Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-15 00:00:00

25 березня 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про відшкодування майнової шкоди в розмірі 84810 гривень, заподіяної внаслідок знищення під час дорожньо-транспортної пригоди належного йому транспортного засобу. В обґрунтування позову вказав, що 14 квітня 2017 року придбав для власного користування автомобіль марки «Volkswagen Passat B5», реєстраційний номер [NUMBER] , яким користувався на підставі доручення попереднього власника, який є громадянином Республіки Польща. 12 липня 2017 року на прохання [PERSON] , позивач надав йому на один день у користування вказаний транспортний засіб, однак відповідач його не повернув. Наступного дня дізнався, що відповідач внаслідок дорожньо-транспортної пригоди повністю розбив автомобіль, однак запевнив позивача, що у повному обсязі відшкодує йому вартість автомобіля, взяв на себе обов`язок продати рештки автомобіля по запасних частинах. Тривалий час відповідач жодного відшкодування не виплачував, почав уникати зустрічей, а тому позивач звернувся із заявою про вчинення кримінального правопорушення до правоохоронних органів. Вказане кримінальне провадження було закрите 28 вересня 2018 року за відсутністю в діях [PERSON] кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.289 КК України. Після закриття вказаного кримінального провадження відповідач при зустрічі із позивачем повторно визнав свій борг за знищення автомобіля, а тому в якості гарантії сплати позивачу вартості автомобіля, надав йому 01 жовтня 2018 року розписку за якою зобов`язався до 01 грудня 2018 року відшкодувати кошти в сумі 2500 доларів США, а з 01 грудня 2018 року по 01 січня 2019 року ще 500 доларів США як компенсацію за знищення автомобіля. Оскільки взяті на себе розпискою зобов`язання відповідач не виконав, [PERSON] звернувся до суду з даним позовом про стягнення з нього суми еквівалентної 3000 доларів США, що становить 84810 гривень. Ухвалою Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 26 березня 2019 року відкрите провадження у справі, розгляд якої постановлено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 09 квітня 2019 року відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, за змістом якого позовні вимоги заперечив повністю. Заперечення обґрунтував тим, що позивач не надав суду підтверджуючих документів про те, що він є власником або володільцем автомобіля, а тому не права вимагати відшкодування заподіяної шкоди. Разом з тим у відзиві не заперечив фактичних обставин з приводу вчинення ним 12 липня 2017 року дорожньо-транспортної пригоди. Також вказав, що від реалізації пошкодженого автомобіля отримав 500 доларів США, які повернув [PERSON] під розписку, а крім того пропонував позивачу взамін розбитого автомобіля переоформити на нього земельну ділянку, яка знаходиться у власності відповідача, або її продати та відшкодувати позивачу шкоду грошима отриманими від її реалізації. Внаслідок такої пропозиції позивач забрав у відповідача документи на вказану земельну ділянку, які продовжує зберігати у себе. Крім того за змістом відзиву відповідач не погодився із вартістю відшкодування, зазначивши, що автомобіль не був новим та не був розмитненим на території України. В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав зазначених у позові. Крім того вказав, що придбав вказаний автомобіль у Республіці Польща за ціною 3700 доларів США, і відповідачу про це було відомо, оскільки усі реєстраційні документи на автомобіль та документи з приводу придбання ним автомобіля знаходились у транспортному засобі. Рештки вказаного автомобіля відповідач продав разом із даними документами. За усною домовленістю із відповідачем, останній зобов`язався відшкодувати позивачу кошти в загальній сумі 3500 доларів США. Підтвердив те, що відповідач у вересні 2017 року віддав йому 500 доларів США, взамін отримавши розписку, яку зберігає у себе. Решта 3000 доларів США відповідач зобов`язався повернути пізніше, оскільки стверджував, що не мав на той час коштів. Також позивач підтвердив і пропозицію відповідача продати його земельну ділянку, а отримані за неї кошти повернути позивачу. Вказав, що і покупця для неї знайшов самостійно, а для підтвердження реальності намірів продажу, отримав у відповідача витяг з Єдиного реєстру прав на нерухоме майно. Вказаний документ не є правовстановлюючим, не дає можливості позивачу самостійно вчинити правочин з продажу майна. Разом з тим жодних конкретних домовленостей, в тому числі із відповідачем, з приводу компенсації шкоди в обмін на земельну ділянку досягнуто не було і з цією метою жодних правочинів не вчинялось. Крім того, зазначив про досягнення із відповідачем домовленості з приводу суми та термінів відшкодування заподіяних збитків, у зв`язку з чим відповідач надав йому у письмовому виді розписку про повернення коштів в загальній сумі 3000 доларів США, копія якої міститься в матеріалах справи, а оригінал у позивача. Оскільки відповідач у вказані терміни в розписці жодних коштів не сплатив, він звернувся з даним позовом до суду. Також в судовому засіданні позивач надав до суду копію генерального доручення з правом розпорядження автомобілем на території України, заперечивши одночасно доводи відповідача про відсутність документів, якими він може підтвердити факт володіння вказаним транспортним засобом. Відповідач, ознайомившись в судовому засіданні із копією наданого позивачем доручення, позов визнав частково, погодився сплатити позивачу 2500 доларів США, вказавши, що вважає вартість пошкодженого ним автомобіля саме такою. Підтвердив усі фактичні обставини, які вказав позивач у судовому засіданні, зокрема визнав: вчинення дорожньо-транспортної пригоди із своєї вини; передачу позивачу у вересні 2017 року після продажу автомобіля 500 доларів США; написання ним розписки 01 жовтня 2018 року про своє зобов`язання повернути позивачу 3000 доларів США до 01 січня 2019 року, однак уточнив, що вважав 500 доларів США, які вже повернув позивачу включеними у вказану суму. Також відповідач визнав, що жодні правочини із земельною ділянкою на користь позивача не вчинялися, а передав він йому лише витяг із Єдиного реєстру прав на нерухому майно. У відповідності до ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Фактичні обставини справи, які визнаються відповідачем, у суду не викликають обґрунтованого сумніву щодо їх достовірності, оскільки підтверджуються доданими до справи копіями матеріалів кримінального провадження № 42018030220000056 від 02 липня 2018 року, якими є постанова слідчого про закриття кримінального провадження від 28 вересня 2018 року, протоколи допитів свідків [PERSON] від 25 вересня 2018 року, [PERSON] (відповідача) від 28 вересня 2018 року, протокол допиту потерпілого [PERSON] (позивача) від 10 липня 2018 року. Наданою позивачем копією генерального доручення від 14 квітня 2017 року, стверджується, що громадянин Республіки Польща [PERSON] уповноважив позивача Медінцева Івана розпоряджатися легковим автомобілем марки «Volkswagen Passat B5», реєстраційний номер [NUMBER] , на території Республіки Польща і за її межами, з правом перетину кордону, отриманням страхових відшкодувань, а також уповноважив його представляти довірителя у всіх органах державної адміністрації і органах забезпечення перед фізичними/юридичними особами у всіх справах, пов`язаних із використанням автомобіля. У відповідності до долученої до матеріалів справи копії розписки від 01 жовтня 2018 року, написання якої також визнається відповідачем, останній письмово зобов`язався перед позивачем до 01 грудня 2018 року відшкодувати йому кошти в сумі 2500 доларів США, а також в період часу з 01 грудня 2018 року по 01 січня 2019 року кошти в сумі 500 доларів США. Без будь-якого фізичного чи морального тиску визнав цей борг своїм правовим зобов`язанням в якості компенсації за завдані значні механічні ушкодження автомобіля марки «Volkswagen Passat B5», реєстраційний номер [NUMBER] , внаслідок вчиненої з його вини дорожньо-транспортної пригоди. Визнаючи фактичні обставини в судовому засіданні, заперечення відповідача фактично полягали лише в тому, що на час розгляду справи він не погодився із розміром заподіяної шкоди, оскільки вважає його меншим. У відповідності до ч.1 ст.95 ЦПК України, письмовими доказами є документи, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. На підтвердження своїх вимог, позивач надав розписку, з якої вбачається, що відповідач визнав свою вину у заподіянні майнової шкоди позивачу, а також розмір такої шкоди та строки її погашення. Оскільки відповідач не виконав умови розписки із відшкодування завданої позивачу шкоди, останній звернуся до суду за захистом свого права. Відповідно до частин першої та другої статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. У відповідності до п.