Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-16 00:00:00

25\~вересня 2018\~року [PERSON]\~звернулась до\~Словянського міськрайонного\~суду Донецької\~області з\~позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 10 жовтня 1996 року вони із відповідачем зареєстрували шлюб у виконавчому комітеті Андріївської селищної ради Словянського району Донецької області. Однак, спільне життя між подружжям не склалося, протягом останніх років між ними відсутні взаєморозуміння та довіра. Подружні стосунки між ними припинені з січня 2017 року, та з цього часу спільного господарства ними не ведеться, сенсу підтримувати сімейні відносини вони не вбачають. Сторони мають спільну малолітню дитину [PERSON], [INFO], який проживає разом з позивачкою. Спору з приводу поділу спільного майна чи місця проживання дитини немає. Дитина залишиться проживати разом із матірю. Переконана, що подальше спільне життя та збереження шлюбу із відповідачем є неможливим, у звязку із чим, просила суд ухвалити рішення яким розірвати шлюб зареєстрований між сторонами 10 жовтня 1996 року у виконавчому комітеті Андріївської селищної ради Словянського району Донецької області за актовим записом № 9. Позивачка [PERSON], будучи належним чином повідомленою про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не зявилась, подала до суду заяву в якій розгляд справи просила проводити у її відсутності, позов задовольнити. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленим про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не зявився, подав до суду заяву в якій розгляд справи просив проводити у його відсутності, позовні вимоги визнав у повному обсязі (а.с. 12). Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд в межах заявлених позовних вимог (ст. 13 ЦПК України) встановив наступне. У судовому засіданні встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 10 жовтня 1996 року. Шлюб між ними зареєстрований у виконавчому комітеті Андріївської селищної ради Словянського району Донецької області за актовим записом № 9, що стверджується свідоцтвом про шлюб Серія: І-НО № 486374 (а.с. 4). Згідно із\~свідоцтвом про\~народженнямалолітнього [PERSON], він народився 24 лютого 2004 року в смт. Андріївка Словянського району Донецької області, та його батьками в свідоцтві записані: [PERSON] та [PERSON] (свідоцтво про народження Серія: І-НО № 770223 (а.с. 4)). Спільне життя між подружжям не склалося, протягом останніх років між ними відсутні взаєморозуміння та довіра. Подружні стосунки між ними припинені з січня 2017 року, та з цього часу спільного господарства ними не ведеться. Спору з приводу поділу спільного майна чи місця проживання дитини немає. Дитина залишиться проживати разом із матірю. Вказані обставини сторонами не оспорюються, ними визнаються. Крім того, що зазначені обставини сторонами визнаються, вони підтверджуються матеріалами справи, їх визнання відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи і інтереси інших осіб, тому підстав для відмови у прийнятті визнання відповідачем позову суд не вбачає. У звязку із цим, суд відповідно до ст. 82 ЦПК України, визнає вказані обставини такими, що не підлягають доказуванню. Так, відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно із ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи. Відповідачем [PERSON] до суду було подано письмову заяву, зі змісту якої видно, що останній, позов [PERSON] визнає у повному обсязі та не заперечує проти його задоволення. Суд приймає до уваги таку заяву відповідача у звязку із наявністю для того законних підстав, та вважає за можливе задовольнити вимоги позивачки з огляду на їх законність та обґрунтованість. Відповідно до положень статті 51\~Конституції України та частини першої статті 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. При вирішенні питання про розірвання шлюбу, суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу, суперечило б інтересам одного з них. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити, оскільки встановлено, що подальше спільне життя сторін і збереження шлюбу є неможливим та суперечить їх інтересам. Дитина залишається із позивачкою, оскільки між сторона існує про це домовленість. Згідно із ч. 3 ст. 115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Статтею 113 СК України передбачено, що особа, яка змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. У звязку із цим, враховуючи, що позивачка просить\~після розірвання шлюбу залишити їй прізвище [PERSON], суд приходить до висновку, що слід його залишити. Розвязуючи питання розподілу судових витрат між сторонами суд виходить з такого. Відповідно до п. 8 статті 6 ЗУ «Про судовий збір», розподіл судового збору між сторонами та перевірка повноти сплати судового збору здійснюються відповідно до процесуального законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України, яка передбачає\~розподіл судових витрат між сторонами, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Водночас,\~ч.\~1\~ст.\~142 ЦПК України передбачено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. У звязку\~із цим,\~враховуючи визнання\~відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, суд приходить до висновку про можливість повернення позивачці з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого нею звернення до суду із даним позовом, що становить 352,40 грн.. З огляду на викладене, з врахуванням того, що позов в частині вимог про розірвання шлюбу задоволено у повному обсязі, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню залишкові 50% понесених нею судових витрат в сумі 352 грн. 40 коп. .(а.с. 1). На підставі наведеного,

Outcome: approved