Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-25 00:00:00

26 березня 2021 року [PERSON] звернувся до Гребінківського районного суду Полтавської області з вказаним позовом, яким просить стягнути з [PERSON] , [INFO] , на його користь згідно боргової розписки борг в сумі 1000 доларів США, що еквівалентно 27870 грн. по курсу НБУ 28,87 грн. за 1 долар США та витрати по сплаті судового збору у сумі 908,00 грн. В обгрунтування позовних вимог зазначає, що в листопаді 2020 року відповідач звернувся до позивача з проханням позичити йому грошові кошти в розмірі 1000 доларів США. 17.11.2020 року позивач передав відповідачу гроші у сумі 1000 доларів США. Відповідач зобов`язувався повернути позичені гроші через 2 місяці, тобто в строк до 17.01.2021 року. Фактично між сторонами було досягнуто умов, які характерні договору позики. Підтведженням укладеного між сторонами договору позики є розписка відповідача. Вказує, що після того, як закінчився термін позики, позивач неодноразово звертався до відповідача, щоб він повернув позичені кошти взяті у борг, але відповідач на прохання позивача обіцяє повернути гроші, але до цього часу не повернув. Останнім часом, відповідач ухиляється від зустрічей з позивачем, не відповідає на телефонні дзвінки, тому позивач вважає, що відповідач не має наміру повертати кошти взяті у борг. З метою захисту своїх прав та охоронюваних законом інтересів позивач вимушений звернутися до суду з позовною заявою про стягнення боргу за договором позики. Згідно довідки відділу ведення реєстру територіальної громади та реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Гребінківської міської ради від 01.04.2021, відповідач, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.11). Ухвалою Гребінківського районного суду Полтавської області від 01.04.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі. Справу призначено до розгляду в судовому засіданні з викликом сторін на 10-00 год. 20.04.2021 року (а.с.12,13). Копію позовної заяви з додатками направлено відповідачу та встановлено строк для подання відзиву на позов. 26.05.2021 року в судове засідання представник позивача адвокат Чумарний А.І. не з`явився, він належним чином сповіщений про день і час розгляду справи, в матеріалах справи міститься заява представника позивача про підтримання позовних вимог в повному обсязі та про розгляд справи на підставі наявних письмових доказів, не заперечує проти заочного розгляду справи та винесення судом заочного рішення (а.с.33). З матеріалів справи вбачається, що за зареєстрованим місцем свого проживання відповідач [PERSON] не отримує судову кореспонденцію Гребінківського районного суду Полтавської області. Відповідач у встановлений термін відзиву на позов не надав. В судові засіданні призначені на 20.04.2021, 12.05.2021, 26.05.2021 відповідач [PERSON] тричі не з`явився. За зареєстрованим у встановленому порядку місцем своєї реєстрації за адресою: [ADDRESS] , судові повістки він не отримує, конверти повертаються до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.22,32). 13.05.2021 опублікувано на офіційному веб-сайті судової влади України оголошення про виклик до Гребінківського районного суду Полтавської області в судове засідання, призначене на 09 год 00 хв. 26 травня 2021 відповідача - [PERSON] , [INFO] (а.с.38). З огляду на положення ст.128 ЦПК України, він вважається таким, що належним чином сповіщений про день і час розгляду справи. Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Враховуючи подану заяву представника позивача про розгляд справи у його відсутність та повторну неявку відповідача в судове засідання, суд розглядає справу з урахуванням положень ч.2 ст.247 ЦПК України. За нормою ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ч.1 ст.281 ЦПК України про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу. Згідно ухвали суду від 26.05.2021 року суд ухвалив провести заочний розгляд даної цивільної справи. Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи і давши їм належну оцінку, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України). Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.13 ЦПК України (диспозитивність цивільного судочинства), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову це матеріально-правова вимога позивача, стосовно якої він просить ухвалити рішення, у матеріальному розумінні це певна річ (об`єкт), щодо якої виник спір. Згідно ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 17.11.2020 року позивач [PERSON] передав відповідачу [PERSON] , на підставі боргової розписки, грошові кошти у сумі 1000 доларів США. Відповідач [PERSON] зобов`язувався повернути позичені гроші через 2 місяці, тобто в строк до 17.01.2021 року, що підтверджується оригіналом боргової розписки від 17.11.2020 року (а.с.34). Згідно з п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст.509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від відповідача виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Приписами ч.1 ст.1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. При цьому, укладання окремого договору позики між сторонами спору, або нотаріальне посвідчення підпису боржника на розписці не обов`язкове. Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс15, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Тому у справах про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, а суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. З матеріалів справи вбачається, що 17 листопада 2020 року між [PERSON] та [PERSON] фактично було укладено договір позики у вигляді розписки, згідно умов якого, [PERSON] отримав у борг грошові кошти від [PERSON] у розмірі 1000 доларів США, строком користування на 2 місяці, тобто до 17 січня 2021 року, із зобов`язанням повернути кошти в сумі 1000 доларів США, що підтверджується особистим підписом [PERSON] про отримання грошових коштів в сумі 1000 доларів США (а.с. 34). Аналізуючи зміст правочину, суд приходить до висновку, що текст розписки містить безумовне та однозначне зобов`язання стосовно повернення певної грошової суми на користь позивача [PERSON] .. Водночас, зміст розписки дає підстави стверджувати, що відповідач визнає наявність боргу в певному розмірі станом на визначену дату, що свідчить про природу правових відносин між сторонами спору. Розписка містить необхідні умови договору позики, зокрема, дату її складання, отримання грошових коштів в конкретно визначеній сумі та зобов`язання щодо їх повернення, строк повернення. Доказів в спростування вказаних обставин та висновків суду не встановлено. Поміж іншим, письмова форма договору позики від 17 листопада 2020 року, укладеного між [PERSON] , як позикодавцем та [PERSON] , як позичальником, оформленого борговою розпискою, внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Такі висновки суду узгоджуються з позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 08.06.2016 року у справі № 6-1103цс16. Відповідно до вимог ст.545 ЦК України, кредитор, прийнявши виконання зобов`язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Так, наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) [PERSON] згідно з положеннями ст.545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики відповідачем (позичальником) [PERSON] не виконано, тому у суду не має підстав для висновку про, припинення зобов`язання, а так само про зміну правовідносин між сторонами. Відповідно до ст.ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його не виконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання, а у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Суд бере до уваги, що відповідно до умов договору позики від 17 листопада 2020 року, відповідач [PERSON] отримав від позивача [PERSON] в позику грошові кошти у доларах США. Так, відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Зазначений висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, яка відступила від правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, а також у постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року в справі № 308/3824/16-ц. Враховуючи вищевикладене, суд вважає доведеним факт укладення між позивачем та відповідачем договору позики від 17 листопада 2020 року, а також встановленим факт невиконання відповідачем своїх зобов`язань перед позивачем щодо повернення боргу в сумі 1000 доларів США (в строк до 17 січня 2021 року включно). Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, у зв`язку із чим з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу в розмірі 1000 доларів США. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі викладеного, перевіривши в судовому засіданні докази, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку про задоволення позову із стягненням з відповідача суми боргу за розпискою від 17.11.2020 року у сумі 1000 доларів США. Як вбачається з офіційного сайту Національного Банку України офіційний курс гривні щодо долару США станом на 26 березня 2021 (день пред`явлення позову) становить 27,87 грн. Щодо вимог про стягнення судових витрат, суд вирішує на підставі ст. 141 ЦПК України. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням викладеного, суд стягує на користь позивача сплачену ним суму судового збору в сумі 908 грн. 00 коп. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved