Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-07 00:00:00

24.12.2015 року [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом про стягнення з [PERSON] та [PERSON] на свою користь коштів в розмірі 5000 грн. щомісячно до зміни матеріального або сімейного стану пожиттєво. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивачка є людиною похилого віку, інвалідом першої групи по зору з дитинства та за висновком лікарів потребує постійного догляду та лікування. Разом з тим, позивачка зазначає, що оскільки на даний час вона не працює та одержує мінімальну пенсію за інвалідністю та як дитини війни, коштів, необхідних для лікування, не вистачає. При цьому, чоловік позивачки - [PERSON], 1944 року народження, також є інвалідом першої групи по зору, у зв'язку з чим їм дуже важко матеріально підтримувати один одного. Таким чином, позивачка вважає, що надавати їй матеріальну допомогу мають її єдині близькі родичі - онука [PERSON] та правнук [PERSON], оскільки вона з дня народження та майже до повноліття остатніх приймала участь у їх вихованні та матеріальному забезпеченні. При цьому позивачка вказує, що відповідачі, як члени її сім'ї, були зареєстровані разом з нею за адресою: [ADDRESS], а також отримали право на приватизацію частини вказаної квартири позивачки на підставі того, що є родичами останньої. Крім того, як зазначено в позові, на даний час відповідачі зареєстровані та проживають в квартирі, яка була надана для проживання позивачці, як інваліду І групи по зору, на родину, до складу якої входять вона та відповідачі. На підставі викладеного та посилаючись на відсутність жодної матеріальної допомоги від відповідачів, позивачка просить позов задовольнити. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили позов задовольнити. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позов визнала частково та зазначила, що готова надавати позивачці моральну підтримку, допомагати останній по господарству та платити 500 грн. в місяць. Разом з тим, [PERSON] вказала, що не має змоги надавати позивачці фінансову допомогу у розмірі 5000 грн., оскільки на даний час працює медичною сестрою в КНПЦ МСД №2 Деснянського району, отримує невелику заробітну плату, має на утриманні сина, який навчається на комерційній основі в технікумі, а також батьків-пенсіонерів, один з яких є інвалідом ІІІ групи. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що має змогу допомагати позивачці тільки по господарству, оскільки на даний час він навчається в технікумі та самостійних заробітків не має. Третя особа Управління праці та соціального захисту населення Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації свого представника в судове засідання не направила. Водночас, в матеріалах справи містяться пояснення представника третьої особи Давиденко В., згідно змісту яких третя особа не заперечує щодо задоволення позову та просить справу розглядати у відсутність свого представника. Вислухавши пояснення позивача, його представника та відповідачів, дослідивши письмові докази, зібрані в матеріалах справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що [PERSON], 1936 року народження, є інвалідом з дитинства І групи по зору безстроково та потребує стороннього догляду, про що свідчить копія довідки Серії [NUMBER] (а.с. 5). При цьому, згідно змісту довідки Управління праці та соціального захисту населення Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації (надалі - Шевченківське РУПСЗН) від 15.03.2016 року позивачка перебуває на обліку в Шевченківському РУПСЗН та як інвалід з дитинства І групи отримує державну соціальну допомогу, розмір якої за період з січня 2015 року по березень 2016 року склав 22665,00 грн. (а.с. 39-40). Також, з пояснень позивачки встановлено, що остання має чоловіка - [PERSON], 1944 року народження, який також є інвалідом першої групи по зору. Як на підставу для задоволення своїх позовних вимог позивачка посилається на те, що даний час вона не має змоги себе матеріально забезпечувати, а відповідачі, як єдині її близькі родичі (онука та правнук), не надають їй жодної матеріальної допомоги та взагалі не опікуються її долею, в той час як вона з дня народження та майже до повноліття остатніх приймала участь у їх вихованні та матеріальному забезпеченні. Водночас, відповідно до ч.1 ст. 264 Сімейного кодексу України внуки, правнуки зобов'язані піклуватися про своїх бабу, діда, прабабу, прадіда. Тобто, виходячи зі змісту