Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-24 00:00:00

25 квітня 2017 року [PERSON] звернулася до суду із вказаною заявою, в якій зазначала, що 22 лютого 2017 року в м. Макіївка Донецької області помер її дядько [PERSON], який народився 12 вересня 1937 року в с. Новгород Куйбишевського району Запорізької області. При зверненні до Розівського РВ ДРАЦС з метою належної реєстрації смерті [PERSON], їй було відмовлено, оскільки нею для підтвердження факту смерті [PERSON] було предявлено документ, форма якого не відповідає формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоровя від 08 серпня 2006 року № 545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті». Посилаючись на відсутність можливості зареєструвати смерть дядька в позасудовому порядку, [PERSON] звернулась до суду із заявою про встановлення факту смерті [PERSON] Заявник [PERSON] звернулась до суду із письмовою заявою, в якій просила розглянути справу у її відсутність, її заяву про встановлення факту смерті задовольнити. [PERSON], як представник заінтересованої особи Розівського РВ ДРАЦС у поданій до суду письмовій заяві, не заперечувала проти задоволення вимог [PERSON], та також просила розглянути справу у її відсутність. Виходячи з наведеного, а також положень ч. 2 ст. 158 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності осіб, які повинні брати участь у справі. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Суд, з'ясувавши позицію заявника, а також представника заінтересованої особи, вивчивши матеріали справи, дослідивши наявні у них докази та надавши їм належну оцінку, вважає, що заява [PERSON] про встановлення факту смерті підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з частиною 1 статті 234 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 234 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Суди розглядають справи про встановлення факту смерті особи у певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного факту смерті (п. 8 ч. 1 ст. 256 ЦПК України). Згідно ч. 2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Особливості провадження у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України визначені ст. 257-1 ЦПК України. Відповідно до Переліку № 1 населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085 «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення», м. Макіївка Донецької області відноситься до визначених у цьому Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Підставою для встановлення факту смерті є підтверджені доказами обставини, які достовірно свідчать про смерть громадянина в певний час і за певних обставин. Так, судом встановлено, що заявник [PERSON] є племінницею [PERSON], так як мати заявника [PERSON] (дівоче прізвище [PERSON]) [PERSON] та померлий [PERSON] були рідними сестрою та братом, що підтверджується відповідними копіями свідоцтв про народження, одруження (а.с. 7, 9, 10, 11, 12). Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] помер 22 лютого 2017 року у м. Макіївка Донецької області, про що 23 лютого 2017 року за № 73 Центром первинної медико-санітарної допомоги № 1 м. Макіївка, було видано лікарське свідоцтво про смерть та відповідна довідка про причину смерті (а.с. 8). Частиною 3 статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» встановлено, що державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. У відповідності до ч. 6 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться за заявою родичів померлого, представників органу опіки та піклування, працівників житлово-експлуатаційних організацій, адміністрації закладу охорони здоровя, де настала смерть, та інших осіб. Згідно Наказу Міністерства охорони здоровя від 08 серпня 2006 року № 545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті» для забезпечення реєстрації смерті в органах державної реєстрації актів цивільного стану, закладом охорони здоровя видається лікарське свідоцтво про смерть форми № 106/о. Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Розівський РВ ДРАЦС листом від 20 квітня 2017 року відмовив [PERSON] у державній реєстрації смерті [PERSON], у звязку з тим, що заявником для підтвердження факту смерті [PERSON] предявлено документ, форма якого не відповідає формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоровя від 08 серпня 2006 року № 545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», тобто документ видано на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження (а.с. 15). Встановлення факту смерті [PERSON] необхідно заявникові для проведення державної реєстрації його смерті на території України, яка контролюється державними органами влади, отримання свідоцтва про смерть, зняття з реєстрації у її будинку, де проживав та був зареєстрований [PERSON] за життя, та отримання в подальшому субсидії. Також судом враховано, що вищевказаний факт не може бути встановлений в іншому порядку, крім судового. Враховуючи наведене, суд вважає, що вимоги [PERSON] про встановлення факту смерті є законними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню. Згідно ч. 4 ст. 257-1 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження\~або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Рішення у справах про встановлення факту народження\~\~або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. Оскарження рішення не зупиняє його виконання. \~\~

Outcome: approved