Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-16 00:00:00

25.02.2015 року позивач звернулася з позовною заявою до відповідача про визнання недійсним правочину кредитного договору №ZRRWAK20450180 від 13 липня 2007 року. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що із рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 22.01.2015 року позивачеві стало відомо, що між сторонами 13 липня 2007 року укладений кредитний договір №ZRRWAK20450180. Про існування зазначеного договору позивачеві нічого не відомо. В звязку із цим просить суд визнати недійсним правочин - кредитний договір №ZRRWAK20450180 від 13 липня 2007 року. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просить їх задовольнити. В судове засідання представник відповідача не зявився, 21.12.2015 року на електронну адресу суду надійшло клопотання, в якій просить розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги не визнає в звязку із їх безпідставністю та необґрунтованістю (а.с.104). До зазначеного клопотання суд відноситься критично, так як воно не було підтверджене в подальшому надісланням на адресу суду оригіналу зазначеного клопотання. Відповідач неодноразово викликався у судове засідання, про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення, таким чином він належним чином повідомлявся про розгляд справи (а.с.110,125,126,128,135). Справа знаходиться в суді на розгляді з 25.02.2015 року, в провадженні у судді Сіренко Н.С. з 10.12.2015 року. Враховуючи вимоги статті 157 ЦПК України щодо розумного строку розгляду справи, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, суд вважає недоцільним відкладати розгляд справи, так як у сторін було достатньо часу для реалізації своїх процесуальних прав по доведенню тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Право на оскарження ухваленого судового рішення відповідачем протягом десяти днів з дня отримання копії рішення суду урівноважує його права з позивачем, таким чином суд прийшов до висновку про проведення судового розгляду без участі відповідача. Відповідно до\~статті 214 ЦПК України\~під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно до ст.ст.10,11,60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, у межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виходячи із повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Згідно до ст. ст. 202, 204 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочин є правомірним, якщо недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Пунктом 4 ч.1 ст.208 цього кодексу зазначено, що у письмовій формі належить вчиняти правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Статтею 1055 ЦК України встановлено письмову форму укладення кредитного договору. Як роз'яснено в п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання сторонами вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнано недійсним правочин, який не вчинено. Під час розгляду справи судом не встановлено, а позивачем не наведено обставин, які б свідчили про укладення між сторонами кредитного договору №ZRRWAK20450180 від 13 липня 2007 року та про порушення прав [PERSON] як споживача у звязку із укладенням зазначеного договору. Під час дослідження доказів судом встановлено, що позивачем крім рішення суду (а.с.7-8) ніяких документів на підтвердження позовних вимог надано не було, жодних доказів того, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладався кредитний договір №ZRRWAK20450180, позивач суду не надав. Ознайомившись із змістом рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 22.01.2015 року (який став підставою звернення до суду, так як саме із нього позивач [PERSON] дізналася про існування кредитного договору №ZRRWAK20450180 від 13 липня 2007 року) судом встановлено, що в описовій частині тексту зазначеного рішення допущено описку і помилково зазначено номер кредитного договору від 13 липня 2007 року ZRRWAK20450180. У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1996 року №5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» визначено, що заява про захист прав споживача має повністю відповідати вимогам ЦПК України щодо форми й змісту позовної заяви, зокрема, містити відомості: про те, яке право споживача порушено; коли і в чому це виявилося; про способи захисту, які належить вжити суду; про розмір сум, щодо яких заявлено вимоги, з відповідними розрахунками і обґрунтуванням; про докази, що підтверджують позов. До заяви повинні бути додані необхідні документи - залежно від заявлених вимог (наприклад, договір, квитанція-замовлення, квитанція-зобов'язання, транспортна чи інша накладна, чек, касовий ордер). Згідно із ч. 3\~ст. 10 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.\~ст. 57-60 ЦПК України. Позивачем зазначені вимоги закону не виконано, правову та фактичну підставу заявлених у позовній заяві вимогне доведено. Аналіз наведених норм права та встановлених в судовому засіданні обставин справи дає можливість зробити висновок про те, що позовні вимоги [PERSON] безпідставні та необґрунтовані, а тому задоволенню не підлягають. Позивач, при предявленні позову, посилаючись на ч.3 ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів», не сплатив судовий збір, проте в результаті розгляду зазначеної справи судом не встановлено порушень прав [PERSON], як споживача, таким чином суд вважає, що позивач [PERSON] не підпадає під категорію осіб визначених ч.3 ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів», згідно якої споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав. Оскільки вказані позовні вимоги не ґрунтуються на нормах Закону України «Про захист прав споживачів», вони повинні оплачуватися судовим збором відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір» в редакції на день подання позову до суду.

Outcome: approved