вказаної норми закону, обов'язок піклування за своїми бабою, дідом, прабабою, прадідом є не тільки моральноетичною вимогою та духовним стандартом поведінки, а й юридичною вимогою, правовим обов'язком, який ґрунтується на положеннях законодавства про зміцнення сім'ї, побудові сімейних відносин на паритетних засадах, почутті взаємолюбові, поваги, взаємодопомоги та підтримки, а також узгоджується з положеннями ч.1 ст. 1 СК України. Як встановлено в судовому засіданні з пояснень сторін [PERSON], 1974 року народження, та [PERSON], 1997 року народження, є єдиними близькими родичами позивачки та приходяться останній онукою та правнуком відповідно. При цьому, судом встановлено, що відповідачі, як члени сім'ї позивачки, отримали право на приватизацію частини квартири, яку отримувала для проживання позивачка, за адресою: [ADDRESS], на підставі, того, що є родичами останньої, про що свідчить копія Свідоцтва про право власності на житло від 04.11.1998 року, виданого згідно з розпорядженням від 04.11.1998 року № 635 (а.с. 7). Крім того, як вбачається з копії Витягу з протоколу № 48 спільного засідання адміністрації та профспілкового комітету Київського УВП № 3 УТОС від 14.01.2009 року про надання житлового приміщення та довідки Форми № 3 від 26.10.2011 року відповідачі зареєстровані та проживають в квартирі, яка була надана позивачці для проживання, як інваліду І групи по зору, на родину, до складу якої входять вона та відповідачі, (а.с. 3, 9). Відтак, враховуючи вказане, суд вважає доведеною ту обставину, що позивачка матеріально допомагала відповідачам як членам своєї сім'ї. В свою чергу, згідно вимог ст. 266 СК України повнолітні внуки, правнуки зобов'язані утримувати непрацездатних бабу, діда, прабабу, прадіда, які потребують матеріальної допомоги і якщо у них немає чоловіка, дружини, повнолітніх дочки, сина або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що повнолітні внуки, правнуки можуть надавати матеріальну допомогу. Відповідно до ч. 1 ст. 272 СК України розмір аліментів, що стягуються з інших членів сім'ї та родичів на дітей і непрацездатних повнолітніх осіб, які потребують матеріальної допомоги, визначається у частці від заробітку (доходу) або у твердій грошовій сумі. Також положеннями вказаної статті передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд бере до уваги матеріальний та сімейний стан платника та одержувача аліментів. Крім того, згідно приписів ст. 174 ЦПК України відповідач може визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. У разі визнання відповідачем позову за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Частково визнавши позов, відповідачка [PERSON] вказала, що має змогу платити позивачці лише 500 грн. на місяць, оскільки на даний час працює медичною сестрою в КНПЦ МСД №2 Деснянського району, отримує невелику заробітну плату, а також має на утриманні сина, який навчається на комерційній основі в технікумі. Так, як вбачається з довідки про доходи, виданій [PERSON] про те, що вона займає посаду дільничної медсестри в КНП «ЦПМСД»2 Деснянського району м. Києва, загальна сума доходу останньої за період з січня по лютий 2016 року становить 6644,05 грн. (а.с.47). При цьому, як встановлено в судовому засіданні відповідач [PERSON] дійсно є студентом Приватного вищого навчального закладу «Економіко-правовий технікум при Міжрегіональній Академії управління персоналом» з денною формою навчання, про що свідчить копія Контракту від 01.09.2012 року (а.с. 50). Згідно змісту вказаного Контракту платником за навчання [PERSON] є [PERSON] Таким чином, виходячи з позовних вимог позивачки, враховуючи матеріальне становище як її, так і відповідачів, розмір аліментів визначається судом у розмірі 1/6 частини від заробітку (доходу) [PERSON], але не менше одного неоподаткованого мінімуму доходів громадян довічно починаючи, починаючи з 24.12.2015 року. Разом з тим, оскільки відповідач [PERSON] не має самостійного заробітку, сам перебуває на утриманні матері відповідачки [PERSON], на даний час навчається на денній формі, тому не може працювати та заробляти кошти, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову в частині вимог до [PERSON] Крім того, в порядку, визначеному ч. 3 ст. 81 та ч. 3 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] судовий збір на користь держави в сумі 487 грн. 20 коп. Враховуючи викладене, на підставі ст.ст. 264, 266, 272 Сімейного кодексу України та

Outcome: partial