Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-31 00:00:00

25.09.2019 позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, та просить суд визначити місце проживання дочки [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Просить припинити стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на дочку [PERSON] , [INFO] , щомісячно в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до її повноліттята стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , щомісячно в розмірі 1/4 частини усіх її видів заробітку (доходів), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що сторони перебували з 15.05.2008 по 25.10.2013 в шлюбі, від якого мають спільну дочку [PERSON] , [INFO] , яку рішенням суду для подальшого утримання та виховання залишено з матір`ю [PERSON] та стягнуто з батька дитини [PERSON] на користь [PERSON] на дочку [PERSON] , [INFO] , щомісячно в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до її повноліття - до [INFO] .Позивач зазначає, що на даний час дитині виповнилося 11 років і вона має бажання проживати разом із батьком, який дбає про неї, утримує матеріально, купує одяг, продукти харчування та сплачує аліменти. Позивач зазначає, що дитина дуже прив`язана до батька і сильно травмується морально, коли телефонує її мати - відповідач по справі, і змушує дитину повертатися до неї. Також вказує, що він намагався вирішити питання проживання дочки з відповідачкою, однак, остання влаштовує постійно сварки в присутності дитини, ображає непристойними словами. Позивач наполягає на визначенні місця проживання дитини саме з ним, так як це відповідатиме інтересам та бажанню дитини. Позивач зазначає, що має можливість забезпечити дитині належні умови проживання, так як має стабільних дохід, житло, разом з тим не чинитиме перешкод для спілкування матері з дочкою. Посилаючись на те, що фактично дочка проживає разом із позивачем, а відповідач отримує аліменти, хоча дитина знаходиться на повному утриманні батька, позивач просить суд припинити стягнення аліментів з нього на користь [PERSON] та стягнути саме з останньої аліменти на його користь на утримання дитини, так як відповідач нікому аліменти не платить, працює, отримує щомісячно заробітну плату, інших утриманців не має. Ухвалою від 17.10.2019 відкрито загальне позовне провадження та призначено проведення підготовчого засідання на 03.12.2019 (а.с.28). 27.11.2019 від третьої особи - Радомишльський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Житомирській області надійшло клопотання про розгляд вказаної справи без участі його представника та прийняти рішення відповідно до чинного законодавства (а.с.34). 03.12.2019 від відповідача [PERSON] на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона зазначає, що не визнає заявлених вимог позивача, посилаючись на те, що позивач працює за межами області, а саме в Київській області, Бородянський район, с. Пісківка, при тому не зазначає, з ким цей час проводить дитина (а.с.38-39). Ухвалою судді Сіренко Н.С. від 08.01.2020 вказану цивільну справу прийнято до свого провадження та призначено підготовче засідання на 26.02.2020 (а.с.48). В підготовчому засіданні 26.02.2020 задоволено клопотання представника відповідача про виклик в судове засідання дочки сторін, для з`ясування її думки щодо її місця проживання, за участі фахівця органу опіки та піклування, ухвалою суду від 26.02.2020 закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду справи по суті на 01.04.2020 (а.с.65). 01.04.2020 від третьої особи без самостійних вимог - служби у справах дітей Радомишльської РДА Житомирської області надійшла заява про розгляд справи без участі представника служби, при вирішенні питання вважає доцільним визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом із батьком [PERSON] (а.с.74). Від позивача [PERSON] 01.04.2020 надійшла заява про розгляд справи без його участі, задовольнити заявлені вимоги в повному обсязі (а.с.77). В судове засідання, призначене на 01.04.2020, ні відповідач [PERSON] , ні її представник [PERSON] , які про дату, час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином (а.с.66,67,72), не з`явилися, причини неявки не повідомили, заяв чи клопотань від них на адресу суду не надходило. Вирішуючи питання про можливість розгляду справи за відсутності учасників процесу, суд враховує, зокрема, вимоги, сформульовані в рішеннях Європейського суду з прав людини у справах Цихановський проти України (рішення від 6 вересня 2007 року, заява № 3572/03) та Коновалов проти України (рішення від 18 жовтня 2007, заява № 13242/02), згідно з якими на національні суди покладено обов`язок створення умов для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним, зокрема, суд має вирішувати, чи відкладати судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричиняє невиправдані затримки у провадженні. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Правосуддя має бути швидким. Тривала невиправдана затримка процесу практично рівнозначна відмові в правосудді. (Рішення Суду у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції від 16.12.1992) Перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особі (справа «Скопелліті проти Італії» від 23 листопада 1993 року), або виконанням рішення, ухваленого на користь особи (справа «Папахелас проти Греції» від 25 березня 1999 року). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Позовна заява надійшла до Радомишльського районного суду Житомирської області 25.09.2019, відповідачем використане право на подання відзиву, сторонами використано право на правову допомогу, заявлялися клопотання, які були розглянуті судом та задоволені, проведені всі необхідні підготовчі дії, необхідні для забезпечення правильного і своєчасного (без невиправданих зволікань) розгляду справи по суті, тому суд, враховуючи положення статті 223 ЦПК України, розглядає справу за відсутності учасників процесу та їх представників. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. Згідно положень ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Дослідивши наявні у справі докази, суд встановив наступне. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З копії Свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого повторно 22.08.2019, вбачається, що [PERSON] народилася [INFO] , батьками дитини є [PERSON] та [PERSON] (а.с.9). Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 25.10.2013 шлюб, зареєстрований 15.05.2008 відділом РАЦС Радомишлшьського РУЮ Жиитомирської області між [PERSON] та [PERSON] , розірвано, після розірвання шлюбу дружині повернуто дошлюбне прізвище [PERSON] . Спільну малолітню дочку [PERSON] , [INFO] , для подальшого виховання та утримання залишено з матір'ю [PERSON] Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини - дочки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 16.09.2013 по 24.07.2026 (а.с.20-21). Як вбачається із довідок від 05.09.2018 № 02-26/547 та від 28.08.2019 № 444/02-26, виданих виконавчим комітетом Радомишльської міської ради Житомирської області на підставі актів обстеження соціального стану від 05.09.2018 та 23.08.2019 відповідно, [PERSON] , 1976 року народження, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , на його утриманні знаходиться дитина - [PERSON] , [INFO] (а.с.12,13,18,19). Із довідок, виданих ПП «Житлоремсервіс-9» від 05.09.2018 за № 1007 та 23.08.2019 за № 677, також вбачається, що [PERSON] , [INFO] , проживає з батьком [PERSON] в [ADDRESS] (а.с.14,15). 23.09.2019 з місця роботи надана характеристика на [PERSON] , згідно якої останній характеризується позитивно як відповідальний, працьовитий, дисциплінований працівник, користується повагою та авторитетом в колективі, за характером [PERSON] - чуйна, спокійна людина (а.с.16). Із характеристики, підписаної директором та класним керівником навчального закладу [PERSON] вбачається, що протягом навчання дитини в 1-4 класах батьки зарекомендували себе з позитивної сторони, [PERSON] в 2014-2015 та 2015-2016 навчальних роках був головою батьківського комітету школи, піклувався і піклується за навчання та виховання [PERSON] . Як батько, так і мама батьківські збори відвідували систематично, допомагали в ремонті класної кімнати, батько систематично сплачує за харчування дитини в школі (а.с.17). Із наявних в матеріалах цивільної справи довідок про доходи за 2018 та 2019 роки вбачається, що [PERSON] працює в ТОВ «Пісківський завод скловиробів», форма працевлаштування основна, займає посаду «Сторож старший», отримував щомісячно заробітну плату з якої стягувалися аліменти (а.с.10,11). Як вбачається із витягу з протоколу засідання комісії з питань захисту прав дитини Радомишльської районної державної адміністрації від 28.11.2019 № 16 з питання щодо місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] «…беручи до уваги побажання дитини, яка досягла 10 річного віку, з метою захисту інтересів малолітньої дитини, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини, [PERSON] , [INFO] , разом з батьком гр. [PERSON] » (а.с.37). 04.03.2020 органом опіки та піклування складено Письмовий висновок про зміну місця проживання, із змісту якого вбачається, що 20.11.2019 комісійно було проведено обстеження житлово-побутових умов та складено акт про те, що малолітня дитина [PERSON] проживає разом із батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , має окрему кімнату, забезпечена всім необхідним для повноцінного життя та розвитку. Батько дитини [PERSON] офіційно працевлаштований, стабільно отримує заробітну плату, характеризується позитивно, за висновком медичного огляду являється здоровим, заборгованість по аліментам відсутня. Згідно з характеристикою від 21.11.2019, виданою директором Радомишльської ЗОШ № 5 ім. В.М. Чорновола, [PERSON] має хороші розумові здібності, виховується в неповній сім'ї, на даний час проживає з татом, який цікавиться навчанням та життям дочки. 20.11.2019 працівниками служби у справах дітей Радомишльської РДА в присутності батька [PERSON] з його малолітньою дочкою було проведено бесіду, в ході якої дитина повідомила, що бажає проживати з татом. Враховуючи викладені обставини та побажання дитини, яка досягла 10 річного віку, орган опіки та піклування Радомишльської РДА вважає за доцільне змінити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , та визначити його разом із батьком гр. [PERSON] (а.с.76). Судом також встановлено, що після припинення шлюбних відносин сторони не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати їх малолітня дочка. Безспірним залишається той факт, що діти є найбільш вразливою стороною в будь-яких конфліктних сімейних правовідносинах, і саме на їх долю випадає найбільше страждань та втрат. Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно зі ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства», дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. У відповідності до положень ст.ст. 141, 157 СК України, батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, розірвання шлюбу та окреме від дитини проживання не впливає на обсяг їх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, а той з батьків, з ким проживає дитина не має права перешкоджати тому із батьків, хто живе окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь в її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Згідно ч. 3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставин, що мають істотне значення. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява N31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров'ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України, дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Таким чином, з досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Лише в разі збігу волі трьох учасників переговорного процесу - матері, батька, дитини можна досягти миру і згоди. Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. В письмовому висновку про зміну місця проживання зазначено, що при винесенні висновку орган опіки та піклування Радомишльської РДА взяв до уваги в тому числі побажання дитини, яка досягла 10 річного віку, а саме, при проведенні бесіди дитина повідомила, що бажає проживати з татом (а.с.76 зворот.). Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст. 77, 79, 80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідачем [PERSON] не було надано жодних письмових доказів, які б свідчили про наявність обставин, які унеможливлюють визначити місце проживання дитини з батьком. Так, згідно ч. 2 ст. 161 СК України, орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини, тому посилання відповідача [PERSON] на ту обставину, що позивач [PERSON] працює за межами області не заслуговують на увагу. При цьому, згідно картографічних даних Google, відстань від м . Радомишль Житомирської області до смт. Пісківка Київської області складає близько 50 км, яка є незначаною, а відтак не є перешкодою для визначення місця проживання дитини з позивачем. Враховуючи позицію кожної із сторін, позицію органу опіки та піклування, який надав висновок про доцільність проживання дитини з батьком, при підготовці якого було проведено бесіду із [PERSON] , яка виявила бажання проживати саме із батьком, приймаючи до уваги встановлені судом обставини, а саме, що на даний час дитина проживає разом з батьком, за місцем проживання дитини створені всі умови для останньої, батько виховує та утримує доньку, суд, розуміючи, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а діти потребують уваги, підтримки і любові обох батьків, вважає вірним визначити місце проживання неповнолітньої [PERSON] з її батьком [PERSON] , що, на думку суду, буде цілком відповідати інтересам дитини, забезпечить комфортні умови та сприятиме її здоровому розвитку, у зв'язку з чим суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 17.10.2018 у справі № 402/428/16-ц відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14.12.2016 у справі № 6-2445цс16 та від 12.07.2017 у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. Крім того, під час вирішення цієї справи суд керується статтею 51 Конституції України, яка гарантує кожному із подружжя рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї, а також частиною шостою статті 7 Сімейного кодексу України, відповідно до якої рівність прав і обов'язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї є однією із загальних засад регулювання сімейних відносин. Це узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги (рішення у справі «Зоммерфельд проти Німеччини» від 08 липня 2003 року, «Цаунеггер проти Німеччини» від 03 грудня 2009 року). Суд, з огляду на вищенаведені положення законодавства про рівність прав та обов'язків обох батьків, відносини між сторонами, вважає необхідним зауважити, що визначення місця проживання дитини з батьком по своїй суті не є розлученням матері з дитиною та не можна тлумачити як наявність у батька переваги перед матір'ю, оскільки [PERSON] має по відношенню до дитини такі ж особисті немайнові права і обов'язки, як і [PERSON] і жодним чином не втрачає прав, заснованих на спорідненості з дитиною, оскільки мати має можливість вільно спілкуватися з дочкою та не обмежена в участі у вихованні дитини. Крім того, у разі виникнення інших обставин, встановлення тісного емоційного контакту між матір'ю та дитиною, місце проживання дитини може бути згодом визначено і з матір'ю. Відповідно до ст. 51 Конституції України, ст. 180 Сімейного кодексу України (далі СК України), батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Конвенція ООН про права дитини від 20.11.1989 встановлює принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, яка має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Дитина у будь-якому випадку повинна бути захищена та отримувати належне утримання від батьків, що гарантовано як нормами СК України, так і ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, згідно з якою держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Способи виконання обов`язку утримувати своїх неповнолітніх дітей визначені в ст. 181 СК України, за змістом ч. 3 якої кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 СК України. Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі поданих учасниками справи доказів. Позивач просив суд визначити аліменти на утримання дочки в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття. За змістом ст. 141 СК України, батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, в тому числі і щодо її утримання. Оскільки дитина, на утримання якої згідно з судовим рішенням стягнуто аліменти з позивача [PERSON] на користь відповідача [PERSON] , проживає разом з позивачем, змінилися обставини, які слугували підставою для стягнення аліментів, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в частині припинення стягнення з нього аліментів за судовим рішенням заявлені обґрунтовано та підлягають задоволенню. Враховуючи, що місце проживання дочки сторін визначено з батьком, який нею опікується постійно і об`єктивно несе витрати на її утримання та враховуючи наведені вище обставини у їх сукупності, суд приходить до висновку, що розмір аліментів, який необхідно стягнути на утримання дитини належить визначити в заявленому розмірі щомісячно, починаючи з часу пред`явлення позовної заяви до суду, відповідно до ст. 191 СК України, до досягнення дитиною повноліття, у відповідності до ст. 180 СК України. При постановленні рішення про стягнення аліментів суд також враховує, що позивач та відповідач в даному випадку не позбавлені права в разі зміни матеріального чи сімейного стану звернутися до суду з позовом про зміну розміру аліментів в порядку ст. 192 СК України. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Підтверджені належним чином судові витрати підлягають стягненню у відповідності з положеннями ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та відповідно до ст.ст. 180-183, 191 СК України,

Outcome: approved