Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-17 00:00:00

26 квітня 2016 року позивач звернулася до суду з позовом до відділу державної реєстрації майнових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, [PERSON], третя особа Пята дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом, скасування державної реєстрації права власності, скасування державної реєстрації свідоцтва про право власності. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач з родиною проживає у комунальній квартирі, розташованій за адресою: м. Дніпро, пр. Пушкіна, 51/3. Квартира складається з чотирьох кімнат, дві з яких загальною площею 31,9 м2 займає позивач, а дві [PERSON] (загальна площа 25,5 м2), двох коридорів і вбиральні. Разом з [PERSON] у квартирі мешкала [PERSON] Після приватизації [PERSON] та [PERSON] своєї частини квартири 06.10.1993 року виявилося, що приватизованими стали також і місця загального користування (коридори та вбиральню). Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.04.2014 року свідоцтво про право власності [PERSON] в частині зазначення загальної площі приватизованої квартири (42,8 м2) було визнано недійсним. Таким чином, [PERSON] залишилася власником квартири житловою площею 25,5 м2 (житлові кімнати площею 10,4 м2, 15,1 м2 відповідно) та ? частини площі загального користування 13,95 м2. Між тим, до ухвалення судом рішення [PERSON] встигла зареєструвати своє право власності на спірне майно. 01.08.1994 року [PERSON] померла. 30.05.2013 року третьою особою на імя [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] Вказане свідоцтво, право, зареєстроване за ним, а також право, зареєстроване на підставі свідоцтва про право власності від 06.10.1993 року, з урахуванням судового рішення, заважають позивачу реалізувати її право на приватизацію двох кімнат, якими вона користується, що стало причиною її звернення до суду з позовом про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 30.05.2013 року, скасування державної реєстрації права власності на підставі цього свідоцтва, а також скасування державної реєстрації свідоцтва про право власності від 06.10.1993 року (а.с.а.с. 2 4, 14, 18 20). 14 червня 2016 року суд своєю ухвалою замінив відділ державної реєстрації майнових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Головним територіальним управлінням юстиції у Дніпропетровській області. 14 липня 2016 року суд постановив ухвалу, якою залучив до участі у справі в якості співвідповідача [PERSON] адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради. 23 вересня 2016 року позивач доповнила свій позов вимогами про внесення змін до технічної характеристики спірної квартири, право власності на яку зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину (46/200 часток), а також внесення змін до технічної характеристики спірної квартири, право власності на яку зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 06.10.1993 року (з 51/100 часток на 46/100 часток) (а.с.а.с. 117, 118). 01 червня 2016 року [PERSON] подано заяву про застосування правил позовної давності до вимоги про скасування державної реєстрації свідоцтва про право власності від 06.10.1993 року (а.с. 59). У судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав у повному обсязі. Представник Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, [PERSON] адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради до суду не зявилися, були повідомлені належним чином. Раніше у судових засіданнях представники відповідачів заперечували проти позову. [PERSON] до суду також не зявилася, звернувшись з клопотанням про оголошення у справі перерви у звязку з її зайнятістю на роботі. Суд не знайшов у причинах, зазначених у клопотанні, ознак поважності, оскільки відповідних доказів відповідач суду не надала, як і не забезпечила явку свого представника, який також брав участь у справі. Представник Пятої дніпропетровської державної нотаріальної контори до суду також не зявився, звернувшись з клопотанням про розгляд справи за його відсутності (а.с. 67). Заслухавши пояснення сторін, їх представників, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні було встановлено, що позивач з родиною мешкає у квартирі [ADDRESS], займаючи дві житлові кімнати загальною площею 31,9 м2. Решту дві житлові кімнати загальною площею 25,5 м2 займає [PERSON] Квартира згідно з планом будівлі складається з наступних приміщень: поз. 1 коридор 5,1 м2, поз. 2 житлова кімната 11,7 м2, поз. 3 житлова кімната 20,2 м2, поз. 4 коридор 5,3 м2, поз. 5 житлова кімната 10,4 м2, поз. 6 житлова кімната 15,1 м2, поз. 7 кухня 8,4 м2, поз. 8 кухня 7,2 м2, поз. 9 вбиральня 0,9 м2, поз. 10 умивальня 1,0 м2. 06 жовтня 1993 року виконавчим комітетом міської Ради народних депутатів на підставі розпорядження №7-1471 [PERSON] та [PERSON] було видане свідоцтво про право власності на житло, згідно з яким вони стали власниками 51/100 часток квартири [ADDRESS] (загальна площа приватизовано житла 42,8 м2), до яких увійшли житлові кімнати площею 10,4 м2 та 15,1 м2 (а.с. 5). При виготовленні приватизаційних документів спочатку як на окрему двокімнатну квартиру загальною площею 40,5 м2, а згодом при підготовці приватизаційних документів на ці ж приміщення була допущена помилка: до площі, яку займали [PERSON] та [PERSON], помилково були внесені приміщення загального користування. Того часу кімнати площею 11,7 м2 і 20,2 м2, які тепер займає позивач, були визнані нежитловими і здавалися в оренду. Рішенням виконавчого комітету Кіровської районної Ради народних депутатів м. Дніпропетровська від 22.07.1994 року №1236 ці приміщення були включені до службового житлового фонду. 22.07.1994 року позивачеві на вказані приміщення було видано ордер №393 (а.с.а.с. 12, 49 51, 70). 01 серпня 1994 року [PERSON] померла. 30 травня 2013 року третьою особою на імя [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, згідно з яким остання стала власником 51/200 часток спірної квартири після смерті [PERSON] (а.с.а.с. 10, 11). 17 квітня 2014 року апеляційний суд Дніпропетровської області своїм рішенням визнав недійсним свідоцтво про право власності на житло від 06.10.1993 року в частині розміру загальної приватизованої площі (42,8 м2). Таким чином, [PERSON] залишилася власником квартири житловою площею 25,5 м2 (житлові кімнати площею 10,4 м2, 15,1 м2 відповідно) та ? частини площі загального користування 13,95 м2. Рішення суду набрало законної сили (а.с.а.с. 6 9). Таким чином, оскільки апеляційний суд Дніпропетровської області, ухвалюючи рішення від 17.04.2014 року, не досліджував питання скасування реєстрації права власності на підставі свідоцтва від 06.10.1993 року, а також правомірності видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за заповітом, остання й дотепер лишається формальним власником нерухомого майна площею 42,8 м2 (тобто і усіх приміщень загального користування). [PERSON] адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, ані Пята дніпропетровська державна нотаріальна контора за зверненнями позивача не внесли до відповідних реєстрів записи про скасування реєстрації права власності [PERSON] на ? частину місць загального користування (а.с.а.с. 119, 120). Відповідно до частини 3 статті 61 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Усі викладені вище обставини були встановлені рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.04.2014 року. При цьому у цивільній справі, у якій судом апеляційної інстанції 17.04.2014 року було ухвалене рішення, брали участь і [PERSON], і [PERSON], а предметом спору були саме права на квартиру [ADDRESS]. Таким чином, усі викладені факти й обставини не потребують додаткового доведення в силу статті 61 ЦПК. Згідно з основами цивільного законодавства визнання акту недійсним тягне за собою нікчемність усіх вчинених на його виконання юридично значущих дій, оскільки такий акт визнається недійсним саме від його видання (складання). Відтак, оскільки свідоцтво про право власності на житло від 06.10.1993 року за рішенням суду є недійсним (частково), то й свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане на його підставі 30.05.2013 року, також має бути визнане недійсним з відповідним скасуванням реєстрації права власності, набутого на підставі такого свідоцтва. Суд також вважає обґрунтованою позовну вимогу про скасування державної реєстрації свідоцтва про право власності на житло від 06.10.1993 року, оскільки, незважаючи на часткове визнання цього свідоцтва недійсним, речові права у визнаній недійсною частині й дотепер зареєстровані у відповідному реєстрі прав на нерухоме майно. Між тим, ця вимога має бути задоволена частково щодо зареєстрованого на підставі визнаної недійсною частини свідоцтва від 03.10.1993 року права [PERSON] При цьому суд вважає безпідставною заяву [PERSON] про застосування правил позовної давності до вимоги про скасування державної реєстрації свідоцтва про право власності від 06.10.1993 року з наступних підстав. Так, відповідач, стверджуючи про закінчення позовної давності, зазначила, що позивач була обізнана про наявність цього свідоцтва ще у квітні 2013 року (коли їй було відмовлено у позові про визнання свідоцтва про право власності на жило недійсним), отже трирічний строк для скасування його державної реєстрації закінчився. Цей довід є хибним, оскільки у відповідності з частиною 1 статті 261 Цивільного кодексу України (далі ЦК) перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Між тим, порушення права позивача існуванням реєстрації свідоцтва настало лише після 17.04.2014 року під час підготовки документів для приватизації належних їй приміщень. Позовні вимоги про внесення змін до технічної характеристики спірної квартири не підлягають задоволенню, оскільки позивачем невірно обрано спосіб захисту порушеного права (статті 16 ЦК).

Outcome: partial