Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-07 00:00:00

26 липня 2016 року [PERSON] звернулася у суд з позовом до [PERSON], в якому просила визнати за нею право власності на автомобіль VOLKSWAGEN TOUAREG, 2012 року випуску, державний номер [NUMBER] та автомобіль PORSCHE PANAMERA, 2011 року випуску, державний номер [NUMBER]. В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що 03 квітня 2014 року надала відповідачу в борг 150 000 доларів США, про що відповідач уклав з нею письмовий договір, кошти надала в борг, ураховуючи ті обставини, що знайома з відповідачем і довіряла йому. У звязку з тим, що відповідач просив в борг велику суму, позивачка отримала від нього певні гарантії, а саме зобовязальну розписку, відповідно до якої у випадку, коли відповідач не зможе виконати своє зобовязання, він пообіцяв передати їй у власність автомобіль VOLKSWAGEN TOUAREG, 2012 року випуску, державний номер [NUMBER], автомобіль PORSCHE PANAMERA, 2011 року випуску, державний номер [NUMBER]. Оскільки на неодноразові звернення до відповідача з вимогою повернути суму боргу, він тільки просив її почекати, [PERSON] 02 лютого 2015 року звернулася до відповідача з письмовою вимогою повернути борг, або передати їй право власності на автомобілі за зобовязальною розпискою. 09 лютого 2015 року відповідач відповів, що від виконання зобовязання він не відмовляється і має намір сплатити кошти за борговим зобовязанням в найближчий час, а у випадку несплати боргу передасть їй право власності на автомобілі. Однак протягом півтора роки боргове зобовязання не виконав, грошові кошти не повернув, автомобілі не передав. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 серпня 2016 позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на рухоме майно в рахунок погашення невиконаного грошового зобовязання визнані обґрунтованими та задоволені. В рахунок погашення боргу за договором позики від 03 квітня 2014 року, сума якого становить на момент постановлення судового рішення 3\~722 373,45 грн. звернено стягнення на рухоме майно за борговим зобовязанням від 03 квітня 2014 року, визнано за [PERSON], право власності на автомобіль VOLKSWAGEN TOUAREG, 2012 року випуску, державний номер [NUMBER], визнано за [PERSON], право власності на автомобіль PORSCHE PANAMERA,, 2011 року випуску, державний номер [NUMBER]. В апеляційній скарзі представник [PERSON] [PERSON] просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] відмовити На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що зазначеним рішенням порушені права та законні інтереси [PERSON] Так, в провадженні Дзержинського районного суду м. Харкова перебуває цивільна справа № 638/5995/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості в сумі 5\~310\~417,93 грн. В межах зазначеного провадження ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 квітня 2016 року було вжито заходи забезпечення позову та, зокрема, накладено арешт на автомобіль VOLKSWAGEN TOUAREG, 2012 року випуску, державний номер [NUMBER], та на автомобіль PORSCHE PANAMERA,, 2011 року випуску, державний номер [NUMBER]. Таким чином, при постановлені оскаржуваного рішення та визнання права власності за [PERSON] вищезазначених транспортних засобів, було вирішено питання, які впливають на права та інтереси [PERSON], оскільки на зазначене майно може бути звернено стягнення в разі задоволення позову у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, відповідно до статті 303 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом, а обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Таким вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає, оскільки суд вийшов за межі позовних вимог, застосувавши норми Закону, на які не посилався позивач при зверненні з позовом до суду. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON] в повному обсязі, суд першої інстанції виходив з положень Закону України «Про заставу» та з того, що відповідач позовні вимоги визнав, на примусовому виконанні судового рішення не наполягав, погодився передати автомобілі добровільно. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 03 квітня 2014 року відповідач [PERSON] на підставі письмового договору позики, який укладено в формі простого письмового договору, взяв у борг у позивачки [PERSON] 150\~000 доларів США, зобовязавшись повернути не пізніше 31 грудня 2014 року. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За умовами пункту 5 договору безпроцентної позики від 03 квітня 2014 року у разі, якщо позичальник не поверне позичені кошти позикодавцю у строк на протязі 30 днів з моменту отримання вимоги про повернення грошових коштів, а також у разі не повернення їх у строк, зазначений в пункті 2 цього договору, то позичальник передає позикодавцю право власності на транспортний засіб VOLKSWAGEN TOUAREG, 2012 року випуску, державний номер [NUMBER], та транспортний засіб PORSCHE PANAMERA,, 2011 року випуску, державний номер АХ 7950ЕВ. Пунктом 2 зазначеного договору передбачено, що позичену суму грошей позичальник зобовязується повернути позикодавцеві готівкою на його першу вимогу у письмовій формі, але не пізніше 31 грудня 2014 року. Отже, при задоволенні вимог позикодавця, позичальник в порядку позасудового способу захисту порушеного права, враховуючи відповідне застереження у договору безпроцентної позики, мав передати позикодавцю право власності на транспортні засоби, уклавши відповідний договір купівлі-продажу. Своїм правом на позасудове урегулювання щодо виконання зобовязань, прийнятих за договором позики, сторони не скористалися. Апеляційний суд дійшов висновку, що [PERSON], звертаючись до суду з позовом про визнання права власності на зазначені автомобілі, обрала неналежний спосіб захисту, оскільки само по собі зобовязання позичальника передати у власність позикодавцеві транспортні засоби не є підставою для набуття права власності в розумінні положень статті 328 ЦК України. Крім того, під час розгляду справи судом апеляційної інстанції було встановлено, що як на час звернення [PERSON] із позовом у суд, так і на час ухвалення судом першої інстанції рішення за позовом [PERSON] про визнання права власності на рухоме майно, в провадженні Дзержинського районного суду м. Харкова перебувала цивільна справа № 638/5995/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості в сумі 5\~310\~417,93 грн., та те, що 14 квітня 2016 року ухвалою суду у зазначеній вище справі було вжито заходи забезпечення позову та, зокрема, накладено арешт на автомобіль VOLKSWAGEN TOUAREG, 2012 року випуску, державний номер [NUMBER], та на автомобіль PORSCHE PANAMERA, 2011 року випуску, державний номер [NUMBER], про що відповідач знав. З урахуванням встановлених обставин, апеляційний суд вважає, що при постановленні оскаржуваного рішення, яким визнано право власності за [PERSON] на вищезазначені транспортні засоби, були вирішені питання, які впливають на права та інтереси [PERSON] Відповідно до частин 3, 4 частини 1 статті 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального права. Судова колегія відповідно до статті 88 ЦПК України вирішує питання про розподіл судових витрат.

Outcome: approved