Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-16 00:00:00

26.02.2021р. до Калинівського районного суду Вінницької області звернулась [PERSON] із вказаним позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на її користь заборгованість по виплаті аліментів на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 11384,77грн., та пеню за прострочення сплати аліментів в розмірі 10474,50грн. В обґрунтування цих вимог зазначила, раніше з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилась спільна дитина - син [PERSON] , [INFO] , на утримання якого рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 22.04.2019р. були стягнуті аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітної плати (доходу) щомісячно, починаючи з 22.04.2019р. Не дивлячись на це, відповідач допустив заборгованість зі сплати аліментів, розмір якої згідно розрахунку державного виконавця відділу ДВС Калинівського РУЮ Морозової Ю.А. станом на 10.02.2021р. за період з 22.04.2019р. по 01.02.2021р. складає 11384,77грн., у зв`язку із чим, вимушена звернутись до суду із вказаним позовом, який просить задовольнити. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.02.2021р., вказаний позов переданий на розгляд судді Сєліну Є.В., який своєю ухвалою від 12.03.2021р. відкрив за ним провадження за правилами загального позовного провадження. У відзиві на позовну заяву, яка надійшла на адресу суду 27.05.2021р., відповідач просить у задоволенні позовних вимог позивачу відмовити, оскільки остання не надала чіткий розрахунок пені, за допомогою якого суд міг би визначити, чи відповідає він вимогам діючого законодавства, що чітко визначив Верховний Суд у своїй постанові від 20.07.2020р. у справі №362/4462/16-ц. Відповідно до ухвали Калинівського районного суду Вінницької області від 02.06.2021р., закрите підготовче провадження у даній цивільній справі, призначено її до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. Предмет та підстава позову не змінювались, позовні вимоги не збільшувались. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримала свої позовні вимоги та просила їх задовольнити з підстав, зазначених у позові. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, зазначених у відзиві на позов. Заслухавши вступні промови сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши наявні у ній докази у їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом достеменно встановлено, що сторони раніше перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилась спільна дитина - син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 03.04.2019р. у цивільній справі № 132/701/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, яке набуло 03.05.2019р. законної сили, та Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 22.03.2016р. виконкомом Писарівської сільської ради Калинівського району Вінницької області. Судовим наказом Калинівського районного суду Вінницької області у цивільній справі № 132/1397/19, який набув законної сили 23.05.2019р., стягнуто з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини - сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 заробітку (доходу) боржника щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 22.04.2019р. і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до довідки-розрахунку державного виконавця Калинівського районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрайонного управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький), заборгованість по сплаті аліментів за судовим наказом Калинівського районного суду Вінницької області у цивільній справі № 132/1397/19, станом на 10.02.2021р. складає 11384,77грн., яка виникла за період з 22.04.2019р. по 01.02.2021р. Частиною 1 статті 196 СК України визначено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти. Згідно п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», передбачена статею 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилась з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Під ухиленням від сплати аліментів закон розуміє як пряму відмову від надання утримання, так і різні дії (бездіяльність) зобов`язаної особи, спрямовані на повне або часткове ухилення від сплати аліментів; приховання особою дійсного розміру свого заробітку (доходу); зміну роботи або місця проживання з метою запобігання сплати аліментів; приховання свого місцезнаходження; інші дії, що свідчать про намір особи ухилитися від виконання обов`язків щодо утримання. Відповідно до положень частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Частиною 2 статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України). Відповідно до частини 3 статті 12 та частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У протилежному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Матеріали справи не містять будь-яких належних та допустимий доказів на підтвердження того, що відповідач [PERSON] умисно ухилявся від сплати аліментів на утримання свого сина, а тому не можливо виключити ту обставину, що заборгованість могла утворитися, з незалежних від останнього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. Крім цього, позивачем на підтвердження своїх позовних вимог не надано чіткий розрахунок розміру пені, за допомогою якого суд міг би визначити, чи відповідає він вимогам діючого законодавства. За таких обставин, розмір пені та правильність її обрахування, а також наявність вини відповідача у несплаті аліментів, не були доведені належними та допустимими доказами, а тому виходячи лише з цих підстав суд залишає позов в цій частині без задоволення, що не позбавляє можливості позивачу, повторно звернутися до суду із позовом про стягнення пені у разі непогашення відповідачем заборгованості зі сплати аліментів. Щодо позовних вимог в частині стягнення заборгованості по сплаті аліментів, то з цього приводу суд зазначає наступне: Відповідно до частини 1 статті 194 СК України, аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за десять років, що передували пред`явленню виконавчого листа до виконання. Згідно з частиною 3 статті 195 СК України, розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним нотаріусом, а в разі виникнення спору судом. Згідно з частинами 1, 2, пунктами 19, 22 частини 3 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Статтею 71 Закону України «Про виконавче провадження» визначено порядок стягнення аліментів, а згідно з частиною 8 цієї статті спори щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів вирішується судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом. Отже, порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду передбачений статтею 71 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до частини 8 якої суд вирішує питання стягнення заборгованості лише в разі спору про її розмір. Відповідно до положень частин 4, 11 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця. За наявності заборгованості із сплати аліментів у розмірі, що сукупно перевищує суму відповідних платежів за три місяці, виконавець роз`яснює стягувачу право на звернення до органів досудового розслідування із заявою (повідомленням) про вчинене кримінальне правопорушення боржником, що полягає в ухиленні від сплати аліментів. За частиною 9 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, державний виконавець виносить вмотивовані постанови: 1) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; 2) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; 3) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; 4) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі. Аналіз зазначених норм дозволяє зробити висновок про те, що визначення розміру заборгованості із сплати аліментів та порядок стягнення такої заборгованості визначено Законом України «Про виконавче провадження» та не потребує ухвалення ще одного рішення суду про стягнення цієї заборгованості, оскільки борг стягується в межах виконавчого провадження за виконавчим листом про стягнення аліментів. Суд лише розглядає спір щодо розміру заборгованості із сплати аліментів, проте не стягує таку заборгованість, оскільки стягнення заборгованості віднесено до повноважень виконавця. Крім того, суд враховує ту обставину, що заборгованість за аліментами може бути стягнута за рішенням суду тільки у випадку, якщо аліменти відраховуються із заробітної плати на підставі заяви платника аліментів, а не за виконавчим листом. Як встановлено з матеріалів справи, відповідач із заявою про відрахування аліментів із заробітної плати не звертався. Аліменти на утримання дитини стягуються за виконавчим документом. За таких обставин, при відсутності спору щодо розміру заборгованості із сплати аліментів, заборгованість стягується державним виконавцем відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження», а не на підставі рішення суду про стягнення такої заборгованості, а тому законних підстав для задоволення позовних вимог в цій частині не має. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: dismissed