Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-18 00:00:00

26.08.2014 року до Новоград-Волинського міськрайонного суду звернулася позивач з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання договору дарування удаваним, визнання будинку спільною сумісною власністю та визнання права власності на ? частину будинку. У позові посилається на те, що з 23.01.1993 року вона та [PERSON] перебували у шлюбі. Не маючи власного житла, вони мали на меті його набути. Таке житло вони знайшли, а саме будинок [ADDRESS], власником якого була [PERSON] Так у вересні 2000 року між нею та [PERSON] було досягнуто істотних умов купівлі-продажу домоволодіння, зокрема ціни позову, умови прийому-передачі тощо. 22 вересня 2000 року попередньо вказані умови були виконані, а саме:вона передала [PERSON] кошти у сумі 2400 доларів США, про що остання написала власноручно розписку, та [PERSON] видала на її ім'я довіреність з правом розпорядження домоволодінням.14.03.2001 року передача вищевказаного домоволодіння була оформлена договором дарування, так як оформлення даного виду договору було вдвічі дешевше, аніж оформлення договору купівлі-продажу, насправді ж маючи на меті укласти саме договір купівлі-продажу. 29.05.2008 року заочним рішенням Новоград-Волинського суду шлюб між ними був розірваним. Тому вона звернулася до суду з даним позов для захисту своїх прав. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] заперечила щодо задоволення позовних вимог пославшись на безпідставність. Суд, заслухавши сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та давши їм належну оцінку, дійшов наступного висновку. Встановлено, що з 23.01.1993 року позивач та [PERSON] перебували у шлюбі. 22.09.2000 року [PERSON] передала кошти у сумі 2400 доларів США [PERSON] як плату за купівлю будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], який знаходився у власності [PERSON], про що остання написала власноручно розписку (а.с. 5). У свою чергу [PERSON] видала Довіреність від 22.09.2000 року на ім'я [PERSON] з правом розпорядження домоволодінням, належним [PERSON] на праві приватної власності, а саме будинком [ADDRESS] (а.с. 4). 14.03.2001 року між [PERSON] та її чоловіком [PERSON] був укладений договір дарування будинку [ADDRESS] (а.с. 6). 29.05.2008 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с. 7). Позивач підтверджує власні доводи розпискою та показами свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. [PERSON] пояснила, що сусідка [PERSON] продавала будинок. Будинок продавала оскільки переїжджали вони в інше місто. Вона особисто допомагала шукати покупців. [PERSON] підтвердила, що будинок купили сім'я [PERSON]. Про дарування вказаної нерухомості речі не було. Також підтвердила, що [PERSON] та [PERSON] не являються родичами. Свідок [PERSON], показала, що її сусідка [PERSON], внаслідок переїзду в інше місто, продавала будинок. На домоволодіння часто приходили подивитися покупці серед яких були і [PERSON]. Через деякий час цей будинок [PERSON] купили. Свідок також зазначила, що речі про дарування не було і бути не могло. Підтвердила, що [PERSON] та [PERSON] не являються родичами. Свідок [PERSON] також вказала, що вона була сусідкою [PERSON]. Вказаний будинок мала купувати вона. Однак, коштів не вистачило. Оскільки домоволодіння продавалась терміново то власниця [PERSON] не мала змочи чекати коли та назбирає усю суму. Тому вказану нерухомість [PERSON] вирішила продати подружжю [PERSON]. [PERSON] також підтвердила, що подарувати [PERSON] не могла. [PERSON] та [PERSON], родичами не являються. Отже, з показів свідків випливає, що [PERSON] будинок продавала, розмов про дарування нерухомості будь-кому іншому не було оскільки їй потрібні були кошти на переїзд до іншого міста проживання та купівлі там нерухомості. Подружжя [PERSON] та [PERSON] не являються родичами. Відповідач про відсутність факту родинних зв'язків у судовому засіданні не заперечив. Вищевказане свідчить про те, що між сторонами фактично виникла домовленість про купівлю-продаж будинку. Згідно ст. 58 ЦК України 1963 року, який був чинний на час укладання договору дарування, якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду, то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. Тобто, враховуючи покази свідків, наявність розписки від 22.09.2000року та довіреності від 22.09.2000 року за реєстром №3643 суд дійшов висновку про те, що Договір дарування від 14.03.2001 року за реєстром №4489 є удаваною угодою і вчинений сторонами для приховання іншого правочину - договору купівлі-продажу. Згідно п. 14 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» від 28.4.1978 року №3 « … встановивши, що угода укладена з метою приховати іншу угоду, суд відповідно до ч. 2 ст. 58 ЦК України визнає, що сторонами укладена та угода, яку вони дійсно мали на увазі - відбувся договір купівлі-продажу, за яким виконані всі його умови». Отже, враховуючи вищевикладене та проаналізувавши наведені вище норми законів та судової практики, встановлено, що було укладено не договір дарування, а договір купівлі - продажу на підставі якого [PERSON] передала у власність [PERSON] та [PERSON] будинок, а останні прийняли його та сплатили за нього відповідний розмір коштів. Виходячи зі змісту статей 203 (ч. 2 ст. 58 ЦК УРСР), 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди». Аналогічну правову позицію виклав Верховний Суд України в своїх Постановах від 14.11.2012 року у справі № 6-133цс12, від 19.03.2014 року у справі №6-9цс14, від 18.06.2014 року у справі №6-69цс14. Отже, договір дарування був укладений виключно з метою приховання іншого правочину, а саме договору купівлі-продажу, який сторони насправді вчинили, тому до відносин сторін вказаного правочину необхідно застосовувати відповідні правила правочину, який сторони мали на увазі. Згідно до ст. 17 Закону України «Про власність» майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. На підставі вищевикладеного набуте [PERSON] та [PERSON] домоволодіння згідно Закону України «Про власність» стало їх спільною сумісною власністю. Згідно ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. В порядку ст. 68 Сімейного Кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Ст. 392 ЦК України зазначає, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних, або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.ст. 10, 11, 60, 213 ЦПК України суд вирішує цивільний спір на засадах змагальності та диспозитивності в межах заявлених позивачем позовних вимог із зазначенням фактичних та правових підстав та на підставі наданих сторонами. Кожна сторона доказами повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідачем у судовому засіданні було подано заяву про застосування строків позовної давності. Щодо вказаної заяви судом встановлено наступне. Як встановлено вище [PERSON] та [PERSON] придбали будинок у [PERSON]. [PERSON] протягом усього часу з дня придбання будинку і до звернення [PERSON] до суду про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням вважала, що це домоволодіння є спільною сумісною власністю. Впевненість позивача [PERSON] що придбаний будинок є спільною сумісною власністю також підтверджує той факт, що будинок купувався подружжям спільно, а не дарувався [PERSON] [PERSON]. Крім цього, із копії заочного рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду від 29.05.2008 року встановлено, що на час розірвання шлюбу спору між сторонами про поділ майна немає (а.с. 7). Вказане також підтверджує, що позивач [PERSON] вважала спірний будинок є спільною власністю. Стаття 76 ЦК України (ЦК 1963 року ), так і стаття 261 ЦК України (ЦК 2003 року) визначають, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права. Заслуговує на увагу посилання позивача на те, що для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права ), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Суд приймає до уваги пояснення позивач про те, що об'єктивними причинами, які вказують на поважність пропуску строку позовної давності є такі, що вона разом з відповідачем [PERSON] спільно знайшли спірне домоволодіння, домовлялись про його придбання, сплатили його вартість спільними грошовими коштами. Вони при користуванні будинком однаково розуміли, що домоволодіння є їхньою спільною власністю і що документальне оформлення домоволодіння на ім'я відповідача [PERSON] є лише всього формальністю, оскільки це було здійснено з тієї причини, що оформлення у нотаріуса договору дарування коштувало вдвічі дешевше ніж оформлення договору купівлі-продажу та одночасно усувались ризики позбавлення права власності на домоволодіння внаслідок припинення дії довіреності, виданої відповідачкою [PERSON] Також, саме по собі припинення шлюбу між ними не є свідченням порушення права власності когось із подружжя. Неподання позову про поділ майна, в тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б свідчили про заперечення права одного з подружжя на набуте в період шлюбу майно, яке зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права такого подружжя і вказувати на початок перебігу строку позовної давності а навпаки підтверджує те, що сторони вважали будинок спільною власністю. Таке розуміння існувало у позивача [PERSON] до моменту порушення Новоград - Волинським міськрайонним судом провадження у справі №285/2279/14-Ц за позовом [PERSON] про визнання її такою, що втратила право на користування будинком, тобто після 16.06.2014 року. Отже, початком строку позовної давності слід вважати дату вручення [PERSON] судової повісти про виклик її до суду як відповідача у справі №285/2279/14-Ц за позовом [PERSON] або іншу дату з якої [PERSON] дізналася про існування такої справи у суді, однак не раніше подання такого позову до суду - 16.06.2014 року. На підставі вищевикладеного суд вирішив відмовити відповідачу [PERSON] у застосуванні строків позовної давності. Крім цього, як вбачається з матеріалів справи [PERSON] померла, вказані правовідносини не допускають правонаступництва, а тому на підставі п. 6 ст. 205 ЦПК України позовні вимоги в частині до [PERSON] слід закрити. Також, з [PERSON] на підставі ст. 88 ЦПК України слід стягнути сплачений позивачем судовий збір у розмірі 243,60 грн.

Outcome: partial