Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-15 00:00:00

24 грудня 2020 року Дніпровський міський центр зайнятості звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про стягнення незаконно отриманої допомоги по безробіттю. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] звернулася до Дніпровського міського центру зайнятості (далі - Центр) з питання працевлаштування. 04 червня 2020 року відповідач подала заяву про призначення (поновлення) статусу безробітного та заяву про призначення (поновлення) виплати допомоги по безробіттю. Наказом НТ 200604 від 04 червня 2020 року відповідачу було надано статус безробітного та призначено виплату допомоги по безробіттю. З 04 червня 2020 року по 30 червня 2020 року [PERSON] перебувала на обліку в Дніпровському міському центрі зайнятості як безробітна. За вказаний період отримала допомогу по безробіттю в розмірі 8 212 грн. 69 коп. Актом розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення № 20103030 від 30 жовтня 2020 року встановлено, що під час перебування на обліку в Центрі відповідач отримувала державну соціальну допомогу на догляд за особою з інвалідністю I чи II групи (внаслідок психічного розладу) з 01 жовтня 2019 року по 31 березня 2020 року, з 01 квітня 2020 року на період карантину (постанова КМУ від 08.04.2020 №264), згідно довідки №1438 від 21 жовтня 2020 року Правобережного Управління соціального захисту населення ДМР у Чечелівському районі. Окрім того, згідно з наданою довідкою єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не сплачується відповідно до Постанови КМУ № 17 від 02 березня 2011 року. 04 червня 2020 року відповідачем власноручно було підписано заяву, в якій вона повідомила центр зайнятості про те, що вона не має жодного заробітку, в тому числі і «грошову допомогу на догляд за особою з інвалідністю I чи II групи (внаслідок психічного розладу), яка за висновком лікарської комісії медичного закладу потребує постійного стороннього нагляду» Також 04 червня 2020 року відповідача під підпис було ознайомлено з правами та обов`язками зареєстрованих безробітних. Відповідач, перебуваючи на обліку в центрі зайнятості, порушила вимоги п. 2 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», - застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов`язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг. На підставі викладеного, позивач просить стягнути з [PERSON] незаконно отриману допомогу по безробіттю в розмірі 8 212,69 грн. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 січня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Судом вжито усіх заходів для повідомлення відповідача про розгляд даної справи в порядку спрощеного позовного провадження. Так, судом було надіслано на адресу реєстрації місця проживання відповідача копію ухвали про відкриття провадження та копію позовної заяви з доданими до неї документами. Однак, відповідач не скористалася процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву, а також доказів, на підтвердження своїх заперечень, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню ч.8 ст.178 ЦПК України. У наданий в ухвалі строк від сторін не надійшло заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження чи клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Статтею 279 ЦПК України передбачено можливість розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження як з проведенням судового засідання, так і без такого. Таким чином, положення п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 280 ЦПК України в частині необхідності повідомлення відповідача про дату, час і місце судового засідання та не з`явлення відповідача в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, як критерії заочного розгляду справи, не можуть бути дотримані під час розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання. Водночас за змістом ч. 1 ст. 284, ч. 1 ст. 288 ЦПК України метою заочного розгляду справи є надання відповідачу права ініціювати перегляд заочного рішення суду та повернутись до розгляду справи у суді першої інстанції, якщо він з поважних причин не взяв участь у судовому розгляді справи, внаслідок чого не зміг подати докази, які мають істотне значення для її правильного вирішення. Оскільки ч. 2 ст. 281 ЦПК України прямо передбачено можливість заочного розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, суд вважає, що вищевказане право відповідача на ініціювання перегляду рішення суду у випадку існування поважних причин, з яким він зміг взяти участь у розгляді справи, не може ставитись в залежність від виду спрощеного провадження. Ухвалення у такому випадку рішення суду за загальними правилами призведе до безпідставного обмеження процесуальних прав відповідача, реалізація яких можлива лише під час розгляду справи судом першої інстанції (звернення з зустрічним позовом, подання заяви про застосування наслідків спливу позовної давності тощо), у ситуації, коли відповідач фактично не отримував інформацію про розгляд справи у суді. За таких обставин суд доходить висновку, що положення п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 280 ЦПК України в частині необхідності повідомлення відповідача про дату, час і місце судового засідання та не з`явлення відповідача в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, як критерії заочного розгляду справи, не підлягають застосуванню під час розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання, оскільки їх дотримання з об`єктивних причин не залежать від волі відповідача, а тому не можуть бути підставою для обмеження його прав. Таким чином, відповідач вважається належним чином повідомленим про судовий розгляд справи та строк подання відзиву на позовну заяву, проте не подав до суду вказаний відзив, а також враховуючи, що позивач не заперечував проти заочного вирішення справи, суд доходить висновку про наявність підстав для проведення заочного розгляду справи. Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, 04 червня 2020 року до Дніпровського міського центру зайнятості звернувся [PERSON] як особа, яка шукає роботу. На підставі її заяв про надання/поновлення статусу безробітного та про призначення/поновлення виплати допомоги по безробіттю з 04 червня 2020 року відповідачу розпочато нарахування допомоги по безробіттю згідно з діючим законодавством. Відповідно до довідки Правобережного управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради у Чечелівському районі від 21 жовтня 2020 року [PERSON] перебуває на обліку Правобережного управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради у Чечелівському районі з 01 жовтня 2019 року по 31 березня 2020 року та з 01 квітня 2020 року на період карантину їй призначено щомісячну грошову допомогу як особі, яка проживає разом з особою з інвалідністю І чи ІІ групи внаслідок психічного розладу, яка за висновком лікарської комісії медичного закладу потребує постійного стороннього догляду. Згідно з довідкою єдиний соціальний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не сплачується. У зв`язку з вищевикладеним, 30 жовтня 2020 року позивачем складено акт № 20103030 розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття». Отже, відповідач приховала інформацію про те, що під час її перебування на обліку в центрі зайнятості вона отримувала державну соціальну допомогу на догляд за особою з інвалідністю І чи ІІ групи внаслідок психічного розладу, що спричинило незаконне отримання [PERSON] допомоги по безробіттю з 04 червня 2020 року по 30 вересня 2020 року, загальна сума якої, згідно довідки від 03 листопада 2020 року, становить 8 212,69 грн. Відповідно до наказу позивача №127 від 04 листопада 2020 року відповідачем підлягає поверненню незаконно отримана допомога по безробіттю в сумі 8 212,69 грн. З метою досудового врегулювання спору 25 листопада 2020 на адресу відповідача Центром направлено претензію з пропозицією повернення виплаченої допомоги по безробіттю, проте кошти до Центру не повернуто. Отже, установлені обставини у справі свідчать про те, що на момент реєстрації в Дніпровського міського центру зайнятості та протягом усього часу отримання допомоги по безробіттю відповідач також отримувала грошову допомогу по догляду за особою з інвалідністю І-ї чи ІІ-ї групи внаслідок психічного розладу. Згідно з п. 2 ч.1 ст.1 Закону України «Про зайнятість населення», безробітний - це особа віком від 15 до 70 років, яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів як джерела існування, готова та здатна приступити до роботи. Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про зайнятість населення» до зайнятого населення також належить, зокрема, особа, яка проживає разом з особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу, яка за висновком лікарської комісії медичного закладу потребує постійного стороннього догляду, та одержує грошову допомогу на догляд за нею відповідно до законодавства. Відповідно до ст.43 Закону України «Про зайнятість населення» відповідачу було надано статус безробітного та призначено допомогу по безробіттю, натомість, остання при зверненні із заявою про надання статусу безробітного не повідомила центр зайнятості про те, що вже отримує грошову допомогу по догляду за особою з інвалідністю, у зв`язку з чим відповідач не могла підпадати під категорію безробітного та отримувати допомогу з безробіття, оскільки як станом на день подання заяви про надання статусу безробітного, так і упродовж всього часу перебування на обліку і одержання допомоги вже отримувала інші виплати. Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Отже, судом встановлено, що на день звернення до центру зайнятості [PERSON] не мала права на отримання статусу безробітного та, відповідно, на допомогу по безробіттю, а оскільки про цю обставину, яка є умовою для виплати матеріального забезпечення на випадок безробіття, відповідач не повідомила, підстави для надання відповідачу статусу безробітного та призначення їй матеріальної допомоги були відсутні, а тому суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Судові витрати, сплачені позивачем при поданні позову в розмірі 2102 гривень, покладаються на відповідача, у відповідності з п.1 ч.1 ст. 141 ЦПК України. Враховуючи викладене,

Outcome: approved