Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-20 00:00:00

24.11.2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до вищеназваних відповідачів про визнання їх такими, що втратили право на користування житлом, а саме будинком №6 по вулиці Гагаріна в місті Білицьке Добропільського району Донецької області. В обґрунтування своїх вимог вказав, що 21 жовтня 2016 року він уклав договір купівлі-продажу будинку з відповідачем [PERSON], договір засвідчений приватним нотаріусом [PERSON] 26 жовтня того ж року договір зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Він знав, що при купівлі в будинку були зареєстровані у період з 2006 по 2011 роки та фактично не проживали [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] На теперішній час виникають труднощі із сплатою комунальних послуг, що нараховуються на всіх прописаних в його житлі осіб, тому [PERSON] змушений звернутись до суду задля визнання Відповідачів такими, що втратили право користування житлом, з метою зняття їх з реєстраційного обліку. У судове засідання позивач та його представник за договором про надання правової допомоги від 10.11.2017.р. адвокат [PERSON] не зявились. Надали заяви про розгляд справи в їх відсутність. Відповідачі викликались до суду через оголошення у пресі. Відповідно до ст.223 ЦПК України, неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. На підставі ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за умови належного повідомлення відповідача про дату, час та місце судового засідання, неявки останнього в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, неподання ним відзиву і якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням зазначених вимог Закону, суд вбачає за можливе розглянути справу без відповідачів і винести заочне рішення. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Свій висновок суд обґрунтовує наступним: Позивач [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 21 жовтня 2016 року, який засвідчений приватним нотаріусом Добропільського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON], придбав у власність житловий будинок №6 по вулиці Гагаріна в місті Білицьке Добропільського району (а.с.11-13) Суд вбачає, що продавцем в угоді виступала відповідач у справі [PERSON] 26 жовтня 2016 року позивач зареєстрував куплений ним житловий будинок за №1061559814115, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.14) Суд вважає, що позивач за ст.331 ЦК України після реєстрації майна став його законним повноправним власником. На момент купівлі і нотаріального посвідчення договору [PERSON] як покупець був обізнаний про те, що у відчужуваному будинку значаться зареєстрованими відповідачі у справі: продавець [PERSON], її колишній чоловік [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Дійсно, відповідно до домової книги, копія якої є в матеріалах справи, у будинку позивача, починаючи з 2006 по 2011 роки, значаться прописаним відповідачі [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], Ці особи прописані та фактично в будинку не проживають, про що свідчить Акт обстеження метеріально-побутового стану від 07.11.2017р., складений депутатом [PERSON] (а.с.23) Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. При цьому, відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до закону 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції» закріплені принципи непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Факт реєстрації відповідачів у належному [PERSON] будинку обмежує його права як власника користуватися ним для особистого проживання членів його сім'ї та на свій власний розсуд обирати осіб, які будуть в ньому проживати. За ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового чи майнового права або інтересу. Позивач просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування його житлом. Ці позовні вимоги відповідають нормам житлового законодавства. Так, відповідно до ст.72 Житлового кодексу України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. З урахуванням сукупності досліджених доказів, суд приходить до висновку, що колишня власниця будинку [PERSON], її колишній чоловік [PERSON], [PERSON] та [PERSON] втратили право користування житловим приміщенням, оскільки фактично в ньому не проживають понад року. Тому заявлені позовні вимоги підлягають повному задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved