Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-12 00:00:00

26.09.2014 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. В обґрунтування заявлених вимог, позивачем зазначено, що 23.11.2007 року між ним та [PERSON] укладено договір позики на суму 757 500, 00 грн., що на день підписання договору відповідало 150 000, 00 дол. США, що підтверджено власноручно складеною [PERSON] розпискою. Зазначений вище договір був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 5626. Позичальник зобов»язалася повернути кошти до 23.11.2010 року включно, однак свої зобов»язання не виконала. Просив стягнути з [PERSON] на його користь суму боргу у розмірі 1 942 500, 00 грн., проценти у розмірі 1 180 148, 54 грн. та три проценти річних від простроченої суми у розмірі 218 571, 16 грн., що разом складає 3 341 219, 70 грн. У судовому засіданні позивач та його представник заявлені позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити у повному обсязі з зазначених у позовній заяві підстав. Також вказали на те, що з підстав невиконання позичальником зобов»язань за договором позики було здійснено процедуру стягнення боргу за виконавчим написом. Однак, вчинений виконавчий напис щодо стягнення з [PERSON] боргу за договором позики було оспорено останньою у судовому порядку, який рішенням Апеляційного суду м. Києва від 23.09.2014, визнано таким, що не підлягає виконанню. Зазначили також, що звернення [PERSON] до нотаріуса з заявою про вчинення виконавчого напису мало місце у строк з дотриманням позовної давності, а тому його звернення до суду з порушенням таких строків є з поважних причин. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Представник відповідача не заперечував факт укладення сторонами у справі договору позики, стверджував, що позичальник повернула отриману позику, однак позикодавець не повернув розписку. При вирішенні заявленого спору, просив застосувати строки позовної давності, оскільки позивач з урахуванням строків позовної давності мав право на звернення до суду не пізніше 24.11.2013 року, а натомість звернувся 26.09.2014 року. Просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, суд прийшов до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог. Судом встановлено, що 23.11.2007 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №5626 (а.с. 6). Як видно зі змісту зазначеного вище договору, [PERSON] надав [PERSON] грошові кошти у розмірі 757 500, 00 грн., що на день підписання договору складало еквівалент 150 000, 00 дол. США відповідно до курсу НБУ. Факт одержання позики підтверджується розпискою, власноручно написаною позичальником в момент передачі йому суми позики. Позичальник зобов»язалася повернути позику позикодавцеві готівкою в строк до 23.11.2010 року включно. Після повернення позики в повній сумі позикодавець повинен повернути позичальнику розписку. У разі неможливості повернення розписки позикодавець повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність розписки у позичальника підтверджує виконання ним свого обов»язку. В разі, коли позичальник не поверне позику у встановлений строк, позикодавець вправі стягнути заборгованість у безспірному порядку. Відповідно до статтей 1046, 1049, 1050, ЦК України: за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов»язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; позичальник зобов»язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості. такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором; якщо договором встановлений обов»язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Звертаючись в суд з позовом, позивач стверджує про невиконання [PERSON] зоюбов»язань за договором позики, що стосується повернення отриманих грошових коштів. Представник відповідача, заперечуючи проти позову, просив застосувати строки позовної давності та відмовити в його задоволенні з тих підстав, що станом на 23.11.2010 року позичальник не виконала свої зобов»язання за договором позики, а тому право позикодавця є порушеним з 24.11.2010 року, однак в суд з позовом останній звернувся тільки 26.09.2014 року з порушенням строку звернення в суд, визначеного ст. 257 ЦК України, що є підставою для відмови в задоволенні заявлених вимог у повному обсязі. Відповідно до ст.ст. 256,257,258,261,267 ЦК України: позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу; загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки; для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу,пені); перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як встановлено судом, за умовами договору, з приводу якого заявлено спір, позичальник зобов»язалася повернути позику готівкою в строк до 23.11.2010 року. Відтак, приймаючи до уваги, загальне правило щодо перебігу позовної давності зі спливом строку виконання, то право позичальника вважається порушеним з моменту неповернення позики у визначений договором строк, а саме з 24.11.2010 року. В суд з позовом позивач звернувся 26.09.2014 року. З огляду на заявлене представником позивача клопотання про застосування строків позовної давності при вирішенні заявленого спору позивач посилається на те, що з підстав невиконання відповідачем обов»язку повернення позики він 06.02.2013 року звернувся з заявою до приватного нотаріуса КМНО [PERSON] про вчинення виконавчого напису на укладений ним 23.11.2007 року з [PERSON] договір позики. Вчинений виконавчий напис було оспорено відповідачем у судовому порядку. В суд з позовом про стягнення позики звернувся після того, як судове рішення, ухвалене за позовними вимогами [PERSON] набрало законної сили. Просив визнати зазначені обставини поважними. Відповідно до правил ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності порушене право підлягає захисту. Як видно зі змісту судових рішень, ухвалених за результатами судового розгляду позовних вимог [PERSON] до приватного нотаріуса КМНО [PERSON], [PERSON] про визнання виконавчого напису недійсним та таким, що не підлягає виконанню, судами встановлено, що 06.02. та 06.11.2013 року [PERSON] звертався до приватного нотаріуса КМНО [PERSON] з заявою про вчинення виконавчого напису на договір позики, який був укладений між [PERSON] та [PERSON] 23.11.2007 року, а 06.11.2013 року приватним нотаріусом було вчинено виконавчий напис, який зареєстровано за №1793. У грудні 2013 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, просила визнати недійсним та таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис , вчинений 06.11.2013 року приватним нотаріусом КМНО [PERSON], за яким підлягало до стягнення 859 523,84 грн. з тих підстав, що заборгованість не є безспірною та вона не отримувала вимоги про повернення боргу. Відповідно до правил ч. 3 ст. 60 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній,господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили , не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. З огляду на встановлені судовими рішеннями обставини при вирішенні спору [PERSON] щодо визнання недійним та таким, що не підлягає виконанню виконавчого напису вчиненого на договір позики, з приводу якого заявлено спір, позичальник оспорювала виконавчий напис з тих підстав, що вважала визначену до стягнення суму заборгованості спірною. Приймаючи до уваги, що позивач з дотриманням позовної давності звернувся з заявою про вчинення виконавчого напису, з яким не погодилася позивач тільки з тих підстав, що визначений розмір боргу є спірним та скористалася своїм правом на захист свого порушеного права у судовому порядку, а в суд з позовом позивач звернувся одразу ж після набрання 23.09.2014 року рішенням суду, ухваленим за позовними вимогами [PERSON] законної сили, то зазначені обставини є підставою для висновку суду, що [PERSON] строки позовної давності при зверненні в суд з позовом до [PERSON] про стягнення у примусовому порядку позики за договором від 23.11.207 року, строк повернення якої настав 23.11.2010 року пропущено з поважних причин, що є підставою для відмови в задоволенні клопотання представника [PERSON] про застосування позовної давності при вирішенні спору. Відтак, заявлені позивачем вимоги про стягнення з [PERSON] грошових коштів, які були передані їй за договором позики від 23.11.2007 року підлягають задоволенню судом відповідно до вимог ст. 1049 ЦК України. Відповідно до правил статтей 524,533,625 ЦК України: зобов»язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов»язання в іноземній валюті; якщо у зобов»язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає до сплаті у гривях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів у іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов»язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом; боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов»язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов»язання, на вимогу кредитора зобов»язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як видно зі змісту пункту договору позики, укладеного сторонами у справі, останні визначили грошовий еквівалент суми позики в іноземній валюті та інший порядок визначення суми позики на день платежу не встановлювали, а відтак заявлений позивачем розмір позики у сумі 1 942 500, 00 грн., що визначений за офіційним курсом долара США на час звернення до суду з позовом та не змінений на час вирішення справи судом приймається до уваги і саме у такому розмірі підлягають задоволенню судом позовні вимоги [PERSON] про повернення позики. Також підлягають задоволенню заявлені позивачем вимоги про стягнення з позикодавця трьох процентів річних у порядку передбаченому ч. 2 ст. 625 ЦК України, з підстав прострочення виконання зобов»язання, розмір яких визначений позивачем у сумі 218 571, 16 коп. є правильним. Що ж стосується позовних вимог про стягнення з відповідача процентів за користування позикою, у порядку передбаченому правилами ст. 1048 ЦК України, то вимоги в цій частині не підлягають задоволенню з огляду на те, що п. 3.3, укладеного сторонами у справі договору передбачено, що відсотки за користування вказаною в договорі грошовою сумою позичальником не сплачуються. Понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору підлягають відшкодуванню позивачем у порядку, передбаченому правилами ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial