Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-28 00:00:00

24 січня 2017 року публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський банк розвитку» (далі - ПАТ «ВБР»), від імені якого діє Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» Міхно Сергій Семенович, звернулося до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 11 листопада 2013 року між ПАТ «ВБР» та [PERSON] укладено кредитний договір № МКЕХР2.192692.001, за умовами якого боржник отримала 70000. грн терміном користування до 10 листопада 2015 року із сплатою 20 % річних та 1 % щомісячної комісії від суми кредиту. Період сплати кредитної заборгованості відповідно до графіка погашення кредиту - з 1-го по 5-те число кожного поточного місяця починаючи з дати підписання кредитного договору. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 11 листопада 2013 року між ПАТ «ВБР» та [PERSON] укладено договір поруки № РХ029031.192704.001. Оскільки [PERSON] взяті на себе кредитні зобов'язання належним чином не виконувала, тому за нею утворилась кредитна заборгованість станом на 28 грудня 2016 року у розмірі 111464 грн. 41 коп., яка складається з простроченої заборгованості по тілу кредиту в сумі 57041 грн. 94 коп., простроченої заборгованості за процентами по кредиту в сумі 32022 грн. 47 коп. та простроченої заборгованості за комісією по кредиту в сумі 22400 грн. 00 коп. Таким чином, позивач просив задовольнити позов та стягнути солідарно кредитну заборгованість з боржника та поручителя. Представник позивача в судове засідання не з'явився, надавши письмове клопотання, в якому просив розглянути справу за його відсутності та не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явились, про час і місце його проведення були повідомлені належним чином в порядку ст.ст.74,76 ЦПК України, причини неявки не повідомили. Ухвалою Костянтинівського мiськрайонного суду Донецької області від 29.05.2017 року постановлено провести заочний розгляд зазначеної справи. Дослідивши обставини справи та оцінивши докази, подані на їх підтвердження, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 11 листопада 2013 року між ПАТ «ВБР» та [PERSON] укладено кредитний договір № МКЕХР2.192692.001, за умовами якого банк надав боржнику у тимчасове платне користування грошові кошти на споживчі цілі в розмірі 70 000 грн. Термін користування кредитом встановлений до 10 листопада 2015 року. Процентна ставка за кредитом 20 % річних. Позичальник повинен сплачувати банку щомісячно комісію за надання кредитних ресурсів у розмірі 1,00 % від суми кредиту, що зазначено в п. 1.1.1 кредитного договору. Пунктом 2.4. кредитного договору визначений період сплати кредиту, комісії, відсотків: з 1-го по 5-те число кожного поточного місяця, починаючи з дати підписання даного договору. Сторони узгодили розмір щомісячного платежу та графік погашення кредитного договору № МКЕХР2.192692.001 від 11 листопада 2013 року, що є додатком 2 до договору. Повернення кредиту здійснюється шляхом здійснення платежу на транзитний рахунок, зазначений в п. 1.3 кредитного договору . Відповідно до п.2.9 кредитного договору, позичальник повинен погашати заборгованість за цим договором у наступній послідовності: в першу чергу витрати банку, пов'язані з одержання виконання по цьому договору, в другу чергу - прострочена заборгованість за процентами, в третю чергу - прострочена заборгованість за комісією, в четверту чергу - нараховані проценти, в п'яту чергу - нараховані комісії, в шосту чергу - основна сума боргу строк сплати якої настав, в восьму чергу - штрафи, пені та витрати/збитки банку, які виникли при супроводі кредиту передбачені п.п.4.2.7, 6.2, 6.3, 6.4, 6.5, 6.6, якщо такі мали місце, в дев'яту чергу - основна сума боргу строк сплати якої не настав. Пунктом п.6.1 Кредитного договору передбачено, що за порушення строків погашення кредиту, банк нараховує позичальнику проценти в розмірі 40 % річних від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення. Також 11 листопада 2013 року з метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань боржника між банком та [PERSON] укладено договір поруки № РХ029031.192704.001, відповідно до умов якого поручитель зобов'язався у випадку невиконання позичальником взятих на себе зобов'язань по кредитному договору нести солідарну відповідальність перед банком нарівні з позичальником за кредитним договором. У пункті 15 договору поруки сторонами погоджено строк позовної давності у 5 років до усіх вимог, що випливають з Договору. Пунктом 16 встановлено, що порука за цим договором припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну виконання основного зобов'язання. На підставі постанови Правління Національного банку України від 21 грудня 2015 року № 914 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 22.12.2015 року № 234 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «ВБР» та делегуванні повноважень ліквідатору банку», згідно з яким розпочато процедуру ліквідації, призначено уповноважену особу Фонду та делеговано їй всі повноваження ліквідатора в публічному акціонерному товаристві «Всеукраїнський банк розвитку» з 23 грудня 2015 року. Відповідно до Наказу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 441 від 22.12.2015 р. «Про початок процедури ліквідації ПАТ «ВБР» та делегування повноважень ліквідатора банку», до виконання повноважень уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» приступив Міхно Сергій Семенович терміном на два роки з 23.12.2015 року по 22.12.2017 року включно. Відповідач [PERSON] не виконала належним чином зобов'язань щодо поетапного повернення кредитних коштів. Як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором № МКЕХР2.192692.001 від 11 листопада 2013 року заборгованість [PERSON] станом на 28 грудня 2016 року складає 111464 грн 41 коп., з якої прострочена заборгованість по тілу кредиту - 57041 грн. 94 коп., прострочена заборгованість за процентами по кредиту -32022 грн. 47 коп., прострочена заборгованість за комісією по кредиту - 22400 грн. 00 коп. Згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки. Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у строк та в порядку, що встановлені в договорі. За змістом положень ч.1 ст.526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Пунктом 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599-601,604-609 ЦК України. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно із ст.ст. 553, 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсідіарну) відповідальність поручителя. Таким чином, суд вважає, що в судовому засідання знайшов своє підтвердження факт порушення своїх зобов'язань за кредитним договором відповідачем [PERSON], тому з відповідачів у справі [PERSON], [PERSON] слід стягнути солідарно на користь позивача прострочену заборгованість по тілу кредиту та за процентами по кредиту станом на 28 грудня 2016 року. При цьому, суд вважає неправомірним нарахування позивачем у справі комісії за даним кредитним договором. Так, відповідно до розрахунку заборгованості за договором кредиту № МКЕХР2.192692.001 від 11 листопада 2013 року, станом на 28 грудня 2016 року було нараховано прострочену заборгованість за комісією по кредиту у розмірі 22400,00 грн. Крім того, зі сплачених відповідачем строкових платежів 3500 грн. було віднесено позивачем в рахунок погашення комісії за кредитним договором, що також є неправомірним виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Частиною 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. У розумінні ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга означає діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Враховуючи вищенаведена, суд дійшов висновку, що передбачена п. 1.1.5 умова кредитного договору щодо надання кредитних ресурсів за кредитним договором, яка полягає у обслуговуванні кредитної заборгованості відповідно до додатку №1 до кредитного договору, не може бути визнано додатковою послугою, за яку може бути нарахована комісія. Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що судам відповідно до ст. 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом, та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом. Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Таким чином, на підставі ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», п. 1.1.5 кредитного договору, яким передбачено сплату комісії за надання кредитних ресурсів, є нікчемним з моменту укладення кредитного договору, а тому вимоги позивача щодо стягнення з відповідачів простроченої заборгованості за комісією по кредиту не підлягають задоволенню та у позивача не було правових підстав зараховувати частину сплачуваних відповідачем коштів на сплату тіла кредиту та відсотків в рахунок сплати комісії. Відповідно до розрахунку заборгованості за договором кредиту № МКЕХР2.192692.001 від 11 листопада 2013 року, банком було зараховано частину сплачуваних відповідачем [PERSON] коштів на сплату тіла кредиту та відсотків в рахунок сплати комісії 11.12.2013 р. в сумі 700,00 грн., 11.01.2014 р. в сумі 700.00 грн., 11.02.2014 р. в сумі 700,00 грн., 19.03.2014 р. в сумі 700,00 грн., 01.05.2014 р. в сумі 700 грн., в загальному розмірі 3500,00 грн. Отже, у зв'язку з нікчемністю умови кредитного договору, встановленої в п. 1.1.5, суд вважає, що безпідставно зараховані позивачем кошти відповідача [PERSON] в загальному розмірі 3500,00 грн. як комісія підлягають зарахуванню відповідно до п. 2.9 кредитного договору у рахунок погашення заборгованості у визначеній цим пунктом черговості, а саме на погашення простроченої заборгованості за процентами. Таким чином, загальний розмір заборгованості відповідача [PERSON] за кредитним договором станом на 28 грудня 2016 року складається із: - простроченої заборгованості по тілу кредиту в сумі 57041 грн. 94 коп., простроченої заборгованості за процентами по кредиту в сумі 28522 грн. 47 коп., а всього 85564 грн. 41 коп., що підлягає солідарному стягненню з відповідачів [PERSON], [PERSON] на користь позивача у справі. У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, у зв'язку із частковим задоволенням позову суд присуджує позивачеві з відповідачів понесені ним судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що дорівнює 641,73 грн. з кожного.

Outcome: partial