Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-20 00:00:00

24 березня позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на наступне. 17 липня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики грошей, відповідно до умов якого вона передала відповідачці грошові кошти в сумі 6\~000 дол. США в якості безвідсоткової позики. Фактична передача та отримання цієї суми підтверджується умовами вказаного договору, в якому [PERSON] вказала про отримання та обов?язок повернення коштів в строк до 17 липня 2015 року. Проте, в обумовлений строк позичальник кошти у повному обсязі не повернула, чим взяті на себе зобов?язання не виконала. Вказану суму грошей [PERSON] позичала за згодою з чоловіком, відповідачем по справі [PERSON], який своїм підписом засвідчив у розписці про вказане. У 2013 році відповідачі повернули позивачці 2000 дол. США. Протягом 2014 року відповідачі ухилялися від сплати боргу. У січні 2016 року [PERSON] сплатив позивачці 73.93 дол. США. Разом з тим, незважаючи на те, що Договором позики встановлений строк повернення грошових коштів до 17 липня 2015 року, станом на 24.03.2016 року відповідачі отриману від позивачки позику так і не повернули, та те, що останні в добровільному порядку грошові кошти повертати не збираються, позивачка просила суд позов задовольнити та стягнути з відповідачів солідарно заборгованість за Договором позики у розмірі 4\~000 дол. США, 1322.33 дол. США суми процентів за договором позики та суми трьох процентів річних від простроченої суми у розмірі 193.98 дол. США. Також вважала, що чоловік відповідачки [PERSON] несе солідарну відповідальність, оскільки договір позики укладався за його письмової згоди, що свідчить про укладення такого договору в інтересах сім'ї. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив позов задовольнити. Відповідачі у судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи, повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомляли. Відповідно до положень ч. 1\~ст. 224 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що представник позивача проти заочного розгляду справи не заперечує, суд на підставі ч. 1 ст. 224 та відповідно до ч. 1\~ст. 225 ЦПК України\~постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч.ч. 1,4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов?язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може бути ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України, письмовими доказами є будь які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Згідно з п. 27 Постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року «Про застосування цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» виходячи з принципу процесуального рівноправ?я сторін та враховуючи обов?язок кожної сторони довести ті обставини, на які посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Судом забезпечено усім учасникам можливість для реалізації їх прав для надання та витребування доказів, усі вони долучені до справи і досліджені. При аналізі доказів суд керується положеннями ст. 60 ЦПК України про те, що обовязки доказування і подання доказів покладається на сторони, і виходить лише із тих доказів, які надані ними під час розгляду справи. Оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатній і взаємний зв?язок наявних у справі доказів в їх сукупності, суд дійшов до наступного. Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Така позиція висвітлена у постанові Верховного Суду України від 24.02.2016 року по справі 6 50цс16. Згідно ч. 2\~ст. 1047 ЦК України\~на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Як встановлено в судовому засіданні, 17 липня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики грошей, відповідно до умов якого вона передала відповідачці грошові кошти в сумі 6\~000 дол. США в якості безвідсоткової позики. Фактична передача та отримання цієї суми підтверджується умовами вказаного договору, в якому [PERSON] вказала про отримання та обов?язок повернення коштів в строк до 17 липня 2015 року. Проте, в обумовлений строк позичальник кошти у повному обсязі не повернула, чим взяті на себе зобов?язання не виконала. Вказану суму грошей [PERSON] позичала за згодою з чоловіком, відповідачем по справі [PERSON], який своїм підписом засвідчив у розписці про вказане. У 2013 році відповідачі повернули позивачці 2000 дол. США. Протягом 2014 року відповідачі ухилялися від сплати боргу. У січні 2016 року [PERSON] сплатив позивачці 73.93 дол. США. Разом з тим, незважаючи на те, що Договором позики встановлений строк повернення грошових коштів до 17 липня 2015 року, станом на 24.03.2016 року відповідачі отриману від позивачки позику так і не повернули . Згідно вимог ст.ст.\~525,\~526 ЦК України\~одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1\~ст. 530 ЦК України\~якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). При цьому, відповідно до\~ст. 533 ЦК України\~грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. За змістом\~ст. 1048 ЦК України\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України лише у тому разі, якщо договір позики не передбачає інших умов. Передбачене у цій нормі право сторін на встановлення умов оплати за користування позикою з урахуванням норм ст.6, ч. 1 ст.627 ЦК України\~слід розуміти як право сторін на визначення саме розміру процентів та порядку їх сплати, а не обрання ними іншого способу оплати (наприклад, у твердій грошовій сумі безвідносно до суми боргу), оскільки закон - ст. ст. 536, 1048\~ЦК України\~визначає, що плата за користування чужими грішми встановлюється і нараховується у вигляді процентів на основну суму боргу. За змістом ст. ст.\~526,\~527 ЦК України\~належним виконанням зобов'язання є, зокрема, виконання його належними сторонами або уповноваженими особами, під якими слід розуміти будь-яку особу, яка має повноваження сторони зобов'язання, про що може бути зазначено у договорі або виданій відповідно до закону довіреності. Аналіз норм\~ст. 99 Конституції України, ст. ст.192,\~533 ЦК України\~дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобов'язання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і його виконання є національна валюта України - гривня. На підставі зазначеного та оскільки в судовому засіданні знайшла своє підтвердження та обставина, що відповідачі не виконали своїх зобов'язань за Договором позики щодо повернення позивачу суми позики, суд вважає, що заявлені позивачкою вимоги про стягнення з відповідачів суму грошових коштів підлягають повному задоволенню в розмірі 101000.00 грн. суми боргу за договором позики; 33388.00 грн. суми процентів за договором позики; 4897.99 грн. суми трьох процентів річних від простроченої суми, а всього 139285.99 грн., перерахунок яких здійснено судом. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що вказаний позов підлягає повному задоволенню. Щодо позовних вимог про солідарне стягнення суми позики та нарахованих процентів з відповідачів, суд зазначає наступне. Так, обґрунтовуючи вимоги в цій частині позивач зазначав, що чоловік відповідачки [PERSON] несе солідарну відповідальність, оскільки договір позики укладався за його письмової згоди, що свідчить про укладення такого договору в інтересах сім'ї та майно, використовується для потреб сім?ї. Окрім того, відповідно до Правової позиції, висловленої Верховним Судом України під час ухвалення постанови від 12 вересня 2012 року за № 6-88цс12, договір укладений одним із подружжя, створює обов'язок для другого з подружжя в тому разі, якщо договір укладено в інтересах сім'ї, а майно одержане за цим договором використовується для потреб сім'ї. Якщо договір одним із подружжя укладено не в інтересах сім'ї, він не створює обов'язку для другого з подружжя і згоди останнього на його укладення законом не вимагається та відсутність такої згоди не може бути підставою для визнання такого договору недійсним. Приймаючи до у ваги наведене, суд приходить до висновку про солідарне стягнення з відповідачів суми боргу, суми процентів та суми трьох процентів річних від простроченої суми. Відповідно до\~ст. 88 ЦПК України\~суд присуджує до стягнення з відповідачів на користь позивачки судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1474.34 грн., які сплачено позивачкою за подання позову до суду, виходячи із суми позовних вимог, які задоволено судом та 313.20 грн. суми судових втрат, пов?язаних пубікацією у пресі оголошення про виклик відповідачів. Враховуючи наведене, на підставі ст.ст.\~525,\~526,\~530,\~533,\~1046,\~1047,\~1049 ЦК України\~та

Outcome: approved