Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-16 00:00:00

26.10.2015 року позивачка [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом до відповідача [PERSON] в якому просить стягнути з останнього на її користь заборгованість по виплаті аліментів на утримання дитини за період з 11.01.2010 по 30.06.2013 в сумі 30234,00 грн. та неустойку за прострочення сплати аліментів на утримання дитини у сумі 450778,88 грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем [PERSON]. від якого у них народився син [PERSON], [INFO] Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 31.03.2010 з відповідача [PERSON] на її користь стягнуто аліменти на утримання повнолітнього сина [PERSON], [INFO], на період його навчання в твердій грошовій сумі в розмірі 744,00 грн. щомісячно та без урахування часу канікул (липень і серпень 2012), починаючи з 11.01.2010 по 30.06.2013. Відповідач свої зобов'язання по виплаті аліментів належним чином не виконував, у зв'язку з чим у нього перед нею утворилась заборгованість, розмірі якої згідно розрахунку проведеного головним державним виконавцем ВДВС Солом'янського РУЮ у м. Києві Пішковцій О.В. за період з 11.01.2010 по 30.06.2013 складає 30234,00 грн. Оскільки до цього часу вказана заборгованість відповідачем не погашена, позивачка просить стягнути її з відповідача, а також зважаючи на прострочення останнім сплати аліментів на підставі ст. 196 СК України просить стягнути з відповідача пеню у розмірі 1 % за кожен день прострочення розмірі якої згідно складеного нею розрахунку складає 450778,88 грн. В судове засідання позивачка не з'явилась, згідно поданої заяви просить розглядати справу у її відсутності проти розгляду справи в заочному порядку не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явився про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини своє неявки суд не повідомив, з заявою про розгляд справи у його відсутності до суду не звертався. Зважаючи на дані обставини, суд у відповідності до положень ст. 224 ЦПК України знаходить можливим розглянути справу на підставі наявних доказів, ухваливши заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. Судом установлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі, від якого мають сина [PERSON], [INFO] Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 31.03.2010 з відповідача [PERSON] на її користь стягнуто аліменти на утримання повнолітнього сина [PERSON], [INFO], на період його навчання в твердій грошовій сумі в розмірі 744,00 грн. щомісячно та без урахування часу канікул (липень і серпень 2012), починаючи з 11.01.2010 по 30.06.2013. Відповідач [PERSON] свої зобов'язання по виплаті аліментів належним чином не виконував, у зв'язку з чим у нього перед позивачкою утворилась заборгованість. Згідно розрахунку проведеного головним державним виконавцем ВДВС Солом'янського РУЮ у м. Києві Пішковцій О.В. за період з 11.01.2010 по 30.06.2013 розмір заборгованості по виплаті аліментів складає 30234,00 грн. На час розгляду справи вказана заборгованість відповідачем не погашена. При цьому, суд вважає такими, що не підлягають задоволенню вимоги позивачки про стягнення заборгованості по аліментам в розмірі 30234,00 грн., з огляду на наступне. За положеннями ст. 194 СК України аліменти можуть бути стягнути за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за три роки, що передували пред'явленню виконавчого листа до виконання. Порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду передбачений ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» і відповідно до ч. 9 цієї статті суд вирішує питання заборгованості лише в разу спору про її розмір. Таким чином, при відсутності такого спору заборгованість стягується державним виконавцем відповідно до положень Закону, а не на підставі рішення суду про стягнення заборгованості. Як вже зазначено вище, сума заборгованості в розмірі 30234,00 грн. не була оскаржена відповідачем і спір щодо вказаного розміру заборгованості відсутній. Будь-який доказів на підтвердження того, що відповідач оспорює розмір заборгованості по аліментам з боку позивачки суду надано не було. Таким чином, суд дійшов висновку про необґрунтованість позову [PERSON] в частині вимог про стягнення заборгованості по аліментам в розмірі 30234,00 грн., тому вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог в цій частині. Відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилась з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Як зазначено вище, факт наявності заборгованості [PERSON] по сплаті аліментів підтверджується відповідним розрахунком державного виконавця, при цьому суд вважає, що вказана заборгованість по аліментам виникла з вини відповідача, який не мав об'єктивних перешкод для своєчасної сплати аліментів. Відповідно до представленого позивачкою розрахунку розмір пені за період з 11.01.2010 по 30.06.2013 складає 450778,88 грн. За ст. 559 ЦК, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Згідно ч. 3 ст. 551 ЦК, суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Надана суду можливість знижувати розмір неустойки в разі її надмірності в порівнянні з наслідками порушення зобов'язань є одним з правових способів, передбачених у законі, спрямованих на реалізацію вимог ч. 2, 3 ст. 13 ЦК, згідно з якими при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Зазначене право суду випливає з конституційних прерогатив правосуддя, яке за самою своєю суттю може визнаватися таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості (ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права) . Отже, цивільне законодавство передбачає неустойку в якості способу забезпечення виконання зобов'язань і в якості заходів майнової відповідальності за їх невиконання або неналежне виконання, а право зниження розміру неустойки надано суду з метою усунення явної її неспівмірності наслідкам порушення зобов'язання. При цьому, наявність підстав для зниження і визначення критеріїв співмірності визначаються судом у кожному конкретному випадку самостійно, виходячи з встановлених у справі обставин. Беручи до уваги викладене, зважаючи, що розмір неустойки в сумі 450778,88 грн. є явно неспіврозмірним збиткам, завданим порушенням зобов'язання, значно перевищує суму основної заборгованості, суд вважає вимогу про стягнення неустойки в зазначеному розмірі такою, що протирічить загальними засадами цивільного законодавства визначених в п. 6 ст. 3 ЦК України, та положенням ч. 2 ст. 15 ЦК України. З наведених міркувань, виходячи з засад розумності та справедливості, суд вважає за необхідне зменшити розмір неустойки до 30000,00 грн. Враховуючи обставини наведені вище, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості та неустойки по виплаті аліментів підлягають частковому задоволенню. Враховуючи вимоги ч. 3 ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 487,20 грн.

Outcome: partial