Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-11 00:00:00

25.08.2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за борговою розпискою. Позивачка посилається на те, що 27.06.2013 року [PERSON] отримав у борг від неї грошові кошти у сумі 31000 гривень і зобов'язався повернути їх в строк до 31.08.2013 року, про що складено розписку. Позивачка зазначила, що до сьогоднішнього часу відповідач борг не повернув, тому вона була вимушена звернутися до суду. Позивачка в судове засідання не з'явилася, надала заяву з проханням слухати справу у її відсутність, позовні вимоги підтримує. Відповідач надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги визнав. Вивчивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 27.06.2013 року [PERSON] отримав у борг від [PERSON] грошові кошти у сумі 31000 гривень строком до 31.08.2013 року, про що складено розписку. Однак станом на день подачі позовної заяви відповідач борг не повернув. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України). За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Отже, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. За змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобовязанням її повернення), так і дати її отримання. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Частиною 2 статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з частиною 1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. З матеріалів справи вбачається, що відповідач належним чином не виконував свого зобов'язання, у зв'язку з чим у нього виникла заборгованість перед позивачем на загальну суму 77077,01 грн., що підтверджується наявним в матеріалах справи розрахунком (а.с.4,5). Таким чином, позивачем доведено, що відповідач прострочив виконання зобов'язання, а тому заявлені вимоги про стягнення суми боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, процентів, а також стягнення 3% річних від простроченої суми підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі статті 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 770,77 грн. судових витрат.

Outcome: approved