Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-21 00:00:00

26.11.2013 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до Запорізької міської Ради про визнання права власності у порядку спадкування за законом. \~ \~ \~ \~ 19.12.2013 р. [PERSON] помер. \~ \~ \~ \~ Ухвалою Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 21.03.2014 р. провадження по справі за позовом [PERSON] було зупинено до вирішення питання про залучення у справі правонаступника (а.с.92). Згодом [PERSON], як правонаступником, було подано позов до [PERSON] та Запорізької міської Ради про визнання права власності у порядку спадкування за заповітом. У позовній заяві, підстави якої були змінені під час судового розгляду, названий позивач зазначає, що 01 липня 1967 року батьки [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] - уклали шлюб. На підставі договору про зміну ідеальних часток в загальному житловому будинку співвласників, який був посвідчений нотаріально 04.07.1972 р. [PERSON] на праві особистої приватної власності належало 7/10 частин житлового будинку №32 по вул. Пілотів у м. Запоріжжя. 21 січня 1993 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. 20 грудня 1997 року [PERSON] померла. [PERSON] на час відкриття спадщини після смерті матері відбував покарання в Оріхівській ВК-88. Після смерті [PERSON] [PERSON] був єдиним спадкоємцем за законом, не мав іншого місця проживання, окрім будинку №32 по вул. Пілотів у м. Запоріжжя, а тому він фактично прийняв спадщину з часу повернення додому з Оріхівської ВК-88 (звільнився 17.04.1999 р.). 19.12.2013р. [PERSON] помер. 22.08.2013 р. [PERSON] склав заповіт, яким призначив спадкоємцем всього майна, яке на день його смерті виявиться йому належним, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалося, [PERSON] [PERSON] у встановлені законом строки звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] На підставі викладеного позивач просить суд визнати за ним право власності на 7/10 частин житлового будинку №32 (тридцять два) по вул. Пілотів у м. Запоріжжя у порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], який помер 19 грудня 2013 року. [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом, підстави якого також були змінені під час розгляду справи судом, в якому\~ зазначила, що з 1999 по 2013 рр. вона проживала сумісно однією сімєю з [PERSON]. Шлюб був зареєстрований 23.02.2009 р. В будинку № 32 по вул. Пілотів у м. Запоріжжі, який є предметом спору у суді, вона проживає з 2003 р.. 19.12.2013 р. [PERSON] помер. 22.08.2013 р. він склав заповіт згідно якого призначив спадкоємцем всього свого майна [PERSON]. Позивач вважає заповіт недійсним з наступних підстав. [PERSON] за життя тяжко хворів, був визнаний інвалідом першої групи. З витягу із історії хвороби вбачається, що [PERSON] страждав запамороченням мозку і був визнаний лікарями, як полінаркоман. Лікувався в МСЧ ВК № 101 Вільнянського р-ну Запорізької обл., а потім в МСЧ ВК № 45 с. Макорти Дніпропетровської обл., та з погіршенням стану здоровя був направлений до багатопрофільної лікарні при Дніпропетровському слідчому ізоляторі УДПСУ у Дніпропетровській обл. На той час він був засуджений строком на 12 р. 6 міс. за ст.. 105 ч. 1 КК України. Крім того, [PERSON] лікувався у міжобласній спеціалізованій психіатричній клініці при Вільнянській ВК № 20 Запорізької обл. У період 1995-1996 р.р. [PERSON] лікувався в туберкульозному диспансері при Вільнянській ВК № 55 Запорізької обл. Також померлий лікувався у КУ «Обласний клінічний наркологічний диспансер» м. Запоріжжя, в якому знаходився на обліку з 1996 р. Після повернення з місць позбавлення волі він був дуже слабкий та хворий. З грудня 2012 р. по грудень 2013 р. двічі знаходився на лікуванні в КУ Центр профілактики та боротьби зі СНІДом. З кінця травня 2013 р. [PERSON] почав дуже багато вживати тяжких наркотиків. Опіати, психостимулятори, горілка та марихуана швидко призвели до того, що [PERSON] став поводити себе неадекватно. Позивач за зустрічним позовом вважає, що складений 22.08.2013 р. [PERSON] заповіт не відповідає його волі та складений виключно під впливом тяжкої хвороби. При цьому [PERSON], посилаючись на те, що [PERSON] не успадкував після смерті своєї матері спірний будинок, не міг нікому його заповідати, бо не був його власником. Натомість, сама позивач стала постійно проживати у спірному житловому будинку з червня 2003 року добросовісно та відкрито володіла вказаним нерухомим майном, а тому [PERSON] просить визначити факт недієздатності [PERSON], померлого 19.12.2013 р., визнати недійсним заповіт [PERSON] від 22.08.2013 р. та визнати за нею право власності на 7/10 частин житлового будинку № 32 по вул..Пілотів в м.Запоріжжя за набувальною давністю. \~ \~ \~ \~[PERSON] та його представник в судовому засіданні підтримали первісний позов, просили його задовольнити, та відмовити в задоволенні зустрічного позову. [PERSON] та її представник просили задовольнити зустрічну позовну заяву та заперечували проти задоволення позову, предявленого [PERSON] Представник Запорізької міської Ради подав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Всебічно зясувавши обставини справи, вивчивши її матеріали, дослідивши надані у справі докази у сукупності, суд дійшов до висновку, що на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин обидва заявлені позови задоволенню не підлягають. Згідно ч.1,2 ст.1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю; право на заповіт здійснюється особисто. Відповідно до ч.1 ст.1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. За ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК України немає відповідного правила. Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права та інтереси порушені. Правила зазначеної статті поширюються на ті випадки, коли немає законних підстав для визнання громадянина недієздатним, однак є дані про те, що у момент укладення правочину він перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними. \~ \~ \~ \~ Судом встановлено, що 22.08.2013 р. [PERSON] склав заповіт, який був посвідчений нотаріально та зареєстрований в реєстрі за № 4386 (т.1 а.с.96), яким призначив спадкоємцем всього майна, яке на день його смерті виявиться йому належним, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалося, [PERSON] 19.12.2013 р. [PERSON] помер (т.1 а.с.90). [PERSON] та [PERSON] звернулась до Пятої Запорізької державної нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] (т.1 а.с.120, 131). Допитані судом за клопотанням позивача [PERSON] свідки охарактеризували поведінку [PERSON], як таку, що деколи викликала сумніви в його адекватності. Згідно акту судово-психіатричної експертизи № 698 від 01.12.2014 р. [PERSON], [INFO], в період складання заповіту 22.08.2013 р. виявляв психічні та поведінкові розлади внаслідок поєднаного вживання психоактивних речовин (алкоголь, опіоїди) синдром залежності від опіоїдів, ускладнений цирозом печінки. Ступінь психічних розладів в період складання заповіту 22.08.2013 р. був такий, що суттєво впливав (обмежував) його здатність розуміти значення своїх дій та керувати ними (т.2 а.с.4-14). П.2 ч.1 ст.145 ЦПК України передбачає, що призначення експертизи є обовязковим також за клопотанням хоча б однією із сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи. Хоча судом і були прийняті до уваги покази свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], допитані за клопотанням [PERSON], але враховуючи, що жоден зі свідків не спілкувався з [PERSON] у день складання ним заповіту, суд, оцінивши докази у їх сукупності, надає перевагу, як доказу, висновку судово-психіатричної експертизи. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров'я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Проведеною у справі посмертною судово-психіатричною експертизою не зроблено висновку про абсолютну неспроможність [PERSON] у момент підписання ним заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, що саме по собі не є підставою для визнання складеного в такому стані заповіту недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним та визначення факту недієздатності [PERSON] не підлягають задоволенню. При цьому, на думку суду, і решта позовних вимог [PERSON] також не можуть бути задоволенні судом. . Так, в силу положень ст. 344 ЦК України позивач просить визнати за нею право власності на 7/10 частин житлового будинку № 32 по вул..Пілотів в м.Запоріжжя за набувальною давністю, зважаючи на те, що вона відкрито та добросовісно володіє та користується вказаним нерухомим майном більше ніж 10 років. Дійсно, вимогами ч. 1 ст. 344 ЦК України встановлено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК, обставинами, які мають значення для справи, і, які повинен довести саме позивач (ч. 1 ст. 60 ЦПК України), є: законний об'єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). За змістом зазначеного закону для набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю необхідне добросовісне заволодіння і наявність умов, які б свідчили про те, що встановити попереднього власника не має можливості, а майно, на яке претендує особа, надійшло до неї законно, як-то із правочину чи як безхазяйна річ. У процесі розгляду справи встановлено, що 7/10 частин житлового будинку № 32 по вул..Пілотів в м.Запоріжжя і досі рахуються за [PERSON] на підставі договору про зміну ідеальних часток в загальному житловому будинку співвласників, який був посвідчений нотаріально 04.07.1972 р. (т.1 а.с.59-61). 05.12.1997 р. [PERSON] померла (т.1 а.с.7). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді вищевказаної частини будинку. Крім того, зі змісту ст. 344 ЦК України випливає, що добросовісне володіння є лише за тих умов, коли особа не знала та не могла знати, що володіє спірним майном незаконно. Але із наданих стороною позивача пояснень та показань вище перелічених свідків в судовому засіданні вбачається, що [PERSON] вселилася до спірного будинку на прохання [PERSON] та за згоди колишнього чоловіка померлої [PERSON], який, власне, кажучи сам її туди і впустив. При цьому ні той, ні інший не були ані користувачами спірного домоволодіння, ані його власниками, про що [PERSON] достовірно було відомо, зважаючи на викладені нею обставини, якими вона обґрунтувала свої заперечення на позов [PERSON] у цій справі, а саме, вона зазначає, що [PERSON] відношення до спірного будинка не мав, бо на час смерті спадкодавця розірвав з нею свій шлюб, а [PERSON], хоча і є спадкоємцем першої черги після смерті своєї матері, проте спадщину після її смерті він не прийняв. Отже, зважаючи на вказану обізнаність позивача, суд дійшов до висновку про те, що позивач не є добросовісним набувачем спірного будинку, бо знала, що такий ані їй, ані [PERSON], ані [PERSON] за законом не належить, вселилася вона за згоди фактично сторонньої щодо спірного майна людини, не як власник, не як законний користувач, не як наймач, не як член сімї наймача чи власника житла. Суд повно і всебічно дослідив обставини справи та дійшов до висновку, що позивач своє право власності за набувальною давністю не підтвердила, підстави на які посилається позивач, для визнання за нею права власності на спірне домоволодіння не відповідають вимогам ст. 344 ЦК України, Відмовляючи у позові [PERSON] суд виходить із наступного. \~ \~ \~ \~ Дійсно, судом встановлено та матеріалами справи підтверджується наступне. 19.12.2013 р. [PERSON] помер. Згідно повторного свідоцтва про народження [PERSON], [INFO], виданого 02 жовтня 2012 року, його батьками зазначені: батько [PERSON], мати [PERSON] (т. 1 а.с. 6). За життя,\~01 липня 1967 року, його батьки - [PERSON] та [PERSON] - уклали шлюб, зареєстрований Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції. Після шлюбу [PERSON] змінила прізвище на Маркову. Згідно інформації Управління інформаційно-аналітичного забезпечення ГУ МВС України в Запорізькій області [PERSON], [INFO] значиться особою, яку: 25.06.1984 р. заарештовано та засуджено К-Дніпровським районним судом Запорізької області за ст. 140 ч. 2 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі. Звільнений 21.03.1988 року з Криворізької ВК за відбуттям строку покарання; 10.07.1988 р. арештовано прокуратурою Шевченківського району м. Запоріжжя; 18.10.1988 р. засуджено Шевченківським районним судом м. Запоріжжя за ч. 3 ст. 117 КК України до 5 років 6 місяців позбавлення волі, звільнено 10.01.1994р. з Софіївської ВК-55 по відбуттю строку покарання; 17.10.1996р. арештовано прокуратурою Шевченківського району м. Запоріжжя, 17.10.1996р. засуджено Шевченківським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2ст.140 КК України до 2 років 6 місяців позбавлення волі; звільнено 17.04.1999 р. з Оріхівської ВК-88 за відбуттям строку покарання; 01.08.2000р. арештовано Заводським РВ м. Запоріжжя, 18.01.2001р. засуджено Заводським районним судом м. Запоріжжя за ст.ст. 17, 81 ч. 3, 44 КК України до 1 року позбавлення волі; 01.08.2001р. звільнено з Кам`янської ВК-101 по відбуттю строку покарання; 05.09.2001р. арештовано Заводським РВ м. Запоріжжя; 11.03.2003р. засуджено Комунарським районним судом м. Запоріжжя за ст. 140 ч. 3, 115 ч. 1, 70 КК України до 12 років 6 місяців позбавлення волі; 05.11.2012 року звільнено на підставі ст. 84 КК України. У період відбування покарання, а саме 23.02.2009 року, [PERSON] уклав шлюб з [PERSON], який зареєстрований Купріянівською сільською радою Вільнянського району Запорізької області (актовий запис №03). На підставі договору про зміну ідеальних часток в загальному житловому будинку співвласників, який був посвідчений нотаріально 04.07.1972 р., [PERSON] на праві особистої приватної власності належало 7/10 частин житлового будинку № 32 по вул. Пілотів у м. Запоріжжя (т.1 а.с.59-61). 21 січня 1993 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (актовий запис №60, складений Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції). 20 грудня 1997 року [PERSON] померла (т.1 а.с.7). [PERSON] заповіт не залишала. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді вищевказаної частини будинку, яку [PERSON] не міг прийняти, бо не вже був спадкоємцем першої черги (ч. 1\~ст. 529 ЦК України\~в ред. 1963 р.). [PERSON] на час відкриття спадщини після смерті матері відбував покарання в Оріхівській ВК-88. [PERSON] помер 21.01.2012 р. (т.1 а.с.5). На час смерті батька [PERSON] відбував покарання за вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11.03.2003 р. Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 жовтня 2013 року [PERSON] надано додатковий строк для прийняття спадщини після померлого [PERSON], померлого 21.01.2012р. У визначений судом строк [PERSON] звернувся із заявою про прийняття спадщини після померлого [PERSON]. Проте постановою №765/02-31 від 21.11.2013 року приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] [PERSON] було відмолено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого [PERSON] через відсутність правовстановлюючих документів (т.1 а.с.57). Вищевикладене підтверджується копією спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] (т.1 а.с.22-61). Після смерті [PERSON] [PERSON] був єдиним спадкоємцем за законом, звільнився лише 17.04.1999 р. з Оріхівської ВК-88. 22.08.2013 р. [PERSON] склав заповіт (т.1 а.с.96), яким призначив спадкоємцем всього майна, яке на день його смерті виявиться йому належним, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалося, [PERSON] [PERSON] у встановлені законом строки звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] Вищевикладене підтверджується матеріалами спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] (т.1 а.с.119-141). Ст.1233 ЦК України\~передбачено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ч.1\~ст.1236 ЦК України\~заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обовязки, які можуть йому належати у майбутньому. Виходячи з положень ст.ст. 529, 549, ч.1\~ст. 550 ЦК України (в редакції 1960 року) [PERSON] мав свого часу право успадкувати 7/10 часток спірного житлового будинку після смерті матері [PERSON], а [PERSON], в свою чергу, є спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON]. За вимогами ст. 549 ЦК України в редакції 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Дійсно ч. 1 ст. 550 ЦК України в редакції 1963 року визначає, що строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 цього Кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку і без звернення до суду при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину. Наполягаючи на позові, [PERSON] зазначав, що [PERSON] спадщина після смерті матері [PERSON], дійсно, не була прийнята, у строк, визначених ст. 549 ЦК України в редакції 1963 року строку, але він прийняв спадщину після спливу встановленого законом строку шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим житловим будинком після звільнення з місць позбавлення волі у 1999 році. Натомість, з аналізу положень ч. 1 ст. 550 ЦК України в редакції 1963 року слідує, що закон ставить обовязкову умову прийняття спадщини після закінчення зазначеного у законі строку - при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину. Натомість, судом встановлено що жодна особа не приймала спадщину після смерті [PERSON], відповідно, підстав стверджувати про наявність згоди на прийняття спадщини [PERSON] після закінчення зазначеного строку бути не може. Більш того, із показань допитаних за клопотанням [PERSON] та з боку [PERSON] свідків ([PERSON]В.), достовірно слідує, що [PERSON] став проживати у спірному будинку лише у 2012 році, коли черговий раз звільнився із місць позбавлення волі, але при тому положення ЦК України в ред. 1963 року вже не діяли. При цьому судом установлено, що [PERSON] звільнявся і раніше у 1999 році, проте ані після звільнення, ані до цього він не вчинив жодних дій, за якими його можна б було визнати таким, що прийняв спадщину після смерті матері (ст. 549 ЦК України в редакції 1963 року). Так, допитаний за клопотанням [PERSON] свідок [PERSON] пояснив суду, що до 2000-х років він взагалі не був знайомий із [PERSON], тому пояснити, де він проживав після звільнення у 1999 році свідок не зміг. Посилання ж сторони [PERSON] на вироки судів від 18.01.2001 року та від 11.03.2003 року, де місцем поважання [PERSON] зазначено спірний будинок, також не впливають на правильність висновку суду, оскільки вказані судові рішення лише відобразили анкетні дані засудженого, а не встановили факт його проживання за певною адресою, який має юридичне значення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed