною біржею за № 9691, та визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,05 га за адресою: Миколаївська область, Очаківський район, с. Покровське, вул. Рейдовська, 88в порядку спадкування за законом після [PERSON], який помер 11 червня 2008 року. Ухвалою від 27 квітня 2016 року позовну заяву [PERSON] в частині визнання права власності в порядку спадкування за законом повернуто позивачці для подання до належного суду та залучено [PERSON] в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору. Свої вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що 15 березня 1999 року між її чоловіком [PERSON] та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу ? частки земельної ділянки, що розташована за адресою: Миколаївська область, Очаківський район, с. Покровське, вул. Рейдовська, 88. Ця угода була посвідчена Південною товарною біржею за № 9691. Обидві сторони виконали всі умови договору відповідач передав у власність зазначену вище земельну ділянку, а чоловік її прийняв та сплатив відповідачеві ціну, обумовлену договором. 11 червня 2008 року її чоловік [PERSON] помер. У теперішній час вона не може оформитися в спадкових правах та розпорядитися цим нерухомим майном, оскільки вказаний договір під час укладення не був посвідчений нотаріусом. Посилаючись на викладене, просила визнати дійсним вказаний договір. Позивачка в судовому засіданні повністю підтримала заявлені вимоги. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав. В обґрунтування своїх заперечень послався на те, що в спірному договорі конкретно не визначено предмет угоди щодо розміру частки земельної ділянки, що переходить від продавця до покупця. Також позивачкою не доведено, що відповідач якимось чином ухилявся від нотаріального посвідчення спірного договору і що неможливість його належного оформлення втрачена. Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, пояснивши, що між [PERSON] та [PERSON] в 2008 році була домовленість про укладення угоди щодо продажу спірної земельної ділянки та останньому в рахунок авансового платежу було передано 11\~000 доларів США. Враховуючи, що [PERSON] помер та ним не було здійснено належне оформлення земельної ділянки, [PERSON] зажадав повернення сплачених коштів за земельну ділянку, які було повернуто позивачкою в повному обсязі. В подальшому [PERSON] стало відомо, що спірна земельна ділянка на праві приватної власності належить [PERSON] на підставі відповідного державного акту. Представник третьої особи Південної товарної біржі в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи третя особа була повідомлена належним чином. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, суд дійшов такого. 15 березня 1999 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу ? частки земельної ділянки, що розташована за адресою: Миколаївська область, Очаківський район, с. Покровське, вул. Рейдовська, 88, який зареєстровано Південною Товарною Біржею за №9691, що підтверджується копією цього письмового договору (а. с. 7). 11 червня 2008 року [PERSON] помер, що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть серії 1-ФП № 080605 від 12 червня 2008 року (а. с. 6). Правонаступником померлого [PERSON] є його дружина [PERSON] (копія свідоцтва про одруження серії I-ФП № 457528 від 27 квітня 1979 року) (а. с. 5). З аналізу ст. 5 ЦК України та п. 4 Прикінцевих та Перехідних Положень ЦК (в редакції 2003 року), правовий статус майна, а також права та обовязки субєктів цивільних правовідносин щодо цього майна визначаються нормами матеріального права, які були чинними на час його створення або набуття. Положеннями ст. 153 ЦК України (1963 року) встановлено, що договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Згідно з вимогами частин 3 та 4 статті 18 ЗК України (в редакції 1990 року) придбання земельних ділянок, що перебувають у колективній або приватній власності, провадиться за договором, який посвідчується у нотаріальному порядку. Договір купівлі-продажу земельної ділянки і документ про оплату вартості землі є підставою для відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) і видачі державного акта на право власності. Виходячи з наведених вище правових норм, в договорі купівлі-продажу про перехід права власності на земельну ділянку повинні бути закріплені істотні умови, що необхідні та достатні для того, щоб конкретний договір вважався укладеним, тобто здатним породжувати виникнення у сторін певних прав і обовязків. Як вбачається зі змісту спірного договору, в тексті конкретно і однозначно не визначено предмет угоди щодо розміру частки земельної ділянки, яка за цим правочином переходить від продавця [PERSON] до покупця [PERSON], а саме: в пунктах 1- 3 договорузазначено, що [PERSON] продав, а [PERSON] купив 1/4 частку земельної ділянки, що знаходиться за адресою: Миколаївська область, Очаківський район, с. Покровське. Вказана в п. 1 земельна ділянка має загальну площу 0,20 га і належить [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю, виданого 11 липня 1997 року на підставі рішення Покровської сільської ради № 12/1 від 29 липня 1997 року і зареєстрованого в Книзі записів держактів на право приватної власності землею за № 489. Однак зміст п. 6 договору прямо суперечить попереднім його умовам, оскільки в ньому стверджується, що ? частина земельної ділянки продана за 84 гривні, які одержані продавцем до посвідчення даного договору на Південній товарній біржі і належить новому власнику [PERSON], який придбав 1/2 частину земельної ділянки на біржових торгах. Таким чином судом встановлено, що текст спірного договору суперечить вимогам ст. 153 ЦК України (1963 року) та з його змісту неможливо встановити, що сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах. При ухваленні рішення суд оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 та 59 ЦПК України про їх належність та допустимість. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, згідно зі статтею 60 ЦПК України обовязок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог і заперечень. Недоведеність позову є підставою для відмови в його задоволенні. Частиною 2 ст. 47 ЦК України (1963 року) передбачено, що якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду визнати угоду дійсною. В цьому випадку не вимагається подальшого нотаріального посвідчення угоди. Пунктом 13 Постанови № 9 від 06 листопада 2009 року Пленуму Верховного Суду України в «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що при розгляді справ суди повинні зясувати, чи підлягає правочин обовязковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. Після укладення угоди відповідач не змінював адресу свого місця проживання та засобів звязку, ніколи не уникав зустрічей зі спадкодавцем [PERSON], що в судовому засіданні позивачкою не спростовано. Крім того, після укладення угоди відповідач передав [PERSON] оригінал державного акту на право приватної власності, при цьому останній не вчинив жодних дій стосовно внесення пропозиції відповідачеві щодо посвідчення договору у нотаріуса, що також в судовому засіданні не спростовано позивачкою. Проаналізувавши надані сторонами докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та задоволенню не підлягають. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, судові витрати відносяться на рахунок позивачки. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed