Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-26 00:00:00

25 жовтня 2018 року позивач звернулася до Марганецького міського суду Дніпропетровської області з позовом до відповідача до [PERSON], третя особа: Марганецька міська рада про визнання таким, що втратив право на користування житлом. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що відповідно договору купівлі- продажу від 18.03.2002 року вона являється власником будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Право власності зареєстровано в державному реєстрі № 36-140 від 12.06.2002 року. Відповідач по справі - її син, який зареєстрований у вказаному будинку по теперішній час, однак з 2007 року в ньому не проживає, оскільки переїхав проживати до своєї співмешканки в м. Дніпро. З вказаного часу вони з сином не спілкуються, оскільки посварилися, його особистих речей в будинку немає, комунальні послуги він не сплачує. У зв'язку з реєстрацією в її будинку відповідача [PERSON], вона позбавлена можливості користуватися ним, як власник, що й стало підставою для звернення до суду з даною позовною заявою. Згідно до рішення Марганецької міської ради від 25.02.2016 року № 172-5/VII « Про перейменування об'єктів топоніміки міста» вул. Пархоменко перейменована на вул. Виїзна. Просить суд визнати [PERSON], [INFO], таким, що втратив право на користування будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS] Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Відповідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Ухвалою суду від 06 листопада 2018 року було відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження без виклику сторін та надано відповідачу строк для подання клопотання про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін. Окрім того відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву. Відповідач, у встановлений судом строк, на адресу суду клопотань про розгляд справи з повідомленням сторін та відзиву на позовну заяву не надав, тому суд вирішує справу за наявними матеріалами, відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України. Третя особа: Марганецька міська рада пояснення щодо позову не надала. Відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази по справі, давши їм оцінку в їх сукупності, суд прийшов до наступного. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Частиною 2 ст. 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поши-рюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції з прав людини кожен має право на справедливий суд і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право на звернення до суду для захисту своїх прав. Згідно до ст.ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Статтею 13 ЦПК України визначено, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст. 76, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обста-вини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що позивач на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 18 березня 2002 року являється власником будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку від 18.03.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Марганецького міськорго нотаріального округу Єрьоменко Р.П. ( а.с.6). В зазначеному будинку значиться зареєстрованим, однак з 2007 року не проживає, син позивача - [PERSON], що підтверджується копією домової книги для прописки громадян проживаючих в будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] ( а.с.7-10) та довідкою про склад сім'ї від 28 вересня 2018 року, виданою квартальним 7 кварталу Марганецької міської ради ( а.с. 12). Актом від 28 вересня 2018 року, затвердженого квартальним 7 кварталу Марганецької міської ради та підписами сусідів підтверджується, що [PERSON] значиться зареєстрованим в будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS], однак з 2007 року і по момент складання акту за вказаною адресою не проживає ( а.с.13). Факт реєстрації відповідача за даною адресою підтверджується також і довідкою адресно-довідкового підрозділу ГУДМС України в Дніпропетровській області від 01.11.2018 року ( а.с.17). У судовому засіданні встановлено, що відповідач мав можливість користуватися спірним житловим приміщенням, перешкод йому позивач або члени її сім'ї не чинили, майно та речі відповідача в квартирі відсутні, поважних причин для їх відсутності у спірному житловому приміщенні не існувало. В позовній заяві позивач зазначає, що згідно до рішення Марганецької міської ради від 25.02.2016 року № 172-5/VII «Про перейменування об'єктів топоніміки міста» вул. Пархоменко перейменована на вул. Виїзна. На підставі ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею ст. 405 Цивільного кодексу України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником або законом. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Згідно ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Згідно статі 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і прожи-вання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. У зв'язку з реєстрацією в будинку відповідача, позивач позбавлена можливості права користування та розпорядження своєю власністю. Відсутність відповідача за місцем мешкання понад одного року, без поважних причин та відсутність іншої домовленості між власником квартири та відповідачем, дають суду підстави зробити висновок, що відповідач, не мешкаючи в спірному житловому приміщенні більш ніж одного року, без поважних причин, втратив право користування житловим приміщенням, в зв'язку з чим підлягають визнанню такими в судовому порядку. На підставі викладеного та аналізуючи здобуті по справі докази, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, визнавши відповідача втратившим право на користування будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, стягненню на користь позивача з відповідача підлягають судові витрати по оплаті судового збору, оскільки позовні вимоги задоволені повністю і ці витрати належним чином підтверджені позивачем доданою до матеріалів справи квитанцією ( а.с.1).

Outcome: approved