Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-24 00:00:00

26.02.2015 року позивач [PERSON] звернулась до Вінницького міського суду Вінницької області із позовом до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю, усунення перешкод в користуванні власністю. Позов мотивувала тим, що 20 листопада 1999 року між нею та відповідачем укладено шлюб, про що у книзі реєстрації шлюбів Відділу реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області вчинено відповідний актовий запис за № 2691, який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16.02.2015 року було розірвано. В період шлюбу у подружжя народились діти [PERSON] [INFO], та [PERSON] [INFO] Після розірвання шлюбу відповідач залишився проживати у [ADDRESS], яка придбана хоча і під час шлюбу, але за особисті кошти позивача, оскільки вказану квартиру придбано 15.05.2011 року за 262 000 грн., які виручені від продажу, 22.12.2010 року належної їй на підставі договору дарування квартири [ADDRESS], яку відповідно продано за 447000 грн. Відповідач чинить позивачу перешкоди у користуванні вказаною квартирою, після розірвання шлюбу, а саме 19.02.2015 року змінив замок на вхідних дверях, погрожує позивачу фізичною розправою, у зв'язку з цим позивач не має фізичної змоги потрапити до квартири, а тому змушена з дітьми проживати у своїх батьків. Враховуючи наведені обставини, позивач звернулась до суду з позовом про визнання квартири [ADDRESS] її особистою приватною власністю, також просила суд усунути їй перешкоди в користуванні вказаною квартирою шляхом її вселення до неї. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовну заяву просили задоволити з підстав, що у ній наведено, додатково зазначали, що спірну квартиру [ADDRESS] дійсно придбано під час шлюбу, однак вона на підставі ст. 57 СК України є особистою приватною власністю позивача, оскільки придбано її за кошти, що виручено позивачем від продажу квартири, що належала їй особисто на підставі договору дарування, а саме квартири [ADDRESS]. Просили суд звернути увагу на ту обставину, що спірну квартиру придбано за 262 000 грн., а особисту квартиру позивача було продано 22.12.2010 року за 447 000 грн., що значно більше вартості спірної квартири. Квартира, що належала позивачеві особисто по вул. 40 - річчя, була вмебльованою з ремонтом та технікою, саме тому її вартість значно перевищувала вартість придбаної квартири по вул. Академіка Ющенка. Зазначили також, що вільних (інших) коштів у сім»ї не було. Після продажу квартири, що по вул. 40 - річчя, кошти позивач отримала готівкою та в подальшому зберігала їх у квартирі своїх батьків, де вони проживали та були зареєстровані до часу придбання квартири [ADDRESS]. Відповідач жодного відношення до вказаних коштів не мав, він ними не розпоряджався, не знав де вони знаходяться. У відповідача не було особистих коштів, аби він міг прийняти участь у витратах на придбання квартири, оскільки офіційно він не працював та будь - яких кредитів на придбання квартири вони також не отримували. Квартира [ADDRESS] належала їй на підставі договору дарування від 12.07.2001 року. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні 28.04.2015 року, повідомив, що в задоволенні позову він просить відмовити, оскільки за наведених у позові обставин, слід виходити із презумпції спільної сумісної власності. Позивач замовчує ті обставини, що квартира [ADDRESS] за час спільного проживання там позивача та відповідача збільшилась в ціні. Кошти від реалізації цієї квартири витрачались в інтересах сім»ї, на дітей, на відпочинок, частково передавалась батькам позивача. Відповідач заробляв грошові кошти, оскільки він здійснював відповідні перевезення в Італію. На запитання суду він повідомив, що визнає факт того, що квартира [ADDRESS] була особистою приватною власністю позивача. Так само на запитання суду він не зміг підтвердити факту того, що відповідач за час спільного проживання з відповідачем отримував хоч якийсь дохід, зазначивши що з 2003 року дохід був стабільно значним, однак в якому розмірі повідомити не може та доказів цьому він представити не може. Зазначив, що в банківських установах і на депозитних рахунках коштів у відповідача не було, всі кошти у [PERSON] були на руках. Не заперечує факту того, що відповідачем після розірвання шлюбу замінено замок у вхідних до квартири дверях, однак він не пов'язує це з розірванням шлюбу. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні 21.05.2015 року повідомив, що проти задоволення позову він заперечує. На запитання представника позивача повідомив, що він не заперечує факту того, що його дружина за продаж квартири [ADDRESS] отримала 447 000 грн. Він визнає, що це була її особиста квартира та до неї він відношення не має, як і до грошей, які виручені від її продажу. Цих грошей він особисто не бачив, він не знає куди витрачено ці кошти його дружиною. Він думає, що ці грошові кошти витрачено на придбання машини його тещі (Nissan X-Trail) та ремонт дачі батьків позивача (де вони проживають). Коли купували квартиру по вул. Академіка Ющенка, то в нього було своїх 88 000 доларів США, які він заробив у батька позивача, оскільки він працював водієм, квартиру по вул. Ак. Ющенка оформили на позивача [PERSON] За кордон він їздив з березня 2003 року по сьогоднішній день, спочатку їздив на машинах тестя. Возив він людей та передачі на бусах марки мерседес «Спринтер». Вказує на те, що за тиждень він заробляв по різному, то 100, то 200, то 500 Євро, однак такий свій дохід він підтвердити будь - яким чином не може, так як його ніде не обліковано. Вказує, що спірна квартира придбана за його кошти, в сумі 88 000 доларів США (і це її реальна ціна), однак на запитання суду повідомив, що ці обставини він підтвердити не може і що дружина на купівлю цієї квартири дала може 10 000 доларів США. На запитання представника позивача повідомив, що після розлучення він не їздив за кордон десь може пів року і дохід він втратив, пояснює це тим, що у нього забрали машину, телефон і т.п. На запитання суду повідомляє, що кошти на придбання квартири по вул. Ак. Ющенка не позичались та були наявні у нього з позивачем. Він не заперечує факту того, що ним замінений замок на вхідних до спірної квартири дверях. Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомила, що її чоловік є небідною людиною та він дуже непогано заробляє. Коли з'явились вільні кошти вони придбали для себе квартиру [ADDRESS], яку потім подарували своїй дочці - позивачу по справі. Спочатку там проживала дочка, а потім зять і внуки. Коли її дочка продала цю квартиру, то її дочка, зять та внуки проживали у них у квартирі (по вул. Ленських подій), де і були зареєстровані. Гроші виручені від продажу вказаної квартири дочка для зберігання віддала їй особисто, які вона зашила у подушку, на якій спав її внук, і який навіть і не здогадувався про це. Перед самою купівлею квартири вона особисто дістала грошові кошти із подушки і віддала їх позивачу для придбання квартири [ADDRESS]. На запитання суду повідомила, що гроші вона саме зберігала та відповідач будь - якого відношення до вказаних коштів не мав. Квартиру по вул. Ак. Ющенка було придбано за значно менші кошти, ніж було виручено від продажу квартири по вул. 40 - річчя Перемоги. Свідок [PERSON], в судовому засіданні повідомив, що він є батьком позивача. В 2001 році вони з дружиною купили квартиру по вул. 40 - річчя Перемоги, яку згодом подарували дочці, а потім цю квартиру було продано, за скільки саме коштів він не знає, бо цими всіма питаннями займалась його дружина та дочка, а його постійно немає вдома, оскільки він працює. Зазначив, що відповідач по справі, під час перебування у шлюбі з його дочкою працював у нього водієм, за цей період він платив йому заробітну плату, як і всім водіям що на нього працюють, в розмірі від 1000 до 1200 грн. на місяць. За час шлюбу позивача та відповідача він зробив їм ремонт у квартирі по вул. 40 - річчя Перемоги, оскільки у нього були кошти. Йому відомо, що після продажу квартири по вул. 40 - річчя Перемоги позивач та відповідач проживали у його квартирі по вул. Ленських подій, йому також відомо, що квартиру по вул. Ак. Ющенка купували за виручені кошти від продажу квартири по вул. 40 - річчя Перемоги. Гроші від продажу зберігались у нього вдома його дружиною, однак де саме вона їх зберігала йому невідомо. На запитання представника відповідача свідок повідомив, що про обставини зберігання грошових коштів йому відомо зі слів його дружини та дочки. Правовідносини, що склались між сторонами по справі регулюються цивільним і сімейним законодавством України щодо правового режиму майна, що набуте під час спільного проживання подружжя та захисту права власності. Заслухавши пояснення учасників процесу, свідків, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності та взаємозв'язку, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити, виходячи з наступних підстав. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При розгляді справи судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16.02.2015 року, яке набуло законної сили, шлюб, зареєстрований 20.11.1999 року (актовий запис № 2691) між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] розірвано (а.с. 7). Таким чином позивач та відповідач перебували у шлюбі з 20.11.1999 року по 27.02.2015 року. Від даного шлюбу у подружжя народилось двоє дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с. 5,6). Відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі - продажу від 22.12.2010 року позивач [PERSON] продала належну їй на підставі договору дарування від 12.07.2001 року (реєстровий номер договору дарування - 1375), квартиру [ADDRESS] гр. [PERSON] за 447 000 грн. (а.с. 7 - 10). Згідно п.2 ч.1 ст.57 СК України, оскільки квартира [ADDRESS] набута позивачем хоча і під час шлюбу, але на підставі договору дарування, а тому являлась особистою приватною власністю позивача [PERSON], а як наслідок і грошові кошти, що набуті нею від реалізації вказаної квартири в сумі 447 000 грн. належали позивачу особисто. Вказані обставини не заперечуються сторонами по справі, а тому відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України вони не підлягають доказуванню. Згідно нотаріально посвідченого договору купівлі - продажу від 15.05.2011 року гр. [PERSON], [PERSON], [PERSON] продали, а позивач [PERSON] купила належну продавцям квартиру [ADDRESS], за 262 000 грн. (а.с. 11 - 15). Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічну за змістом норму містить ч. 3 ст. 368 ЦК України. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю, зокрема дружини, є майно, набуте нею за час шлюбу, але за кошти, які належали їй особисто. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Згідно п. 23 цієї ж Постанови вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Ст.ст.60, 70 СК України та ст. 368 ЦК України встановлюється презумпція віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя та у цьому зв'язку відповідач звільняється від доведення цієї обставини, а позивач зобов'язаний спростувати вказану матеріально - правову презумпцію належними та допустимими доказами. Враховуючи вищевикладені обставини, суд приймає до уваги покази свідків [PERSON] та [PERSON], які детально відтворили обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову та достовірно підтвердили, що квартира [ADDRESS] придбана за особисті кошти позивача, що виручені нею від продажу квартири [ADDRESS], яка ними була подарована позивачу. Відповідачем та його представником не заперечувався факт наявності коштів у розмірі 447 000 грн. та те, що вказані кошти належали особисто позивачу. В судовому засіданні, як на підставу заперечень проти позову, відповідач та його представник вказували на те, що спірна квартира [ADDRESS] була придбана позивачем в дійсності за 88 000 доларів США, з яких можливо тільки 10 000 доларів США належали позивачу. Разом з тим на запитання суду ні відповідач, ні його представник не змогли повідомити, джерело походження у відповідача коштів в сумі 78 000 доларів США, не змогли підтвердити факт їх наявності. Не змогли також довести факту того, що спірна квартира дійсно коштувала 88 000 доларів США. Доводи відповідача щодо ціни квартири зокрема спростовуються договором купівлі - продажу від 15.05.2011 року, згідно якого ціна квартири становила 262 000 грн. Відповідач на запитання суду повідомив, що він не може офіційно підтвердити отримання ним будь - якого доходу за час перебування його у шлюбі з позивачем. Суд також звертає увагу на непослідовність та плутаність позиції відповідача та його представника у судовому засіданні, їх неузгодженість з приводу того, на що позивачем були витрачені кошти від реалізації квартири по вул. 40 - річчя Перемоги, зокрема відповідач зазначав, що він не знає куди витрачено вказані кошти, вказав, що можливо на купівлю автомобіля його тещі (Nissan X-Trail), його представник зазначав, що кошти витрачено в інтересах сім»ї, на дітей та відпочинок. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування або не містять інформацію про нього. У цьому зв'язку суд, не спростовуючи факту отримання відповідачем певного доходу за час спільного проживання з позивачем, не приймає в якості належних та допустимих доказів копії закордонних паспортів відповідача з відповідними відмітками про перетин кордонів, в якості доказу того, що він отримував доходи від здійснення перевезень пасажирів та вантажів, які потім витратив в тому числі і на придбання спірної квартири, оскільки вказані докази не свідчать про обставини отримання відповідачем будь - якого доходу та послідуючого витрачення коштів на придбання спірної квартири. (а.с. 46 - 109). Враховуючи наведені обставини суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання квартири [ADDRESS] особистою приватною власністю позивача [PERSON] підлягають до задоволення. Що стосується позовних вимог про усунення перешкод позивачу в користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом її вселення до вказаної квартири суд зазначає наступне. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За змістом ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.ч. 1,2 ст. 319 ЦК України). Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.2-3 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно зі ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Вселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення предметом доказування є протиправне позбавлення особи правомочностей, що входять до змісту права власності (володіння, користування, розпорядження). Відповідно до п. 33 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5, застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. У цьому зв'язку суд зважає на те, що сторонами не заперечуються по справі факт того, що після розірвання шлюбу відповідач замінив замок на вхідних дверях до спірної квартири (хоча й відповідач зазначає, що це не пов'язано з розірванням шлюбу), та таким чином позбавив позивача права відповідно вільно володіти та користуватись спірною квартирою, оскільки у позивача відсутні нові ключі до заміненого замка. Вказані обставини приводять суд до висновку про неправомірність дій відповідача, оскільки такі дії свідчать про те, що відповідач не допускає позивача до її власності. Враховуючи вказані обставини суд приходить до висновку, що позов в частині усунення перешкод позивачу у користуванні квартирою [ADDRESS], шляхом її вселення до вказаної квартири також підлягають до задоволення. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів. Тому, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципу розумності і справедливості, а також диспозитивності цивільного судочинства, суд прийшов до переконання в тому, що позов підлягає до задоволення, а заперечення відповідача не спростовують встановлені в суді обставини справи. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому, враховуючи положення вказаної статті Закону, з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню судовий збір в сумі 2 863, 60 грн. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved