Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-03 00:00:00

26.06.2014 року позивач Маріупольська міська рада (надалі - Міська рада) звернувся до Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області із позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Відділ реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції (надалі - Реєстраційна служба) про визнання правочину недійсним. В обгрунтування своїх позовних вимог Міська рада зазначила, що 16 січня 2001 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS] (надалі - квартира), якій було посвідчено приватним нотаріусом [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за №74 (надалі - Договір). 03 грудня 2009 року комунальним підприємством «Маріупольське бюро технічної інвентаризації» на підставі Договору було видано витяг про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за №24669684. 12.02.2010 року заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя у справі №2-1035/10 Договір було визнано дійсним та визнано право власності на квартиру за [PERSON] Згодом, вказане рішення Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя у справі №2-1035/10 було скасовано. Так як, під час досудового слідства за кримінальною справою №16-960 прокуратурою м.Маріуполя було встановлено, що для оформлення Договору, паспорт наданий відповідачем [PERSON] мав ознаки підроблення та на момент розгляду справи [PERSON] помер. З інформаційної довідки комунального підприємства «Маріупольське бюро технічної інвентаризації» від 24.12.2013 року вбачається, що першим та єдиним власником квартири був відповідач [PERSON] Вважає, що вказаний доказ свідчить про відсутність правових підстав у [PERSON] для відчуження нерухомого майна, оскільки за ним не було зареєстровано право власності на спірну квартиру. Крім того, згідно з інформацією Донецького обласного державного нотаріального архіву, Договір нотаріально не посвідчувався, що є беззапаречною підставою для визнання його недійсним. Посилаючись, зокрема на ст.ст.203, 215, 216, 220 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), просила визнати договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 16.01.2001 №74 недійсним; скасувати рішення про державну реєстрацію договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 16.01.2001 №74 від 03.12.2009; скасувати рішення державну реєстрацію рішення Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя від 12.02.2010 №2-1035/10 від 02.03.2010. Під час судового засідання, представник Міської ради Васильєв В.О., що діє на підставі довіреності, підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у призначений час в судове засідання не з'явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, хоча про місце і час судового розгляду справи був повідомлений належним чином. У зв'язку з цим, суд вважає, що відповідач [PERSON] не з'явився до судового засідання без поважних причин та розглядає справу на підставі наявних у ній доказів. Представник третьої особи Сайгаченко О.А., під час судового засідання, проти позовних вимог не заперечував та пояснив, що згідно з п.41 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Постановою кабінету Міністрів України №1141 від 26.11.2011 р. та п.2.6 Порядку прийняття і розгляду заяв про внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затверджених наказом Мінюсту України від 12.12.2011 року №3502/5, Державний реєстратор вносить записи до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації прав у разі скасування на підставі рішення суду рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Суд, заслухавши пояснення представників позивача та третьої особи, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши у сукупності надані докази, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.2 ст.10, ч.1 ст.60 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України), кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Стаття 57 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно з ч.2 ст.60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 16 січня 2001 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS] (а.с.5). Як вбачається з тексу вказаного Договору, цього ж дня цей договір було посвідчено приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за №74. Відповідно до ч.1 ст.227 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (надалі - ЦК УРСР 1963 року), що діяла на час укладання Договору, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Згідно з ч.1 ст.39 Закону України «Про нотаріат», у редакції, що діяла на час укладання Договору (надалі - Закон про нотаріат), порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів встановлюється цим Законом та іншими актами законодавства України. В силу вимог ч.1 ст.48 Закону про нотаріат, при посвідченні угод на них вчинялися посвідчувальні написи, а частина 1 ст.52 Закону про нотаріат, передбачала, що усі нотаріальні дії, вчинені нотаріусами чи посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів, реєструються в реєстрах нотаріальних дій. З листа Донецького обласного державного нотаріального архіву №3030/01-12 від 30.12.2013 року вбачається, що за їх даними, договір купівлі - продажу квартири приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу [PERSON] 16.01.2001 р. від імені [PERSON] на ім'я [PERSON] не посвідчувався (а.с.12). Таким чином, суд приходить до висновку, що нотаріальна форма при укладанні Договору була недодержана. Відповідно до ч.1 ст.47 ЦК УРСР 1963 року, нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Таким чином, суд вважає, що позовна вимога про визнання договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 16.01.2001 №74 недійсним є обгрунтованою та підлягає задоволенню. Щодо позовних вимог про скасування рішень про державну реєстрацію Договору та про державну реєстрацію рішення Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя від 12.02.2010 №2-1035/10 від 02.03.2010 то суд виходить з наступного. З інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно №36917959 щодо квартири [ADDRESS] вбачається, що 03.12.2009 року була проведена державна реєстрація права власності відповідача [PERSON] на вказану квартиру. Підставою для реєстрації був Договір (а.с.8). Виходячи з того, що Договір визнаний судом недійсним, то цей Договір не може бути підставою для державної реєстрації права власності. Крім того, з вказаної інформаційної довідки також вбачається, що 02.03.2010 року було прийнято рішення про державну реєстрацію права власності відповідача [PERSON] на квартиру [ADDRESS] на підставі рішення Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя від 12.02.2010 №2-1035/10. Проте, вказане рішення Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя згодом було скасоване на підставі ухвали Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя від 08.02.2011 року у справі №2-п-13/11. Отже, й рішення Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя від 12.02.2010 №2-1035/10 також не може бути підставою для державної реєстрації права власності. Таким чином, враховуючи, що попередні підстави для державної реєстрації права власності відповідача [PERSON] відпали, а доказів про інші чинні підстави не надано, суд вважає, що рішення про державну реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] підлягають скасуванню. На підставі викладеного,

Outcome: approved