Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-30 00:00:00

26 листопада 2015 року [PERSON] звернулась до Суворовського районного суду м. Херсона з позовом, який уточнила до розгляду справи за суттю, та просила стягнути з [PERSON] борг за розпискою з урахуванням трьох відсотків річних та індексу інфляції, а саме в розмірі 9909,39 грн. В обґрунтування позову зазначила, що 16.12.2012 року уклала з [PERSON] договір позики, який оформлено розпискою, за умовами якого передала відповідачу 5 тис. грн., а останній зобов'язався повернути зазначену суму до 30.11.2012 року, частинами по 600,00 грн. до кожного шостого числа місяця. Відповідач, у визначений в розписці термін грошові кошти не повернув, протягом трьох років уникає зустрічі з позивачем, не відповідає на телефонні дзвінки, за місцем проживання відповідача повідомляли, що останній працює за межами міста. Позивач сподівалась, що [PERSON], як кращий друг її сина все ж таки поверне кошти, однак до цього часу так кошти так і не повернув. В судовому засіданні позивач позов підтримала, просила його задовольнити. Пояснила, що відповідач [PERSON] позичив гроші в розмірі 5 тис. грн., про що написав відповідну розписку, грошові кошти повинен був повернути до 30.11.2012 року, однак так і не повернув. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, вказав, що брав у [PERSON] грошові кошти в розмірі 5 тис. грн., про що написав відповідну розписку. Поврнув 1 тис. грн. сину позивача [PERSON], однак доказів зазначеному не має. Просив суд застосувати строк позовної давності до вимог про стягнення заборгованості за договором позики, оскільки зобовязання щомісячне. Суд, заслухавши пояснення сторін, встановивши обставини справи і перевіривши їх доказами, вважає позов підлягаючим частковому задоволенню за наступних підстав. 16.02.2012 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір позики грошових коштів в розмірі 5 тис. грн. За умовами якого відповідач [PERSON] зобов'язався повертати грошові кошти частинами щомісячно в розмірі 600,00 грн. кожного шостого числа місяця, строком до 30.11.2012 року (арк. справи 27). Відповідно до\~статті 1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою\~статті 1047 ЦК України\~на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Крім того, частиною першою\~статті 1049 ЦК України\~встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідносинами, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] зобовязався повернути борг за щомісячним графіком (до 6 числа кожного місяця по 600,00 грн.) з граничним строком повернення позики до 30.11.2016 року. Разом з тим, відповідно до\~положень ст.ст. 256, 257, 267 ЦК\~України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідачем заявлено клопотання про застосування строків позовної давності, яке, враховуючи відсутність поважних причин пропуску (ч. 5 ст. 267 ЦК України), для суду є обовязковим. В порядку ч. 4 ст. 10 ЦПК України позивачеві роз'яснено положення ст. 267 ЦПК України, ст. 266 ЦК України, та її право на подання до суду заяви з наданням відповідних доказів поважності причин пропуску строку позовної давності. В судовому засіданні позивач вказала, що поважних причин пропуску не має, оскільки вона весь цей час чекала, що все ж таки відповідач поверне кошти, намагалась його розшукати, приходила до його батьків та на місце роботи, телефонувала, однак зв'язатись з ним так і не змогла. Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Враховуючи, що відповідачем заявлено клопотання про застосування строків позовної давності, позивачем не надано до суду клопотання про поновлення пропущеного строку із зазначенням поважності причин його пропущення, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, а саме в межах строку позовної давності. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність установлюється тривалістю в три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлено спеціальну позовну давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права чи про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Так, за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина пята статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припиненням дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Аналізуючи норми статей 261, 530, 631 ЦК України, слід дійти висновку про те, що в разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу до закінчення строку виконання останнього зобовязання має право заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті разом з нарахованими відсотками, а також стягнути несплачені до моменту звернення кредитора до суду з позовом щомісячні платежі (з відсотками) в межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. В останньому випадку, перебіг позовної давності буде починатись залежно від закінчення строку сплати кожного зі щомісячних платежів. Отже, у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за договором позики позовна давність за вимогами кредитора про повернення позичених коштів, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постановах від 6 листопада 2013 року (№ 6-116цс13), 19 березня 2014 року (№ 6-20цс14) та 18 червня 2014 року (№ 6-61цс14). В межах строку позовної давності з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу за розпискою в розмірі 600,00 грн., оскільки з позовом до суду [PERSON] звернулась 26.11.2015 року, в той час як строк позовної давності (який визначений в 3 роки) почався 26.11.2012 року. Враховуючи викладене, в межах строків позовної давності залишається лише один щомісячний платіж в розмірі 600,00 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи викладене, підлягають частковому задоволенню вимоги про стягнення 3% річних. Розрахунок за розпискою від 16.02.2012 року: строк виконання обов'язку 30.11.2012 року, тому кількість днів прострочення зобов'язання 1431 днів (з 30.11.2012 р. до 31.10.2016 р.), сума боргу, в межах строку позовної давності 600,00грн., відповідно 3% річних 70,57 грн. (600 * 3%/100%/365 *1431), що дорівнює 70,57 грн. Інфляційні втрати суд розраховує за формулою: відсоток інфляційних втрат помножений на суму боргу за відрахуванням суми боргу. При цьому, загальний відсоток інфляції розраховує шляхом помноження усіх індексів інфляції за період прострочення платежу. Розрахунок інфляційних втрат за розпискою від 16.02.2012 року, в межах строку позовної давності: загальний відсоток інфляції, за період з листопада 2012 року по вересень 2016 року становить 1,916. Тому інфляційні втрати становлять 549,60 грн. (600 * 1,916 - 600). Таким чином, на користь позивача з відповідача підлягає стягненню заборгованість за договором позики в межах строку позовної давності в розмірі 600,00 грн., інфляційні втрати в розмірі 549,60 грн., 3% річних в розмірі 70,57 грн., а разом 1220,17 грн. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 487 грн. 20 коп. На підставі наведеного та

Outcome: partial