Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-25 00:00:00

26.10.2020 року до суду надійшов позов [PERSON] , в якому представник позивача [PERSON] просила стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти в сумі 1000 дол. США, що еквівалентно на момент укладання договору 26933,00 грн., судові витрати та витрати на правничу допомогу. Вимоги мотивовано тим, що між [PERSON] та [PERSON] 10.06.2020 р. було укладено попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна та отримання завдатку, відповідно до якого відповідач зобов`язався продати житловий будинок [ADDRESS] , а позивач - сплатити обумовлену вартість 23000 дол. США. На виконання згаданого договору позивачем відповідачу передано аванс в розмірі 1000 дол. США. Проте відповідач свої обв`язки за договором не виконав, продав належну йому на праві власності частину домоволодіння сторонній особі. Ухвалою суду від 16.11.2020 року відкрито провадження та справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. 18.02.2021 року до канцелярії суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача позовні вимоги не визнала. Позиція обґрунтована тим, що [PERSON] , укладаючи з [PERSON] . Попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна та отримання завдатку від 10.07.2020 року, мав намір продати не весь будинок [ADDRESS] , а лише Ѕ частину зазначеного вище домоволодіння, яка належить йому на праві власності. Після огляду покупцем правовстановлюючих документів остання декілька разів змінювала свою думку з приводу укладання попереднього договору та бажання придбати нерухоме майно. Відповідач не заперечує отримання від позивача грошових коштів в сумі 1000 дол.США, проте вважає, що відсутні підстави для їх повернення, оскільки саме позивач ухилялась від укладання основного договору без пояснення будь-яких причин. Переконані, що отримані відповідачем кошти за попереднім договором не є безпідставно набутим майном. Крім того, витрати на правничу допомогу також не підлягають стягненню з [PERSON] , оскільки позивач, нехтуючи досудовим порядком врегулювання спору, відразу звернулась до суду та понесла відповідні витрати, хоча і могла їх уникнути, дочекавшись повернення коштів від відповідача (арк.спр.38-41). 25.02.2021 року представником позивача до суду надано відповідь на відзив, в якій адвокат Душаченко І.С. зауважує, що предметом попереднього договору був будинок [ADDRESS] , а не його частина. Повідомила про неможливість звернутись до відповідача з письмовою заявою про досудове врегулювання спору, оскільки відповідач зняв себе з місця реєстрації за попередньою адресою, а нової позивачу не повідомив. Зазначила, що підтверджені відповідачем телефонні розмови з приводу відсутності у позивача бажання укладати договір на таких умовах та вимогу про повернення грошових коштів, [PERSON] проігнорував (арк. спр. 50). Ухвалою суду від 20.04.2021 року закрито підготовче провадження, а справу призначено до розгляду по суті. Позивач до судового засідання не з`явилась. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позові та відповіді на відзив. Відповідач до судового засідання не з`явився. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково. Заперечувала щодо задоволення позову в частині стягнення вират на правничу допомогу та судового збору. Зазначала, що витрати на правничу допомогу є явно необгрунтованими та завищеними, а сплату судового збору можливо було б уникнути у разі вирішення питання у досудовому порядку, яким позивач не скористалася. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов переконання про можливість задоволення вимог позову, виходячи з такого. Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Стаття 17 Закону України від 23.02.2006 року N 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплює положення про те, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Крім того, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої державою Україна, закріплено право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального звинувачення. Разом з тим, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. При цьому ЄСПЛ вказав, що пункт 1 зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч.1 ст. 129 Конституції України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, ст. 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. За правилами ст.ст 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що 10.07.2020 року [PERSON] та [PERSON] уклали попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна та отримання завдатку, відповідно до якого покупець та продавець зобов`язуються у строк та на умовах, викладених у договорі, укласти у майбутньому договір купівлі-продажу (основний договір) на нерухоме майно, що належить продавцю: будинок за адресою: [ADDRESS] (арк.спр.21). Відповідно до п.4 зазначеного вище договору ціна відчужуваного нерухомого майна, погоджена продавцем та покупцем, складає 23000 дол. США, які покупець зобов`язується передати продавцю в момент укладення договору купівлі-продажу, за виключенням суми завдатку, передбаченого цим договором, що зараховується у вартість нерухомого майна, визначену цим пунктом. В момент підписання цього договору покупець передає продавцю грошові кошти (завдаток) для підтвердження укладення договору та його виконання. Сума завдатку складає 1000 дол.США (п.5 Попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна та отримання завдатку від 10.07.2020 року). Факт передачі позивачем відповідачу грошових коштів в розмірі 1000 дол.США підтверджується відповідною розпискою від 10.07.2021 року (арк. спр.21 зворотній бік). Крім того факт отримання зазначених вище коштів [PERSON] та його представник не оскаржують. Згідно з ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Принцип свободи договору, згідно з яким сторони вільні в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості закріплений у ст. 627 ЦК України. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), відповідно до ст. 610 ЦК України. Згідно зі ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Правові наслідки порушення або припинення зобов`язання, забезпеченого завдатком передбачені вимогами ст. 571 ЦК України, зокрема: якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора; якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості; сторона, винна у порушенні зобов`язання, має відшкодувати другій стороні збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір (вартість) завдатку, якщо інше не встановлено договором; у разі припинення зобов`язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню. За змістом наведених норм ЦК України завдаток є доказом існування зобов`язання, виконує платіжну функцію та є способом забезпечення виконання зобов`язання. Згідно зі ст.ст.546, 548 ЦК України завдатком може бути забезпечене лише дійсне зобов`язання, яке випливає із договору, укладеного сторонами. Відповідно до ч.1, 3 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Попередній договір є одним з різновидів цивільних договорів, а тому йому властиві всі родові ознаки договорів. Так, попередній договір вважається укладеним з моменту, коли сторони досягли угоди з усіх істотних умов договору. При цьому, для попереднього договору, наряду з іншими його умовами повинні бути визначені ті, які є суттєвими для основного договору. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (ст. 657 ЦК України). Оскільки договору купівлі-продажу, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам законодавства між сторонами укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, то передана позивачем грошова сума у розмірі 1000 дол. США є авансом, який підлягав поверненню, а не завдатком. Враховуючи наведене та положення ст. 570 ЦК України, суд дійшов висновку про те, що сума, яка названа в попередньому договорі та розписці завдатком, фактично є авансом, оскільки сторонами не дотримано умов, визначених ст. 570 ЦК України, а саме не укладено договору купівлі-продажу, на виконання якого передано кошти. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеними Верховним Судом України у постановах: від 25 вересня 2012 року у справі № 6-82цс13 та від 13.02.2013 року у справі №6-176цс12, Верховним Судом у постановах від 30.01.2019 року № 461/5297/16-ц (провадження № 61-22017св18), від 17.06.2021 року № 711/5065/15-ц (провадження №61-18537св19). Посилання представника відповідача на те, що саме з вини [PERSON] сторони не уклали основний договорів, а тому позивач втратила право вимагати повернення коштів, є безпідставними, оскільки сума грошових коштів, що за своєю правовою природою є авансом, підлягає поверненню особі, яка їх сплатила, незалежно від того, з вини якої сторони не відбулося укладення договору. Таким чином, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів в сумі 1000 дол.США. Щодо вимоги позивача про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] витрат на правничу допомогу суд вважає за доцільне зазначити таке. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ст. 133 ЦПК України). До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються - згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат - учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У рішенні Європейського суду з прав людини від 23.01.2014 (справа «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними й неминучими, а їх розмір - обґрунтованим (п.268). Отже, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Суд критично ставиться до посилання представника відповідача на можливість уникнути витрат на правничу допомогу, вживши заходи досудового регулювання, оскільки такі заходи не є обов`язковими у правовідносинах, що склалися між сторонами, а отже позивач на власний розсуд обрала спосіб захисту свого порушеного права, звернувшись до суду. Представником відповідача - адвокатом Душаченко І.С. заявлено вимогу про стягнення з відповідача витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката у справі, що розглядається, до яких включено: підготовка позовної заяви до Заводського районного суду м.Миколаєва про стягнення грошових коштів за попереднім договором про купівлю-продаж нерухомого майна - 2500,00 грн.; надання консультацій, роз`яснень чинного законодавства, інша допоміжна робота (фотокопіювання тощо) - 500,00 грн.; представництво інтересів в суді першої інстанції - 3000,00 грн.. Послуги адвоката сплачено відповідачем у повному обсязі, що підтверджується квитанцією, а отже підлягають відшкодуванню в порядку ст. 141 ЦПК України з відповідача.

Outcome: approved