Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-24 00:00:00

24 січня 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції у Волинській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди у зв'язку з незаконним притягненням до адміністративної відповідальності. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 28 червня 2018 року біля 22 год. 30 хв. позивач їхав автомобілем марки «Фольксваген ЛТ» до власного будинку, що по [ADDRESS] Не далі, ніж за сто п'ятдесят метрів до вказаного будинку, побачивши в дзеркалах заднього виду поліцейський автомобіль із ввімкненими проблисковими маячками, позивач добровільно, без застосування до нього будь-яких примусових заходів, за правилами дорожнього руху здійснив тимчасову зупинку свого транспортного засобу. Жодних звукових сигналів йому працівниками поліції подано не було. Факт ввімкнення останніми проблискових маячків червоного кольору позивачем не заперечується, а навпаки - підтверджується, й у такий спосіб одночасно спростовується факт невиконання ним вимог пунктів 2.4 та 3.2 Правил дорожнього руху щодо обов'язку зупинити свій транспортний засіб біля правого краю проїзної частини в разі ввімкнення проблискових маячків червоного кольору на поліцейському автомобілі, оскільки в разі невиконання ним вимог про зупинку транспортного засобу було б об'єктивно неможливе його затримання працівниками поліції без застосування до нього примусових заходів зупинки автомобіля. Однак такі заходи працівниками поліції не здійснювались. Після зупинки транспортного засобу до позивача підбіг один із представників правоохоронних органів, який всупереч вимогам ч. 3 ст. 18 Закону України «Про Національну поліцію» не назвавши своє прізвище, посаду, спеціальне звання, погрожуючи вогнепальною зброєю (пістолетом), криком вимагав вийти з автомобіля. Не встигнувши поставити запитання, що сталося та яка причина зупинки транспортного засобу, позивач побачив, як до його автомобіля підбіг і другий представник правоохоронних органів, який також, не назвавши своє прізвище, посаду, спеціальне звання, погрожуючи вогнепальною зброєю (автоматом), застосував невідомий спеціальний засіб, споряджений речовинами сльозогінної та дратівної дії, шляхом розпилення невідомого газу безпосередньо перед очима позивача. Одразу після цього вказані вище представники правоохоронних органів із застосування фізичного впливу (сили) витягли його з транспортного засобу, застосували прийом рукопашного бою у вигляді «важеля руки всередину», використали засоби обмежень рухомості (кайданки) шляхом їх фіксації на зап'ястках обох рук, що підтверджується доданим до позовної заяви копіями рапортів [PERSON] та [PERSON], нанесли тілесні ушкодження, а саме удари по голові, спині та лівій нозі. Жодних пропозицій пройти огляд на стан алкогольного сп'яніння на місці позивачу запропоновано не було. Всупереч ст. 266 КУпАП позивача було одразу ж після адміністративного затримання, про що в порушення ст. 261 КУпАП протокол не складався, доставлено до Ратнівської ЦРЛ для проведення огляду на стан алкогольного сп'яніння. В лікарні кайданки з нього не знімали та не послаблювали їх дію, залишаючи поза увагою всі прохання про це, хоча він був деморалізований, нічого не бачив в силу ушкоджень невідомим газом сльозогінної дії, жодних насильницьких дій чи будь-якої непокори не чинив, що було підтверджено допитаними працівниками Ратнівської ЦРЛ [PERSON] та [PERSON], які в той момент чергували в медичному закладі. Вказана обставина підтверджується доданим до позовної заяви аудіозаписом судових засідань. В результаті проведеного огляду на стан алкогольного сп'яніння позивача було визнано особою, що перебуває в стані алкогольного сп'яніння з показами газоаналізатора 0,23 проміле. Не погоджуючись із цими результатами, позивач наполягав на необхідності відібрані біологічних зразків (крові), що було підтверджено показами свідка [PERSON], проте заперечувалось свідком [PERSON] За результатами проведеного огляду відносно [PERSON] інспектором СРПП Володимир-Волинського ВП ГУНП у Волинській області - старшим лейтенантом полії [PERSON] всупереч нормам ст. 266 КУпАП та Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої спільним наказом МВС України та МОЗ України від 09.11.2015 року № 1452/735 (далі - Інструкція), було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ОБ № 012581, копію якого було вручено позивачу під розпис. Інших протоколів чи постанов щодо нього не складали та не вручали. Також всупереч вимогам п. 20 Розділу III Інструкції залишилось без належного реагування прохання [PERSON] надати йому копію висновку щодо результатів медичного огляду. Лише після складення вказаного протоколу поліцейським було знято кайданки та надано можливість отримати його копію та розписатись в ньому про отримання, хоча [PERSON] нічого не бачив, так як у той час ще не припинив свою дію сльозогінний газ. Він наосліп двічі розписався, отримав копію протоколу, а працівники поліції поїхали в невідомому напрямку. Після цього близько 02 год. [PERSON] повторно зайшов до лікарні з проханням до чергового лікаря відібрати кров на аналіз для виявлення в ній слідів алкоголю, однак йому знову було відмовлено. Крім того, він наполягав на госпіталізації через нанесені працівниками поліції тілесні ушкодження. Дане звернення так само залишилось без належного реагування. Вже наступного дня [PERSON] виявив, що в нього відсутнє посвідчення водія, яке знаходилось в автомобілі. Також звернувся до Ратнівської ЦРЛ із тими самими скаргами, що й під час його затримання, і йому було видано лікарське заключення, відповідно до якого в нього були виявлені наступні ушкодження: забої лівого плечового суглобу та м'яких тканин спини з підшкірними гематомами в ділянці спини та лівого плеча. Окрім того, в нього було відібрано біологічні зразки крові для проведення токсикологічного аналізу, результат якого свідчить про відсутність етанолу в біологічному матеріалі. Позивач 03 липня 2018 року уклав Договір про надання правової допомоги № 17 з адвокатом для отримання відповідної правової допомоги та забезпечення захисту його інтересів. Даним договором було закріплено умови оплати гонорару за надання правової допомоги загального характеру, представництво інтересів позивача як потерпілого в кримінальному провадженні та як особи, яка притягається до адміністративної відповідальності в суді першої інстанції. Того ж дня на адресу Ковельської місцевої прокуратури позивач направив заяву про вчинення працівниками поліції кримінальних правопорушень, передбачених статтями 125 та 365 КК України, а також скаргу на протиправні дії працівників поліції до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України. В ході ознайомлення 12 липня 2018 року представником позивача в Ратнівському районному суді Волинської області з матеріалами справ № 166/820/18, № 166/821/18 та № 166/822/18 було встановлено, що працівниками поліції відносно позивача було складено три протоколи про адміністративні правопорушення за статтями 122-2, 130 та 185 КУпАП. При цьому в протоколах про адміністративні правопорушення за статтями 122-2 та 185 КУпАП в графі для підпису особи, відносно якої складено протокол, зазначено: «відмовився». Крім того, також було встановлено ряд допущених працівниками поліції порушень чинного законодавства при оформленні вказаних вище протоколів, у зв'язку з чим на адресу суду було подано клопотання про направлення матеріалів цих справ про адміністративні правопорушення на доопрацювання для належного оформлення. Суддею Ратнівського районного суду Волинської області Лозицьким С.О. 16 липня 2018 року було винесено постанову по справах № 166/820/18, № 166/821/18 та № 166/822/18, відповідно до якої матеріали адміністративних справ відносно позивача було направлено на доопрацювання. Управлінням Служби безпеки України у Волинській області 18 липня 2018 року було прийнято до провадження матеріали досудового розслідування кримінального провадження № 42018031110000052, зареєстрованого за заявою позивача. Позивачем 31 липня 2018 року було направлено на адресу Управління Служби безпеки України у Волинській області клопотання про залучення його як потерпілого, долучення доказів та допит свідків, яке було частково задоволено згідно з постановою від 06 серпня 2018 року та за результатом розгляду якого позивача було викликано для проведення допиту. Окрім того, за результатами розгляду скарги позивача було отримано лист від Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України за вихідним № /1-73/42-02/01-2018 від 02.08.2018 року, відповідно до якого скарга позивача направлена до слідчого відділу УСБУ у Волинській області для приєднання до матеріалів кримінального провадження. Представник позивача 18 серпня 2018 року направив на адресу Управління Служби безпеки України у Волинській області клопотання про проведення судово-медичної експертизи для встановлення ступеня тяжкості отриманих тілесних ушкоджень, яке згідно з листом № 54/14/3301 від 27 серпня 2018 року було задоволено. З офіційного порталу Судової влади України було встановлено, що 30 серпня 2018 року матеріали справ про адміністративні правопорушення відносно позивача повторно надійшли до Ратнівського районного суду Волинської області. В результаті ознайомлення представником позивача з матеріалами справ було встановлено, що відмічені постановою судді Ратнівського районного суду Волинської області Лозицького С.О. від 16 липня 2018 року порушення були лише частково усунуті, при цьому були допущені нові порушення: до протоколів про адміністративні правопорушення всупереч п. 7 Розділу II Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції, затвердженої Наказом МВС України від 06.11.2015 року № 1376, внесено виправлення, а також додано рапорт [PERSON] про неможливість долучення відеозапису адміністративного затримання позивача, так як останній «знищився при перезаписі», що не звільняє працівника поліції від закріпленого в ст. 251 КУпАП обов'язку збирання доказів вчинення адміністративного правопорушення. Позивач та його представник 07 вересня 2018 року прибули до СВ УСБУ у Волинські області, де позивача було допитано в якості потерпілої особи, вручено йому пам'ятку про процесуальні права та обов'язки потерпілого, а також направлено до Волинського обласного бюро судово-медичної експертизи для встановлення ступеня тяжкості отриманих тілесних ушкоджень. За результатом проведеної експертизи встановлено, що працівниками поліції позивачу були завдані легкі тілесні ушкодження. Позивачем 11 вересня 2018 року було направлено на адресу Ратнівського районного суду Волинської області клопотання про виклик свідків, долучення доказів та відкладення розгляду справи в зв'язку з викликом свідків, яке було задоволено частково: направлено виклики свідкам [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], а свідків, зазначених в протоколі про адміністративне правопорушення за ст. 185 КУпАП, [PERSON] та [PERSON] викликано не було, оскільки у вказаному протоколі відсутня інформація про повне ім'я та по батькові цих осіб, що, в свою чергу, позбавило позивача його права на захист, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод в частині права допитати свідків обвинувачення, та що не завадило суду апеляційної інстанції направити цим особам судові повістки. Враховуючи неможливість встановлення осіб свідків [PERSON] та [PERSON], а також той факт, що працівниками поліції не в повній мірі були виправлені недоліки, вказані у постанові від 16 липня 2018 року, представником позивача 21 вересня 2018 року було подано клопотання про повернення матеріалів справ про адміністративні правопорушення відносно позивача на доопрацювання повторно, яке залишилось без задоволення. Представником позивача 26 вересня 2018 року було направлено на адресу Ратнівського районного суду Волинської області клопотання про закриття проваджень у справах про адміністративні правопорушення щодо позивача в зв'язку з відсутністю доказів, однак дане клопотання залишилось без задоволення, а за результатом розгляду справ про адміністративні правопорушення суддею Ратнівського районного суду Волинської області Фазан О.З. того ж дня було винесено постанову у справах про адміністративні правопорушення № 166/820/18, № 166/821/18 та № 166/822/18, якою було необґрунтовано, безпідставно та із порушенням вимог чинного законодавства визнано позивача винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 122-2, ч. 1 ст. 130, ст. 185 КУпАП, та застосовано до нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі шестисот неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 10200 грн., з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік, а також стягнуто з нього судовий збір у розмірі 352,40 грн. Між позивачем та його представником 27 вересня 2018 року було укладено Додаткову угоду № 1 до Договору № 17 про надання правової допомоги від 03 липня 2018 року, якою закріплювались умови оплати гонорару адвоката за представництво і захист інтересів позивача як особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, в суді апеляційної інстанції, а також умови додаткової сплати гонорару у випадку задоволення вимог апеляційної скарги по справі № 166/821/18. Представником позивача 02 жовтня 2018 року було направлено до Апеляційного суду Волинської області через Ратнівський районний суд Волинської області апеляційну скаргу на постанову судді від 26 вересня 2018 року по справах про адміністративні правопорушення № 166/820/18, № 166/821/18 та № 166/822/18. В ході апеляційного розгляду справи № 166/821/18 в Волинському апеляційному суді було допитано як свідка [PERSON], який підтвердив факт адміністративного затримання позивача 28 червня 2018 року, при цьому надавши неправдиві свідчення про складення щодо позивача протоколу адміністративного затримання та постанови про притягнення його до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ст. 126 КУпАП, а також про повідомлення Регіонального центру БВПД про затримання позивача, оскільки, як свідчать відповіді на адвокатські запити та витяги з інтегрованої інформаційно-пошукової системи МВС України «Армор», протокол про адміністративне затримання не складався ані працівниками Ратнівського ВП ГУНП у Волинській області, ані працівниками Володимир-Волинського ВП ГУНП у Волинській області, постанова за ст. 126 КУпАП щодо позивача взагалі ніколи не виносилась, Регіональний центр БВПД у Волинській області про затримання позивача не повідомлявся, що свідчить про грубе порушення працівниками поліції вимог ст. 261 КУпАП, а також про надання суду апеляційної інстанції неправдивих свідчень. За наслідками розгляду апеляційної скарги представника позивача 20 грудня 2018 року суддею Волинського апеляційного суду Денісовим В.П. було винесено постанову по справі № 166/821/18, якою апеляційну скаргу задоволено, постанову судді Ратнівського районного суду Волинської області Фазан О.З. від 26 вересня 2018 року скасовано як незаконну, необґрунтовану та належним чином не вмотивовану, а провадження у справах щодо позивача за статтями 122-2, 185, ч. 1 ст. 130 КУпАП закрито на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП у зв'язку із відсутністю події та складу вказаних адміністративних правопорушень. Зазначена постанова набрала законної сили негайно після її винесення, є остаточною оскарженню не підлягає. Позивач вважає, що закриття справ про адміністративні правопорушення відносно нього в зв'язку з відсутністю події та складу вказаних адміністративних правопорушень, свідчить про незаконність складення та направлення до суду працівниками поліції матеріалів вказаних справ та про незаконність і безпідставність притягнення його до адміністративної відповідальності судом першої інстанції. Після отримання вказаної постанови 03 січня 2019 року представником позивача було складено Акт № 1 про надання правової допомоги, відповідно до якого адвокат надав, а клієнт прийняв правову допомогу згідно із наведеним в Акті розрахунком. Загальний розмір гонорару за цим Актом становить 13500 грн. Одразу після підписання Акта № 1 про надання правової допомоги позивач сплатив адвокату готівкою обумовлений сторонами розмір гонорару в сумі 13500 грн., а також гонорар у розмірі 5000 грн., встановлений п. 3.1.11 Договору № 17 про надання правової допомоги від 03 липня 2018 року зі змінами, внесеними Додатковою угодою № 1 до цього Договору. Окрім витрат на правову допомогу позивач також поніс і інші судові витрати, пов'язані з прибуттям до міста Луцька, зокрема для проведення його допиту як потерпілої особи 07 вересня 2018 року, а також на судові засідання Волинського апеляційного суду 23 жовтня, 12 листопада, 27 листопада та 20 грудня 2018 року. Зазначені витрати становлять 2004 грн. з розрахунку: 100,20 грн. вартість одного квитка х 2 (для позивача і його представника) х 5 (кількість поїздок до міста Луцька) х 2 (у зворотному напрямку). Таким чином, внаслідок безпідставного складення працівниками поліції відносно позивача протоколів про адміністративні правопорушення за статтями 122-2, 130 та 185 КУпАП, порушення його права на захист під час адміністративного затримання, нанесення йому легких тілесних ушкоджень без обґрунтованої необхідності застосування сили та спеціальних засобів, незаконного вилучення посвідчення водія, абсолютно бездоказового визнання його винним у вчиненні інкримінованих адміністративних правопорушень, незаконного притягнення позивача до адміністративної відповідальності та накладення на нього адміністративних стягнень у вигляді штрафу та позбавлення його права керувати транспортними засобами, позивач вважає, що йому було завдано майнової шкоди в загальному розмірі 20504 грн. Окрім того, внаслідок наведених вище обставин позивач також вважає, що йому було завдано і моральної шкоди, оскільки було спричинено моральні страждання, які полягали у переживаннях щодо розголосу факту його затримання і притягнення до адміністративної відповідальності за місцем проживання. Позивач протягом всього часу розгляду його справи в судових інстанціях боявся громадського осуду, враховуючи ту обставину, що він протягом останніх трьох років алкогольні напої не вживає. Також моральні страждання позивача були пов'язані з позбавленням можливості користуватися спеціальним правом щодо керування транспортним засобом, яке було просто необхідним в силу тієї обставини, що він є особою, яка здійснює догляд за дитиною-інвалідом, яку практично кожного дня необхідно возити до школи на спеціальні заняття. Більш того, позивач і на сьогоднішній день позбавлений посвідчення водія, оскільки працівники поліції його вилучили без зазначення про це в протоколі, що обумовлює ще й необхідність відновлення цього посвідчення у відповідному територіальному сервісному центрі МВС України. Також позивач боявся понести значні грошові витрати, як на сплату штрафу й судового збору, так і на витрати на правничу допомогу. Більш того, позивачу довелося доказувати в суді свою невинність в інкримінованих правопорушеннях, які він не скоював, всупереч нормам Конституції України, якими закріплено презумпцію невинуватості особи та нормам КУпАП, що закріплюють обов'язок правоохоронних органів надавати докази винуватості особи в інкримінованому правопорушенні. Вважає, що в даній ситуації, працівники поліції знехтували своїми обов'язками, що призвело до порушення права позивача, завдання йому моральних страждань та додаткових клопотів. За весь час розгляду своєї справи в судах позивач пережив значні хвилювання, його звичний ритм життя був порушений, він кожного дня думав про наслідки застосування до нього адміністративних стягнень, а також не міг усвідомити факт його притягнення до відповідальності без будь-яких належних доказів по справі. Неправдиве обвинувачення його у вчиненні правопорушення негативно вплинуло на його стосунки з сусідами, знайомими, колишніми колегами по службі, оскільки під час судового розгляду справи щодо позивача, його викликали до місцевого та апеляційного судів, до прокуратури та УСБУ у Волинській області, що викликало нездоровий інтерес до його особи, поставило під сумнів його честь і гідність, як людини і як колишнього співробітника поліції. Також наголошує, що в момент отримання тілесних ушкоджень, він переніс значний фізичний біль, пережив емоційний стрес, який супроводжувався почуттями розгубленості, образи, обурення, приниженої гідності, тривоги, а також страху за своє здоров'я та життя. Розмір страждань, які позивач пережив і переживає по даний час важко оцінити, проте вважає, що йому мають бути компенсовані хоча б ті емоційні страждання, які довелося перенести, а також витрати, пов'язані з відновленням психічного стану позивача та стану його сім'ї, відпочинком від усього, що з ним сталося. Також позивач наголошує на тому, що протиправні дії працівників поліції в Ратнівській ЦРЛ вчинялись у присутності свідків - чергових лікарів, що доводить факт приниження честі та гідності позивача в очах цих осіб. Більше того, наведені обставини позначились і на психологічній ситуації в родині позивача, так як останній не мав законної змоги самостійно доставляти свою неповнолітню дитину-інваліда до школи і забирати його звідти, що викликало осуд з боку членів сім'ї позивача. Вказані вище обставини залишили негативні зміни в житті позивача: щоденні думки та спогади про наслідки психотравмуючої події, страх можливого повторення подій, негативні переживання та спогади, потреба в униканні аналогічних обставин, насторога, тривога, емоційні та тілесні реакції при згадуванні, важкість виконання повсякденних обов'язків, фіксованість уваги на проблемі реабілітації, переживання фізичних незручностей та психологічного дискомфорту, тимчасова відірваність від активного соціального життя, знижений та нестійкий настрій, порушення сну, емоційна напруга, нервозність, дратівливість реакції замикання, бажання уникати контактів, почуття образи, обурення, приниженої гідності. Загальний розмір завданої позивачу моральної шкоди останній оцінює в сумі 25 000 грн. Посилаючись на викладені вище обставини, позивач просить стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку на його користь 25 000 грн. у відшкодування моральної шкоди та 20 504 грн. у відшкодування майнової шкоди, заподіяної у зв'язку з незаконним притягненням до адміністративної відповідальності. Ухвалою суду від 28 лютого 2019 року до участі у справі як третіх осіб на стороні відповідачів, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, залучено [PERSON] та [PERSON]. Позивач [PERSON], його представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю. Представник позивача пояснив, що ввечері 28 червня 2018 року [PERSON] повертався додому на власному автомобілі. Майже поруч з його житловим будинком позивача зупинили поліцейські СРПП Володимир-Волинського ВП ГУНП у Волинській області [PERSON] та [PERSON] Без достатніх на те причин, застосувавши силу та сльозогінний газ, закували [PERSON] у кайданки та доставили його на приймальне відділення Ратнівської ЦРЛ для проведення медичного огляду з метою встановлення стану алкогольного сп'яніння. Хоча опору позивач не чинив, кайданки в медичному закладі з нього не зняли, силу їх дії не послаблювали. В такому стані він перебував протягом двох з половиною годин. При цьому поліцейські навіть не пускали [PERSON] до туалету. За результатами медичного обстеження кількість алкоголю в його крові склала: в першому випадку 0,23 проміле, в другому - 0,30 проміле. Протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП, який був складений відносно позивача, він підписав, не ознайомившись із ним, оскільки внаслідок дії сльозогінного газу нічого не бачив. Також щодо [PERSON] були складені протоколи за статтями 122-2, 185 КУпАП, з якими позивача також не ознайомлювали. Постановою Волинського апеляційного суду від 20 грудня 2018 року була скасована постанова Ратнівського районного суду від 26 вересня 2018 року про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст. 122-2, ч. 1 ст. 130, ст. 185 КУпАП, а провадження у справі закрито у зв'язку з відсутністю події і складу вказаних адміністративних правопорушень. Оскільки невинуватість позивача у вчиненні інкримінованих йому адміністративних правопорушень була встановлена в судому порядку, тому він має право на відшкодування шкоди, заподіяної йому незаконним притягненням до адміністративної відповідальності. Також право на відшкодування шкоди він має й у зв'язку з незаконним затриманням працівниками поліції, оскільки достатніх підстав для цього не було. Крім того, саме адміністративне затримання відбувалося з грубими порушеннями закону, зокрема, не було складено протоколу адмінзатримання, не повідомлено про даний факт центр безоплатної вторинної правової допомоги та родичів позивача. Просять позов задовольнити. Представник відповідача Головного управління Національної поліції у Волинській області [PERSON] позовні вимоги не визнала, пояснила, що інспектори СРПП Володимир-Волинського ВП ГУНП у Волинській області [PERSON] та [PERSON] в даному випадку діяли в межах наданих їм повноважень, що підтверджується висновком службового розслідування по факту скарги на дії працівників поліції від 04 вересня 2018 року, а тому позов вважає безпідставним та просить відмовити в його задоволенні. Відповідач Державна казначейська служба України свого представника в судове засідання не скерувала, відзиву на позов не подала. Треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON], [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнали. Пояснили, що 28 червня 2018 року під час спільного відпрацювання населених пунктів Волинської області здійснювали патрулювання вулиць смт. Ратне. Під час патрулювання помітили автомобіль марки «Фольксваген ЛТ», в якого не освітлювався задній номерний знак, крім того, автомобіль рухався невпевнено. Тому ними було прийнято рішення зупинити даний транспортний засіб. Проте водій автомобіля не реагував на увімкнені ними проблискові вогні синього та червоного кольорів, на вимогу зупинитися, подану за допомогою гучномовця, також не відреагував. Переслідуючи вказаний автомобіль, їм усе ж вдалося притиснути його до узбіччя та зупинити. Водій автомобіля [PERSON] почав погрожувати їм, виражався нецензурними словами, а на пропозицію пройти медогляд штовхнув [PERSON] Оскільки позивач поводися агресивно, тому вони змушені були застосувати до нього кайданки і таким способом доставити до медичного закладу для проходження медогляду на стан алкогольного сп'яніння. Перебуваючи у приймальному відділенні Ратнівської ЦРЛ [PERSON] продовжував поводитися агресивно, тому кайданки з нього не знімали. Проте кожного разу коли він ходив до туалету, кайданки з нього знімали. Показники газоаналізатора підтвердили, що позивач перебував у стані алкогольного сп'яніння, тому відносно нього був складений протокол за ч. 1 ст. 130 КУпАП, який останній власноручно підписав. Також відносно [PERSON] були складені протоколи за статтями 122-2 та 185 КУпАП, які він відмовився підписувати. Вважають, що їх дії повністю відповідають вимогам закону, а тому просять у задоволенні позову відмовити. Представник третіх осіб [PERSON] позовні вимоги вважає безпідставними, оскільки позивачем не доведено факт заподіяння йому майнової та моральної шкоди внаслідок незаконного притягнення до адміністративної відповідальності. Так інспектори поліції [PERSON] та [PERSON] під час затримання та складення адмінпротоколів відносно [PERSON] діяли в рамках наданих їм повноважень, жодним судовим рішення незаконність їх дій не була встановлена, в той час як правомірність підтверджується висновком службової перевірки. Також заперечує факт адміністративного затримання [PERSON], оскільки будь-яких процесуальних документів щодо цього не складалося, а застосування до позивача спецзасобу кайданки було викликано необхідністю припинити його протиправні агресивні дії. Допитані як свідки треті особи [PERSON] та [PERSON] дали покази, що за своїм змістом та суттю повністю збігаються з їх поясненнями, наданими в статусі третіх осіб. Вислухавши пояснення сторін, третіх осіб, їх представників, показання свідків, проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що позов підставний та підлягає до задоволення частково. З матеріалів справи вбачається, що 29 червня 2018 року інспектором СРПП Володимир-Волинського ВП ГУНП у Волинській області [PERSON] відносно [PERSON] був складений протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП, серії ОБ № 012581, згідно з яким 28 червня 2018 року біля 22 год. 55 хв. на вул. Центральна в смт. Ратне Ратнівського району Волинської області позивач керував автомобілем марки «Фольксваген ЛТ 35», номерний знак [NUMBER], в стані алкогольного сп'яніння, чим порушив п. 2.9 Правил дорожнього руху (т. 1 а.с. 17). Крім того, того ж дня інспектором СРПП Володимир-Волинського ВП ГУНП у Волинській області [PERSON] відносно [PERSON] був складений інший протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 122-2 КУпАП, серії ОБ № 012582, згідно з яким 28 червня 2018 року біля 22 год. 55 хв. на вул. Центральна в смт. Ратне Ратнівського району Волинської області позивач, керуючи автомобілем марки «Фольксваген ЛТ 35», номерний знак [NUMBER], в якому не працювало освітлення заднього номерного знака, не виконав вимогу поліцейського про зупинку транспортного засобу, чим порушив п. 2.4 Правил дорожнього руху (т. 1 а.с. 20). Крім того, того ж дня інспектором СРПП Володимир-Волинського ВП ГУНП у Волинській області [PERSON] відносно [PERSON] був складений протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 185 КУпАП, серії АА № 896661, згідно з яким 28 червня 2018 року біля 22 год. 55 хв. на вул. Центральна в смт. Ратне Ратнівського району Волинської області позивач виражався нецензурною лайкою в адресу працівників поліції, на їх законну вимогу припинити протиправні дії не реагував та вчинив шарпанину (т. 1 а.с. 21). Постановою судді Ратнівського районного суду Волинської області Лозицького С.О. від 16 липня 2018 року справи про адміністративні правопорушення за вказаними вище фактами № 166/820/18, № 166/821/18 та № 166/822/18 в порядку ст. 36 КУпАП були об'єднані в одне провадження та направлені до Ратнівського ВП ГУНП у Волинській області для доопрацювання. За результатами розгляду вказаних вище справ по суті, після повторного надходження їх до Ратнівського районного суду Волинської області, постановою судді Фазан О.З. від 26 вересня 2018 року [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 122-2, ч. 1 ст. 130, ст. 185 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі шестисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 10200 грн., з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік. Крім того в дохід держави стягнено судовий збір у сумі 352,40 грн. Постановою судді Волинського апеляційного суду від 20 грудня 2018 року апеляційну скаргу захисника [PERSON] задоволено, вказану вище постанову суду першої інстанції щодо [PERSON] скасовано, а провадження у справі про адміністративні правопорушення за ст. 122-2, ч. 1 ст. 130, ст. 185 КУпАП закрито на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП у зв'язку з відсутністю події та складу вказаних правопорушень. Таким чином, у судовому засіданні встановлено, що складення відносно [PERSON] протоколів серії ОБ № 012581, серії ОБ № 012582 та серії АА № 896661 від 29 червня 2018 року про адміністративні правопорушення за ч. 1 ст. 130, ст. 122-2, ст. 185 КУпАП та подальше провадження за цими протоколами було незаконним. Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). В даному випадку підставою для відшкодування шкоди є незаконне складення інспекторами поліції [PERSON] та [PERSON] відносно [PERSON] адміністративних протоколів і подальше адміністративне провадження на підставі цих протоколів, оскільки до позивача не було застосовано адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу судом, тому до даних правовідносин підлягають застосуванню положення статті 1174 ЦК України. Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Таку правову позицію, висловив Верховний Суд України 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16. Таким чином здійснення провадження у справі про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності, яке в подальшому було закрито судом апеляційної інстанції за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, а саме інспекторів поліції [PERSON] та [PERSON], які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше). Констатація цього факту судом свідчить також про незаконність дій працівників поліції щодо затримання позивача та застосування до нього спецзасобу - кайданки. Треті особи [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні дану обставину визнали, однак належним чином не довели необхідності застосування цього заходу щодо позивача. Посилання третіх осіб на те, що, складаючи протоколи про адміністративні правопорушення, передбачені ст. 122-2, ч. 1 ст. 130, ст. 185 КУпАП, вони діяли в межах своїх повноважень, не спростовують того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справ про адміністративні правопорушення через відсутність їх складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Виходячи зі сталої практики Європейського суду з прав людини (п. 36 рішення від 10.02.1995 року у справі «Аллене де Рібемон проти Франції»), посягання на презумпцію невинуватості може виходити не лише від судді чи суду, але і від інших органів державної влади. У свою чергу порушення прав людини та одного з основоположних принципів, що лежить в основі кримінального права презумпції невинуватості, призводить до того, що особа, яку держава обвинувачує у скоєнні злочину, стикається зі значними соціальними та особистими наслідками, зокрема, потенційною можливістю позбавлення волі, соціальним засудженням, а також з іншими психологічними та економічними втратами. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Наданими в суді поясненнями та представленими доказами позивач довів факт заподіяння моральної шкоди, що завдана йому провадженням у справі про адміністративне правопорушення та полягає у приниженні честі, гідності, моральних переживаннях, фізичних стражданнях, порушенні нормальних життєвих стосунків. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Страждання позивача були пов'язані з переоцінкою своєї соціальної значимості, що зумовило зміни у ставленні до того життєвого устрою, в якому він існував раніше, і вплинуло на зміст правовідносин, в яких позивач брав участь. При цьому суд враховує, що моральну шкоду, зважаючи на її сутність, яка носить виключно суб'єктивний прояв психологічних процесів конкретної особи, не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. З огляду на тривалість провадження у справах про адміністративні правопорушення протягом 6 місяців, враховуючи глибину, тривалість та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач, порушення нормальних життєвих зв'язків, суд з урахуванням засад розумності та справедливості, дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди у розмірі, про який просить позивач, а саме 25 000 грн. Крім того, в судовому засіданні було встановлено, що позивач у зв'язку з незаконним притягненням його до адміністративної відповідальності зазнав також і майнової шкоди, яка складається з витрат на правничу допомогу адвоката та інших витрат, пов'язаних із розглядом справ про адміністративні правопорушення за ст. 122-2, ч. 1 ст. 130, ст. 185 КУпАП. Розмір зазначених вище витрат підтверджується договором про надання правової допомоги № 17 від 03 липня 2018 року (т. 1 а.с. 14), додатковою угодою до нього № 2 від 21 січня 2019 року, актом № 1 про надання правової допомоги від 03 січня 2019 року та квитанціями про її оплату на суму 13500 грн. та 5000 грн. (т. 1 а.с. 114-123). Квитками на проїзд автомобільним транспортом підтверджуються витрати на переїзд позивача та його представника до м. Луцька для участі в судовому засіданні Волинського апеляційного суду 20 грудня 2018 року в сумі 400,80 грн. (т. 1 а.с. 104, 108). Разом із тим позивачем не доведено необхідність витрат на проїзд автомобільним транспортом 12 та 27 листопада 2018 року, а тому вимоги про їх стягнення є безпідставними. Таким чином, загальна сума грошових витрат, які позивач поніс у зв'язку з незаконним притягненням його до адміністративної відповідальності становить 18 900,80 грн. У пункті 10-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз'яснено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад, стаття 9 Закону «Про оперативно-розшукову діяльність»). Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України. Розподіл судових витрат між сторонами суд здійснює у відповідності до норм ст. 141 ЦПК України, згідно з якою судові витрати в разі задоволення позову покладаються на відповідача. Таким чином з відповідачів підлягає стягненню судовий збір, розмір якого становить 1536,80 грн. як за дві вимоги: майнового та немайнового характеру.

Outcome: partial