Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-16 00:00:00

25.02.2016 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів про припинення особистого сервітуту права користування квартирою № 19 в будинку № 1 по вулиці Космонавтів у місті Чернігові, та виселення відповідачів із зазначеної квартири з підстав, встановлених пунктом 4 частини першої статті 406 та статті 391 Цивільного кодексу України. В обґрунтування позову зазначила, що відповідачі ніколи не були членами її сімї, а вселилися в її квартиру тимчасово до придбання ними власного житла на прохання сина, який перебував у шлюбі з відповідачем. Після розірванням шлюбу з відповідачем на її вимогу син добровільно покинув квартиру, а відповідач звільняти квартиру відмовилася. Позивач вважає, що припинення сімейних відносин відповідача з її сином є підставою для припинення сервітуту та виселення відповідача із квартири разом із малолітнім сином, оскільки їх проживання в квартирі обмежує її права як власника житла. У судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримала і наполягала на їх задоволенні. Відповідач позов не визнала. Вона стверджує, що вселилася в спірну квартиру саме як член сімї позивача, яка є власником житла. Тривалий час вони проживали однією сімєю. Спільними зусиллями вони здійснили капітальний ремонт і зовнішнє утеплення квартири, оплачували комунальні послуги, а тому вважає, що набула право користування квартирою нарівні з позивачем. Після розірвання шлюбу із сином позивача, остання почала вимагати від неї виселення з квартири разом із неповнолітнім сином. Відповідач вважає таку вимогу незаконною, а тому просить у задоволенні позову відмовити. Представник органу опіки та піклування вважає позов безпідставним. Судом встановлено такі факти і відповідні їм правовідносини. Позивач є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу та договору міни, які вона уклала 06.11.2006 року (далі Квартира, а. с. 29, 30, 33). Відповідач, з листопада 2004 року перебувала в шлюбі із сином позивача [PERSON], який розірвано рішенням Деснянського районного суду міста Чернігова від 19.10.2015 року (справа № 750/6398/15-ц, а. с. 10). Як випливає з позовної заяви та відміток у паспорті відповідача (а. с. 46), у вересні 2008 року відповідач вселилася в Квартиру разом із чоловіком ([PERSON] П.) та їхнім спільним сином співвідповідачем [PERSON] Відповідно до частини першої статті 405 Цивільного кодексу України (далі ЦК) члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Статтею 156 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК) за членом сімї власника жилого будинку (квартири) визнається рівне з власником цього жилого будинку (квартири) право користування ним, за умови якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Позивач не надала суду жодного доказу на підтвердження того, що при вселенні відповідачів з ними було укладено угоду про встановлення певного порядку користування Квартирою, зокрема, щодо надання права користування Квартирою до придбання іншого житла, як про це стверджувала в суді її представник, або на час перебування в шлюбі з її сином тощо. При цьому, як убачається з матеріалів справи та показань свідка [PERSON], після вселення за рахунок спільних коштів подружжя було здійснено капітальний ремонт Квартири, а саме: утеплення зовнішніх стін, заміну вхідної двері та міжкімнатних дверей, заміну лінолеуму на підлозі, заміну шпалер в кімнатах, заміну системи опалення, заміну системи водопостачання, заміну сантехніки та кахельної плитки. Крім того, відповідач до жовтня 2015 року брала фінансову участь в оплаті житлово-комунальних послуг. Зазначене свідчить про те, що відповідачі вселилися в Квартиру позивача і проживали в ній саме як члени її сімї, а тому набули рівного з нею права користування Квартирою. В силу положень статті 156 ЖК припинення сімейних відносин з позивачем не позбавляє відповідачів права користування Квартирою та не є безумовною підставою для їх виселення. В якості підстави позову позивач посилається на пункт 4 частини першої статті 406 ЦК, що передбачає припинення сервітуту в разі припинення обставини, яка була підставою для його встановлення, та статтю 391 цього ж Кодексу, яка гарантує власнику право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною першою статті 402 ЦК визначено, що сервітут (право користування) може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Втім, як зазначено вище, позивач не надала суду докази на підтвердження встановлення сервітуту на підставі договору або рішення суду, при цьому чинний ЦК не передбачає автоматичного встановлення сервітуту при вселенні осіб до жилого приміщення; положення статті 391 ЦК на спірні правовідносини не поширюються, оскільки за приписом статті 2 ЖК позбавлення відповідачів, як членів сімї власника житла, права користування Квартирою можливо лише з підстав, встановлених нормами ЖК. За таких обставин, предявлений позов не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed