Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-02 00:00:00

24 березня 2014 року [PERSON] звернувся до Кіровського районного суду у м. Дніпропетровську з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи – приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], про визнання правочинів недійсними, витребування майна з чужого незаконного володіння (т.1 а.с.1,72-79) Ухвалою суду від 300.05.2014 року до участі у розгляді справи в якості співвідповідача було притягнуто [PERSON]С.(т.1 а.с.202) Позивач у позовній заяві та його представник у судовому засіданні в обґрунтування позовних вимог, з урахуванням уточнень, посилались на те, що він є власником домоволодіння та земельної ділянки площею 0,0430 га за адресою: Дніпропетровська обл., м. Дніпропетровськ, вул. Чичеріна, 165. Позивач мешкає в вищезазначеному будинку з 1981 зі своєю дружиною - [PERSON] (1960 р.н.) і синами - [PERSON] (1982 р.н.) та [PERSON] (1987 р.н.), з дня їх народження. Починаючи з 2010 року, [PERSON] намагався, шляхом обману, шахрайськими діями та насиллям змушував позивача уповноважити його розпоряджатися належною позивачеві власністю, а саме вищезазначеним житловим будинком та земельною ділянкою. В грудні 2013 року до будинку позивача заселилися [PERSON], яка пояснила, що є власницею вказаного будинку на підставі договору купівлі-продажу укладеного з [PERSON], яка в свою чергу придбала вказаний будинок та земельну ділянку у позивача. Так, позивачу стало відомо, що без його відома та фактичної згоди 29.07.2013 року від його імені було надано довіреність на ім’я [PERSON] посвідчену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], на підставі якої відповідач 31.07.2013 року продав будинок та землю позивача [PERSON], тому позивач звернувся до суду та просив визнати недійсною довіреність від 29.07.2013 року, посвідчену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровану в реєстрі за №671, визнати недійсними договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки за адресою: Дніпропетровська обл., м. Дніпропетровськ, вул. Чичеріна, 165 укладені 31.07.2013 року між [PERSON] та [PERSON], витребувати з чужого незаконного володіння, а саме [PERSON], на користь позивача вказані житловий будинок та земельну ділянку(т.1 а.с.95-103) Відповідач та її представник у судовому засіданні заперечували проти позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на те, що позовні вимоги позивача не підтвердженні доказами, та відповідач придбала вказаний будинок відповідно до закону та є добросовісним покупцем. Треті особи свого представника у судове засідання не направили, але надали заяву з проханням розглядати вказану цивільну справу без їх участі(т.1 а.с.195, 204,228, т.2 а.с. 89, 169) Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 01.11.1996 року, зареєстрованого у реєстрі за №2-3059 виданого державним нотаріусом П’ятої Дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] та на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04.05.1999 року, зареєстрованого у реєстрі за №2-3037 виданого державним нотаріусом П’ятої Дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] належало домоволодіння № 165 по вул. Чичеріна у м. Дніпропетровську та земельна ділянка площею 0, 0430 га. кадастровий номер 1210100000:06:029:0028, що підтверджується копіями свідоцтв, технічного паспорту від 18.06.2010 року та державного акту(т.1 а.с. 18-20,55-58,111-115) Встановлено, що станом на 29.04.2014 року в будинку № 165 по вул. Чичеріна у м. Дніпропетровську проживають та зареєстровані: [PERSON] (1959 р.н.), [PERSON] (1960 р.н.), [PERSON] (1982 р.н.) та [PERSON] (1987 р.н.), що підтверджується копією домової книги та довідкою квартального комітету № 226, № 54 та № 99(т.1 а.с.21-25,27,110, т.2 а.с.103) Судом встановлено, що 12.05.2010 року [PERSON] уповноважив [PERSON] бути його представником та видав довіреність останньому з правом розпоряджатися нерухомим майном позивача, яка була посвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованою за № 2021. Дана довіреність видана з правом передовіри і дійсна по 12.05.2013 року, вказані обставини підтверджується матеріалами цивільної справи та не запереченням даного факту позивачем (т.1 а.с.51) Встановлено, що 11.03.2013 року [PERSON] видав довіреність на розпорядження його майном на ім’я [PERSON], [PERSON] та [PERSON], яка була посвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрована за № 318. Вказана довіреність була припинена нотаріусом 25.03.2013 року за заявою [PERSON], що підтверджується копією довіреності, витягу та не запереченням даного факту позивачем (т.1 а.с. 49-50, т.2 а.с.111-112) Встановлено, що 17.06.2013 року [PERSON] звернувся до Кіровського РВ ДМУ ГУМВС у Дніпропетровській області з заявою про те, що у 10.04.2013 року знаходячись за місцем свого проживання за адресою: [INFO] він виявив відсутність особистих документів та документів на домоволодіння і земельну ділянку, вказана заява була внесена до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12013040670002805, що підтверджується копією витягу. Вказане кримінальне провадження було закрито постановою слідчого від 27.06.2013 року оскільки будучи допитаним 25.06.2013 року потерпілий [PERSON] просив закрити кримінальне провадження та пояснив, що він не втрачав документи, а передав їх на зберігання [PERSON] побоюючись, що їх може викрасти його дружина [PERSON], вказані обставини підтверджуються копією постанови та протоколу (т.1 а.с. 149-150, т.2 а.с. 193, т.3 а.с.10-18) Судом встановлено, що 29.07.2013 року [PERSON] уповноважив [PERSON] бути його представником та видав довіреність останньому з правом розпоряджатися належним позивачу житловим будинком та земельною ділянкою за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Чичеріна, 165, яка була посвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованою за № 671, але за заявою [PERSON] дана довіреність 26.02.2014 року була припинена зазначеним нотаріусом, про що було внесено відомості до Єдиного реєстру довіреностей(т.1 а.с.46-48) Крім того, в довіреність від 29.07.2013 року за заявою [PERSON] було внесено виправлення, а саме: в тексті довіреності змінено серію та номер Державного акту на право власності на земельну ділянку с «ЯЖ № 019894» на «ЯМ № 833063» і змінено «без права передоручення» на «з правом передоручення повноважень третім особам», що підтверджується копією довіреності та заява, а також інших документів на підставі яких видано довіреність і внесено виправлення( т. 2 а.с. 170-183) Встановлено, що 31.07.2013 року [PERSON] діючий на підставі довіреності від [PERSON], який є представником [PERSON] на підставі довіреності посвідченої в порядку передоручення приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] від 30.07.2013 року за № 686, уклав договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Чичеріна, 165 з [PERSON], які були посвідчені приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровані за № 1180 та № 1185, що підтверджується копією довіреності, витягу, інформаційної довідки та договору(т.1 а.с.231-233, 239 Судом встановлено, що 14.11.2013 року [PERSON] звернувся до Кіровського РВ ДМУ ГУМВС у Дніпропетровській області з заявою про те, що у липні 2013 року знаходячись за місцем свого проживання за адресою: [INFO] він виявив відсутність свого паспорту громадянина України, ІПН, заповіту та технічного паспорту на домоволодіння, вказана заява була внесена до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12013040670004847, що підтверджується копією витягу (т.1 а.с. 131, т.2 а.с. 195-196) Також встановлено, що 07.12.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу домоволодіння № 165 по вул. Чичеріна у м. Дніпропетровську та договір купівлі-продажу земельної ділянки за тією ж адресою площею 0, 0430 га. кадастровий номер 1210100000:06:029:0028, які було посвідчені приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровані за № 3300 та № 3301, що підтверджується копіями вказаних довіреностей та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т.1 а.с.42-45, 224-227) Судом встановлено, що з 27.01.2014 року [PERSON] зареєстрована за адресою: [INFO], що підтверджується довідкою адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України в Дніпропетровській області від 30.05.2014 року(т.1 а.с. 214) 24.03.2014 року [PERSON] звернувся до Кіровського РВ ДМУ ГУМВС у Дніпропетровській області з заявою про те, що 24.03.2014 року невстановлені особи самовільно вчинили самоправні дії, що виразились у виселенні позивача та його дружини з їх будинку за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Чичеріна, 165, вказана заява була внесена до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12014040670000819, що підтверджується копією витягу(т.1 а.с. 130) 24.06.2014 року кримінальні провадження № 12014040670000819 та № 12013040670004847 внесені до ЄРДР за заявами [PERSON] об’єднано в одне кримінальне провадження та присвоєно єдиний реєстраційний номер № 12013040670004847. По вказаному провадженню проводиться досудове розслідування. (т.2 а.с. 43,45, 184-196) Правовідносини, які виникли між сторонами урегульовані нормами Цивільного Кодексу України (далі – ЦПК України) Згідно ч.1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє, а відповідно до ст.. 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє. Статтею 240 ЦК України передбачено, що представник зобов'язаний вчиняти правочин за наданими йому повноваженнями особисто. Він може передати своє повноваження частково або в повному обсязі іншій особі, якщо це встановлено договором або законом між особою, яку представляють, і представником, або якщо представник був вимушений до цього з метою охорони інтересів особи, яку він представляє. Правочин, вчинений замісником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє. Відповідно до ч.3 ст.. 249 ЦК України права та обов'язки щодо третіх осіб, що виникли внаслідок вчинення правочину представником до того, як він довідався або міг довідатися про скасування довіреності, зберігають чинність для особи, яка видала довіреність, та її правонаступників. Враховуючи те, що довіреність відноситься до односторонніх правочинів, до нього застосуються відповідні положення про правочин. Таким чином, ст. 203 ЦК України передбачено загальні вимоги додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. У відповідності до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою — третьою, п’ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Аналогічна позиція міститься в абз.1 п. 8 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року за № X. Крім того, суд виходить з того, що зміст правочину становлять права та обов’язки, про набуття, зміну або припинення яких учасники правочину домовилися. Зміст договору чи іншого правочину закріплюється у його статтях (пунктах). У ст. 203 ЦК, в якій визначено основні критерії чинності правочину, зазначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. У судовій практиці нерідко виникають питання, чи застосовується зазначене правило до актів іншого галузевого спрямування, як-то: трудового, сімейного, законодавства про соціальне забезпечення. Більшість нормативно-правових актів, зокрема ЦК, мають комплексні положення, які містять норми різних галузей права. Відповідно до статей 203, 204 ЦК підстави і наслідки недійсності правочину можуть бути передбачені винятково законами. Проте положення зазначених статей необхідно застосовувати з урахуванням ст. 4 ЦК. Виходячи з буквального тлумачення норм статей 4 та 203 ЦК (435-15), зміст правочину має відповідати: ЦК; іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК; актам Президента України у випадках, встановлених Конституцією; постановам Кабінету Міністрів України; актам органів державної влади України, органів влади [PERSON], що видаються у випадках і в межах, встановлених Конституцією та законом. Таким чином, враховуючи загальні принципи цивільного права, правочини не повинні суперечити положенням законів, галузевих законодавчих актів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК недодержання сторонами або стороною в момент вчинення правочину вимог, встановлених частинами 1 - 3, 5, 6 ст. 203 ЦК, як правило, має наслідком визнання правочину недійсним. Згідно з ч 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов’язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені судом на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених норм законодавства, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Суд при розгляді позовних вимог позивача виходив з того, що у судовому засіданні не знайшов підтвердження той факт, що позивач надавав довіреності від 12.05.2010 року, 11.03.2013 року та 29.07.2013 року під примусом чи під впливом обману зважаючи на наступне. Матеріали даної цивільної справи містять достатньо доказів того, що [PERSON] на протязі декількох років (з 2010 року) мав намір відчужити домоволодіння яке належить йому на праві власності та здійснював масу дій направлену на його реалізацію. Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі ст. 230 ЦК може бути визнаний судом недійсним. Вбачається, що саме позивач як сторона, яка діяла під впливом обману, повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману. Варто враховувати, що обман стосовно мотиву, тобто внутрішнього спонукання особи до здійснення правочину, не має істотного значення. Крім того, відповідно до змісту ст. 230 ЦК ця стаття не повинна поширюватись на односторонні правочини, якими, зокрема, є заповіт, довіреність, що було підтверджено рішенням Верховного Суду України від 19 липня 2006 р. у справі № 6-7182св06. Щодо посилань позивача на примус з боку відповідача та третіх осіб, то ці твердження не підтверджуються жодним належним та допустимим доказом, спростовуються поясненнями самого позивача в межах кримінального провадження внесеного до ЄРДР під № 12013040670002805 від 17.06.2013 року (т.3 а.с. 10-11, 13-18), характером довготривалих відносин позивача та відповідача [PERSON] та доказів їх спільних дій, щодо вирішення проблемних стосунків між позивачем та [PERSON] (т. 3 а.с.1-5) Для визнання правочину недійсним, через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину. При цьому насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Воно повинне виражатися в незаконних, не обов’язково злочинних, діях. На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Вона може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам, але [PERSON] не доведено наявність вищезазначених обставин. Крім того, позивач у позовній заяві зазначає, що довіреність від 29.07.2013 року посвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] зареєстрована за № 671 була видана без його відома та фактичної згоди, але у судовому засіданні ним вже зазначається, що він підписував вказану довіреність та усвідомлено надавав її [PERSON], але без права передоручення третім особам, що свідчить про відсутність чіткої позиції позивача та викликає сумнів в правдивості його пояснень. В подальшому також і спростувались посилання позивача на неправомірність дій нотаріуса та злочинну змову проти нього що виразилась у внесенні виправлень у вказану довіреність, оскільки в матеріалах справи наявна заява [PERSON] в якій сам позивач ініціює внесення виправлень (т.2 а.с.177) Суд критично оцінює твердження позивача на той факт, що він не підписував вказану заяву, оскільки він сам не впевнений в цьому, не скористався правом заявити клопотання про проведення почеркознавчої експертизи та не надав інших доказів на підтвердження своєї позиції. Також, є не зрозумілим той факт, що позивач видав довіреність від 11.03.2013 року та звернувся з заявою про скасування лише через два тижні, також довіреність від 29.07.2013 року він скасував лише через півроку, хоча мав можливість звернутися до правоохоронних органів за фактом вчинення над ним насилля з метою вчинення правочину, якщо таке мало місце. Позивач у судовому засіданні так і не пояснив хронологію своїх дій та їх причини. Отже, враховуючи вищезазначене, суд при розгляді підстав позовних вимог виходить з того, що довіреність від 29.07.2014 року відповідає вимогам ст.. 245 ЦК України, та загальним вимогам додержання яких є необхідним для чинності правочину передбачені ст. 203 ЦК України, була надана позивачем добровільно та умови правочину задовольняли позивача тривалий час, на час укладання договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Чичеріна, 165 від 31.07.2013 року між [PERSON] та [PERSON] який діяв на підставі довіреності від [PERSON], який був представником [PERSON], діяла спірна довіреність видана позивачем 29.07.2013 року та дії сторін були законними, а вчинений правочин дійсним. Так, в подальшому на законних підставах 07.12.2013 року було укладено між [PERSON] та [PERSON] договір купівлі-продажу домоволодіння № 165 по вул. Чичеріна у м. Дніпропетровську та договір купівлі-продажу земельної ділянки за тією ж адресою, а тому вимоги позивача щодо витребувати з чужого незаконного володіння, а саме [PERSON] на користь позивача вказані житловий будинок та земельну ділянку є необґрунтованими та безпідставними. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed