Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-10 00:00:00

25.09.2019 року представник позивачів, адвокат Кузьменко Євгеній Анатолійович, звернувся до суду з даним позовом мотивуючи тим, що згідно розписки від 03.02.2017 року відповідач [PERSON] отримала в борг від [PERSON] кошти в розмірі 80 000 грн., згідно розписки від 20.02.2017 року [PERSON] отримала в борг від [PERSON] кошти в розмірі 96 000 грн., згідно розписки від 13.03.2017 року [PERSON] отримала в борг від [PERSON] кошти в розмірі 80 000 грн., згідно розписки від 28.03.2017 року [PERSON] отримала в борг від [PERSON] кошти в розмірі 96 000 грн. 28.03.2017 року між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] був укладений Договір безвідсоткової позики, яким було об`єднано боргові зобов`язання, які виникли раніше по розписках, і відповідач зобов`язалася повернути борги в строк до 01.07.2017 року. В зв`язку з порушенням зобов`язання з повернення позики, він просив стягнути з відповідача 3% річних в порядку ст.625 ЦК України на користі [PERSON] , що становить в сумі 23 608,11 грн. Тому, просив стягнути з відповідача на користь [PERSON] борг в сумі 96 000 грн. і судові витрати в розмірі 3 756,008 грн., та стягнути з відповідача на користь [PERSON] борг в сумі 256 000 грн., 3% річних в сумі 23 608,11 грн. і судові витрати на правничу допомогу. Ухвалою суду від 21.10.2019 року у вказаній справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 28.04.2020 року відповідач [PERSON] подала відзив, в якому зазначила, що позивачі у позовній заяві зазначають, що 28.03.2017 року між ними та нею був укладений договір безвідсоткової позики, втім, такий договір не відповідає вимогам чинного законодавства. Таким чином, вважає, що позовні вимоги є не обгрунтованими та такими, що до задоволення не підлягають. Заперечує щодо заявленого розміру попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат в частині витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 40 000,00 грн., адже, у відповідності до ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним, зокрема, із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт. Вона зверталася за правовою допомогою до адвоката, тому попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат на момент написання відзиву не можливо. Про суму витрат на правничу допомогу нею буде повідомлено додатково. 03.07.2020 року представник позивачів, адвокат Кузьменко Євгеній Анатолійович, подав відповідь на відзив, в якому зазначив, що [PERSON] та [PERSON] не погоджуються з твердженнями, які зазначені у відзиві на позовну заяву. Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс 15, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. У наданому до суду Договорі безвідсоткової позики від 28.03.2017 року вбачається отримання відповідачем від позивачів грошових кошів в розмірі 352 000,00 грн. в позику. Відповідач зобов`язувалася повернути їх в строк до 01.07.2017 року. Також зазначає, що Договір на суму 352 000 грн. складається із сумарної кількості позик а саме: розписки від 03.02.2017 року на суму 80 000 гри.; від 20.02.2017 року на суму 96 000 грн., від 13.03.2017 року на суму 80 000 грн., від 28.03.2017 року на суму 96 000 грн. Що підтверджує систематичний характер боргових зобов`язань, та досягнення усіх істотних умов договору позики. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Верховний Суд зауважив, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Тому у справах про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, а суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Згідно із частиною другою статті 1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. А тому твердження відповідача про невідповідність вимогам закону є безпідставним, в свою чергу відповідач не заперечує факту отримання коштів в борг від позивачів, та всупереч вимогам ст. 526, 530 ЦК України намагається уникнути від реального га своєчасного виконання взятих на себе зобов`язань по поверненню коштів. Чим в свою чергу підтверджує шахрайські наміри заволодіти коштами позивачів не переслідуючи на меті повернення таких коштів. 09.07.2020 року відповідач [PERSON] подала заперечення на відзив, в яких зазначила, що представником позивачів у позовній заяві зазначено про укладення між позивачами та відповідачем Договору безвідсоткової позики від 28.03.2017 року. Втім, у відповіді на відзив представник позивачів зазначає про договір, як про боргову розписку, та наводить висновок Верховного суду України щодо суті розписки. Разом з тим, зазначено, що Договір безвідсоткової позики складається із сумарної кількості позик, та надає копії розписок. Однак, при цьому не надає жодних доказів того, що дані розписки є саме тими розписками, що зазначені в Договорі позики. Навпаки, з доданих до заяви про уточнення позовних вимог розписки не відповідають умовам вказаного Договору позики в основній позовній заяві. Так, в Договорі позики зазначено, що [PERSON] позичила кошти у [PERSON] та [PERSON] у сумі 352 000 грн., та строк повернення цих коштів закінчується 1 липня 2017 р. Натомість в доданих до уточненої позовної заяви розписках зазначається про різні дати позики, а не 28 березня 2017 року різні суми, а не 352 000 грн. та різні дати повернення, а не 1 липня 2017 р. Тобто, Договір безвідсоткової позики, що доданий до основного позову та розписки, що додані до заяви про уточнення позовних вимог є різними підставами позову. Також, у позовній заяві заявлено вимогу про стягнення з неї боргу в розмірі 352 000,00 грн., 3% річних - 23 608, 11 грн. (всього - 375 608,11 грн.) та судовий збір в сумі 3756,08 грн. на користь [PERSON] та [PERSON] на підставі Договору безвідсоткової позики. Як вбачається із наданих Заяв про уточнення позовних вимог та копій розписок, представник просив окремо стягнути на користь [PERSON] 96 000,00 грн. основного боргу, судовий збір в сумі 3756,08 грн., а на користь, [PERSON] 256 000,00 грн., та 3% річних в сумі 23 608,11 грн. за різними розписками, які мають різні дати написання та повернення, що свідчить про різний предмет позову. Адже, під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Відтак, зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається, в такому разі - це інший позов. Незрозуміло також надання до суду двох заяв про уточнення позовних вимог, які датовані одним числом, та яка з них є чинною. Таким чином, вважає, що уточнена позовна заява є новою позовною заявою з новим предметом та з новими підставами, яка не може розглядатися в рамках даної цивільної справи, а повинна бути подана до суду відповідно до ЦПК України. Позивач - [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав та просив позов задовольнити, стягнути з [PERSON] на його користь борг в сумі 256 000 грн. та 3% річних в сумі 23 608,11 грн. Позивач - [PERSON] судовому засіданні позов підтримала та просила позов задовольнити, стягнути з [PERSON] на її користь борг в сумі 96 000 грн. і судові витрати в розмірі 3 756,008 грн. Представник позивачів, адвокат Кузьменко Євгеній Анатолійович, в судовому засіданні позов підтримав та просив вимоги задовольнити у повному обсязі. Відповідач 0 [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що їй в 2015 році потрібна була фінансова допомога, і відповідачі погодилися їй допомогти. Відповідачі надали їй грошові кошти в борг 28.12.2016 року в сумі 80 000 грн., а саме надала [PERSON] , а 20.11.2016 року - 20.02.2017 року надав кошти в борг [PERSON] в сумі 50 000,00 грн. За цими розписками вона повернула [PERSON] 10000,00 грн. боргу 28.02.2017 року та 28.01.2017 року вона повернула [PERSON] 10000,00 грн. боргу. Оригінали цих розписок у неї. Потім вона переписала розписки на нові 28.03.2017 року в машині під тиском. На розписках, які знаходяться на аркушах справи 124-128 стоїть схожий на її підпис, вона багато писала під тиском декілька розписок. Вона не отримали кошти за розписками, які знаходяться на в матеріалах справи на аркушах справи 124-128. В Національну поліцію вона не зверталася, оскільки відповідачі її залякали. В квітні прийшла повістка із суду і вона дізналася про дану справу. За цими розписками кошти вона не отримувала, оскільки це проценти за раніше написаними розписками. Оригінали розписок від 28.12.2016 року та від 20.11.2016 року знаходяться у неї, оскільки вона борг по них повернула. Представник відповідача, адвокат Федоренко Володимир Сергійович, в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що договір від 28.03.2017 року підписаний тільки [PERSON] , а має бути підписаний всіма сторонами. Відповідно до ст.604 ЦК України, новація - це двосторонній правочин, зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація), а не те ж саме зобов`язання, просив відмовити у задоволенні позову. Суд, вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79, ч. ст. 78 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Судом встановлено, що 03.02.2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, що підтверджується розпискою наданою позивачем (а.с.126), відповідно до якого позивач передав, а відповідач отримала, кошти в розмірі 80 000 грн. зі строком повернення до 03.05.2017 року. 20.02.2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, що підтверджується розпискою наданою позивачем (а.с.127), відповідно до якого позивач передав, а відповідач отримала, кошти в розмірі 96 000 грн. зі строком повернення до 20.05.2017 року. 13.03.2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, що підтверджується розпискою наданою позивачем (а.с.125), відповідно до якого позивач передав, а відповідач отримала, кошти в розмірі 80 000 грн. зі строком повернення до 13.06.2017 року. 28.03.2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, що підтверджується розпискою наданою позивачем (а.с.124), відповідно до якого позивач передала, а відповідач отримала, кошти в розмірі 96 000 грн. зі строком повернення до 28.06.2017 року. 28.03.2017 року [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] було укладено договір безвідсоткової позики (а.с.128), відповідно до якого відповідач отримала від позивачів кошти у сумі 352 000,00 грн., що еквівалентно 13 000 доларам США без жодних відсотків. Розписка від 03.02.2017 року на суму 80 000 грн., розписка від 20.02.2017 року на суму 96 000 грн., розписка від 13.03.2017 року на суму 80 000 грн., розписка від 28.03.2017 року на суму 96 000 грн. Представник позивача зазначає, що 28.03.2017 року між сторонами був укладений новаційний правочин, а саме договір безвідсоткової позики. Відповідно до частин другої і четвертої статті 604 ЦК України зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація). Новація припиняє додаткові зобов`язання, пов`язані з первісним зобов`язанням, якщо інше не встановлено договором. Зі змісту статті 604 ЦК України вбачається, що ознаками новації є: спосіб припинення зобов`язання; вона можлива лише між тими самими сторонами (сторонами попереднього зобов`язання); двостороннім правочином (договором); нове зобов`язання пов`язане з попереднім і спрямоване саме на заміну первісного зобов`язання новим, а не на заміну цього зобов`язання. До умов новації згідно вимог закону віднесено наступні: нове зобов`язання повинне пов`язувати тих самих осіб, що і первісне; сторони мають досягти згоди щодо заміни одного зобов`язання іншим, а «домовленість про новацію», - це договір про заміну зобов`язання; вчиняється новація у формі двостороннього правочину (новаційного договору), який має відповідати вимогам до форми та змісту, необхідних для нового зобов`язання; наявність наміру сторін вчинити новацію, про який сторони повинні обов`язково вказати у договорі, а за відсутності такого застереження первинне зобов`язання не припиняється, а буде діяти поряд з новим; дійсність первинного зобов`язання (недійсність первинного зобов`язання веде до недійсності і нового зобов`язання, що витікає з новації, якщо ж недійсним є новаційний договір, сторони залишаються пов`язаними первинним зобов`язанням, і новація не відбувається); заміна змісту зобов`язання, або має виконуватися те саме, але на іншій правовій підставі; допустимість заміни первісного зобов`язання новим. Отже, важливою умовою новації є наявність наміру сторін вчинити новацію, про який сторони повинні обов`язково вказати у договорі, оскільки за відсутності такого застереження первинне зобов`язання не припиняється, а буде діяти поряд із новим. Судова практика Верховного суду вказує на юридичні ознаки та умови новації: заміна первинного зобов`язання новим між тими самими сторонами (новація) повинна містити у новому договорі вказівку на первинне і нове зобов`язання та наміри сторін вчинити новацію. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в результаті перегляду справи № 609/67/18 у постанові від 13 березня 2019 року (касаційне провадження № 61-43444св18). Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ч. 1 ст. 1053 ЦК України за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов`язанням. Заміна боргу позиковим зобов`язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (ст. 1047 ЦК України). Отже, умовами здійснення новації є двостороння угода (домовленість), дотримання форми такого правочину (новаційного договору), тобто у формі, передбаченій для укладання договору позики (ч. 2 ст. 1053 ЦК України), а також, це дійсність первинного зобов`язання. В даному випадку, домовленість сторін про новацію вважається укладеною, за наявності об`єктивних і суб`єктивних умов. До перших належать: 1) існування між учасниками цивільних відносин первісного зобов`язання, внаслідок невиконання якого виник борг; 2) домовленість сторін про припинення існуючого боргового зобов`язання та заміну його іншим - позиковим; 3) можливість заміни первісного зобов`язання (воно має відповідати вимогам дійсності правочинів, бути одним із тих юридичних фактів, на підставі яких закон дозволяє здійснювати новацію зобов`язання); 4) наявність між борговим і позиковим зобов`язаннями певного проміжку часу та причинного зв`язку (боргове зобов`язання повинно існувати на момент прийняття сторонами рішення про припинення їхніх правовідносин новацією); 5) дійсність самої домовленості сторін про новацію боргу у позикове зобов`язання - вона має відповідати всім вимогам закону щодо правочинів та їхньої форми. Суб`єктивний критерій виражається в тому, що обов`язковою умовою новації є наміри сторін припинити діюче боргове зобов`язання та замінити його новим - позиковим. Така воля сторін повинна бути однозначно вираженою у договорі новації або прямо випливати з нього. Як вбачається з матеріалів справи, договір безвідсоткової позики від 28.03.2017 року не може бути розцінений як новація боргу, оскільки суб`єктивний критерій даного договору не передбачає існування на момент його укладення намірів сторін договору припинити будь-яке діюче боргове зобов`язання та замінити його новим зобов`язанням. Більше того, у договорі безвідсоткової позики від 28.03.2017 року не зазначено, що останній вважається договором новації, а лише констатовано факт отримання [PERSON] у борг від [PERSON] та [PERSON] грошових коштів у сумі 352 000 грн., що еквівалентно 13 000 доларам США без жодних відсотків зі строком повернення до 01.07. 2017 року по розписках від 03.02.2017 року, 20.02.2017 року, 13.03.2017 року, 28.03.2017 року. Тобто, суд приходить до висновку, що 28.03.2017 року був укладений договір, який лише підтверджує факт отримання [PERSON] у борг від [PERSON] та [PERSON] грошових коштів у сумі 352 000 грн. без жодних відсотків зі строком повернення до 01.07. 2017 року по розписках від 03.02.2017 року, 20.02.2017 року, 13.03.2017 року, 28.03.2017 року. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] не повернула борг позивачам [PERSON] та [PERSON] у встановлений строк, який був визначений у розписках та вказаному договорі, тому позивачі звернулися до суду з даним позовом. Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). За своєю правовою природою договір є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (ст.11 ЦК України). Згідно ст.526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики)... Договір позики є укладеним з моменту передання грошей... Згідно ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі... На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Відповідно до ч.3 ст.545 ЦК України, наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Отже, враховуючи, що боргові документи були надані позивачами до суду, відповідач свої зобов`язання за договором не виконала. На підставі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику... у такій самій кількості..., що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст.610 ЦК України: невиконання зобов`язання є порушенням зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України). Позивачами доведено факт укладення договорів позики, факт отримання відповідачем коштів та порушення нею зобов`язання щодо їх повернення. Твердження відповідача про те, що вона вказані розписки написала під тиском не знайшли свого підтвердження у судовому засідання, оскільки відповідачем не надано суду жодних доказів, які б підтвердили даний факт, крім того, нею не заявлялися зустрічні вимоги щодо визнання даних договорі недійсними з наданням до суду належних, допустимих та достатніх доказів. Таким чином, суд приходить до висновку, що з відповідача підлягає стягненню борг на користь [PERSON] в сумі 96 000 грн. та підлягає стягненню з відповідача на користь [PERSON] борг в сумі 256 000 грн. Позивач [PERSON] також просив стягнути з відповідача на його користь 3% річних, що становить 23 608,11 грн. Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. У відповідності до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Однак, як вбачається з договору безвідсоткової позики від 28.03.2017 року відповідач [PERSON] отримала позику безвідсотково, тому суд вважає, що вимога про стягнення 3% річних не підлягає до задоволення. Згідно із ст. 141 ЦПК України, у разі часткового задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Позивач - [PERSON] сплатила при подачі позову судовий збір в розмірі 3756,08 грн. ( а.с.1), тому суд стягує з відповідача на її користь судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог у розмірі 3545,12 грн. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК, докази щодо розміру витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Велика Палата Верховного Суду у постанові по справі №755/9215/15-ц вказала, що така вимога ч. 8 ст. 141 ЦПК застосовується і до справ, що розглядаються у спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні. Таким чином, враховуючи, що представником позивачів подано заяву щодо витрат на правничу допомогу, суд приходить до висновку, що позивачі мають право протягом п`яти днів після ухвалення рішення у справі подати докази щодо розміру витрат, які вони сплатили у зв`язку з розглядом даної справи. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: partial