Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-28 00:00:00

25.08.2020 року позивач [PERSON] звернулась до суду із позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якій просила: визнати відповідача [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог вказала, що вона є власником житлового будинку розташованого за адресою [ADDRESS] За вказаною адресою зареєстрована вона та її син [PERSON] . Однак, [PERSON] з листопада 2006 року не проживає в даному житловому приміщенні без поважних причин, намірів проживати в ньому по даний час не виявив, добровільно знятися з реєстрації відмовляється без зазначення причин. Відповідач витрати на утримання житла та за сплату житлово-комунальних послуг не несе, його особисті речі в будинку відсутні, даним житлом ніколи не цікавився. Ухвалою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 10.09.2020 року відкрито провадження у справі та ухвалено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В судове засідання позивач не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення судових повісток поштовим повідомленням з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення та опублікування оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті суду на порталі Судова влада України. Заяв про поважність пропуску судового засідання, відзиву, заперечень на позовну заяву не надав.. Враховуючи вимоги ч. 1 ст. 280 ЦПК України, судом проведено заочний розгляд справи. За відсутності учасників процесу розгляд цивільної справи здійснено в порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши, відповідно до ст.ст. 89, 263 ЦПК України, докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд вважає позов таким, що підлягає повному задоволенню з наступних підстав. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом виданим державним нотаріусом Першої Лубенської державної нотаріальної контори Стромко І.В. 31.07.2001 року, технічного паспорту на житловий будинок, будинок [ADDRESS] , належить [PERSON] на праві власності. З наведеного вбачається, що єдиним законним власником житла є [PERSON] . Згідно Акту виконавчого комітету Засульської сільської ради № 9-760 від 06.08.2020 року про обстеження житлово - побутових умов проживання громадянки [PERSON] , за адресою [ADDRESS] до складу сім`ї [PERSON] входять син [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований в даному житлі 01.11.2006 року. Громадянин [PERSON] не проживає за вищевказаною адресою із дня реєстрації і по теперішній час. /а.с.8/ Згідно довідки виконавчого комітету Засульської сільської ради Полтавської області № 9-765 від 07.08.2020 року [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] дійсно не проживає за вищевказаною адресою з 01.10.2006 року.( а.с.9). Відповідно до ст. 41, 47 Конституції України право приватної власності є непорушним, кожен має право на житло, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду, а згідно ст. 55 права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд бере до уваги приписи ст. 406 ЦК України, 1. сервітут припиняється у разі: 1) поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; 2) відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; 3) спливу строку, на який було встановлено сервітут; 4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; 5) невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; 6) смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут. 2. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Отже, враховуючи, що житло належить на праві приватної власності позивачу, відповідач відсутній в будинку з листопада 2006 року, суд вважає вимоги позивача доведеними і обгрунтованими, такими, що грунтуються на положеннях чинного законодавства, а тому приходить до висновку про необхідність їх задоволення. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у вигляді сплаченого позивачем судового збору під час звернення з позовною заявою до суду, суд виходить з положень п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України та, у зв`язку з тим, що позов задоволено, покладає його сплату на відповідача.

Outcome: approved