п.1 та 3 ч.2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є: договори та інші правочини; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. У відповідності до ч.1 та п.1 ч.2 ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особи зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). На підставі ч.1 та 2 ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. На підставі ст.599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. З огляду на зазначені положення статті 509 та з урахуванням приписів статей 11, 22, 599, 1166 ЦК України, позадоговірне, деліктне зобов`язання виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка завдала шкоду. Сторонами деліктного зобов`язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник). Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (ч.2 ст. 1187 ЦК України). В даній справі, положення ст. 1187 ЦК України не застосовуються, оскільки шкоду було заподіяно не транспортним засобом як джерелом підвищеної небезпеки, а самому транспортному засобу. Відтак, за загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Отже, вина відповідача є доведеною, оскільки у розписці та в судовому засіданні він сам її визнав та зобов`язувався компенсувати шкоду в повному обсязі. Виходячи із наведеного, суд прийшов до висновку, що між сторонами склалися правовідносини із відшкодування шкоди, завданої неправомірними діями відповідача, що проявилися знищенні транспортного засобу внаслідок ДТП. Розписка в даному випадку була складена [PERSON] через термін понад рік після пригоди як гарантія відшкодування ним шкоди [PERSON] із зазначенням обставин нанесення такої шкоди, порядку, розмірів, строків та форми її відшкодування. Отже сторони самостійно домовились з приводу основних умов відшкодування заподіяної шкоди. У відповідності до ч.3 ст.22 ЦК України, збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відтак вказаною нормою дозволено особі, якій завдано збитків, та особі, яка їх завдала, самостійно домовлятися та визначати розмір збитків, а також порядок і строки їх відшкодування. На підставі ч.1 ст.627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 6 ЦК України визначено, що сторони мають\~право укласти\~договір,\~який не\~передбачений актами\~цивільного законодавства,\~але відповідає\~загальним засадам\~цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. У відповідності до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У відповідності до ст.639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Відтак письмова розписка відповідача, яку він надав позивачу фактично є договором, укладеним між ними про порядок, форму та строки відшкодування заподіяної з вини відповідача шкоди. Згідно ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. У відповідності до ч.1 ст.14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або акту цивільного законодавства. Відтак, оскільки відповідач не виконав перед позивачем свої зобов`язання з приводу відшкодування заподіяної з його вини шкоди, суд прийшов до висновку про обґрунтованість заявленого позову та необхідності його задоволення. Разом з тим, суд не приймає доводи відповідача про включення відшкодованих ним позивачу у вересні 2017 року 500 доларів США до загальної суми боргу за розпискою. Як встановлено у судовому засіданні та не заперечується сторонами, вказані кошти він передав позивачу у вересні 2017 року, а розписку надав у жовтні 2018 року, тобто через рік після часткового погашення заборгованості. В той же час розпискою визначені конкретні суми та строки (до 01 грудня 2018 року та 01 січня 2019 року) повернення боргу за заподіяну шкоду в загальному розмірі саме 3000 доларів США. Однак, позивач просить стягнути з відповідача майнову шкоду в розмірі 84810 гривень. За поясненнями позивача ця сума є еквівалентною 3000 доларів США станом на день написання розписки, тобто 01 жовтня 2018 року. Вирішуючи дану справу, суд не погоджується із проведеним позивачем розрахунком суми, яку слід стягнути з відповідача, оскільки в даному випадку дата написання розписки не має правового значення, та приходить до висновку, що вказаний розрахунок слід провести з врахуванням офіційного курсу валют Національного банку України станом на дату звернення до суду з даним позовом. Станом на 25 березня 2019 року (дата звернення до суду) вартість 100 доларів США дорівнювала 2696,09 гривень, а тому з відповідача слід стягнути 80882 гривень 70 копійок (3000 х 2696,09 /100). У відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати у виді частини сплаченого ним судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial