Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-01 00:00:00

24 листопада 2018 року ПАТ «УКРСИББАНК» звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 11257966000 від 26.11.2007 року, в якому просить стягнути з [PERSON] солідарно з [PERSON] та солідарно з [PERSON] на користь банку заборгованість по кредиту та процентам у розмірі 40620,93 доларів США та пені у розмірі 77913,55 грн. а також понесені судові витрати у розмірі 16757,86 грн. у рівних частках, посилаючись на неналежне виконання відповідачами умов кредитного договору. Ухвалою суду від 23.12.2016 року відкрито провадження по справі. Ухвалою суду від 31 січня 2017 року за клопотанням відповідача витребувані докази ( т.1 а.п.110-111) Ухвалою суду від 01.03.2017 року явка представника позивача визнана обов'язковою. Ухвалою суду від 5 липня 2017 року за клопотанням відповідача витребувані докази ( т.3 а.п.56) Ухвалою суду від 12 вересня 2017 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позову без розгляду (т. 3 а.п. 147-148) Відповідно до пп.11 п.1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (в редакції Закону №2147-VIII від 03.10.2017р., який набрав чинності з 15.12.2017р) , заяви та скарги, поданні до набрання чинності цією редакцією кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цієї редакції Кодексу. У судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав, вважає їх законними та обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню, посилаючись на те, що недійсним укладений правочин у встановленому законом порядку не визнавався, а тому є таким, що підлягає виконанню. Відповідач [PERSON] заявлені позовні вимоги не визнав. Просить у задоволенні позову відмовити. Відповідачі [PERSON], [PERSON] у судове засідання повторно не з'явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причину неявки суду не повідомили, з заявами про відкладення розгляду справи не зверталися. У відповідності до вимог ч.3 ст.223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] -[PERSON] проти позову заперечує, вважає, що кредитний договір № 11257966000 від 26.11.2007 року не є укладеним, так як на копії договору, що надана представником позивача до позову, взагалі відсутній підпис [PERSON] Крім того, кредитний договір не містить належного графіку платежів. Долучений до договору додаток №2 - Графік не відповідає схемі ануїтетних платежів, яка запропонована банком, тому є недійсним, відповідно істотні умови договору є неузгодженими, а кредитний договір - неукладеним. Крім того, Банком не надано належних доказів видачі кредиту, а саме первинного бухгалтерського документу, який би відповідав вимогам ст.9 ЗУ «Про бухгалтерській облік та звітність в Україні». Видача готівки в іноземній валюті здійснюється фізичним особам за заявою на видачу готівки з їх поточного рахунку, який відкривається банком на підставі окремого письмового договору про відкриття банківського рахунку. Такого договору позивачем не надано. Додана позивачем копія заяви на видачу готівки № 64 від 26.11.2007 року та меморіальний ордер не є належним доказом з огляду на те, що кошти видані банком з позичкового, а не поточного рахунку. За ст.1054 ЦК України до кредитних правовідносин застосовуються положення глави 71, де згідно з ст.1046 ЦК України договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей. Оскільки належним чином кредитні кошти банком не видані, кредитний договір також є неукладеним. Ті кошти, що отримав відповідач є безпідставно набутим майном і їх повернення повинно здійснюватись на підставі ст.1212 ЦК України. Також зазначив, що кредитний договір є нікчемним, оскільки банком не дотримані вимоги закону щодо письмової форми. Так, кредитний договір від імені банку підписаний [PERSON], однак в ньому не зазначена її посада і на підставі чого вона діяла, документів, які б підтверджували повноваження [PERSON] на підписання цього договору, суду не надано,в кредитній справі їх також не має. Положення про Запорізьке відділення № 393 АКІБ «УКРСИББАНК» не затверджені, не зареєстровані в установленому законом порядку, тому є неналежними доказами повноважень особи, яка підписала кредитний договір. На підтвердження своїх повноважень на здійснення фінансових операцій в іноземній валюті позивач не надав суду відповідного дозволу як на момент укладання кредитного договору, так і на момент подання позову. Згідно з ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» перед укладанням кредитного договору Банк зобов'язаний був надати позичальнику доступну, достовірну, повну інформацію про умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту. Розмір заборгованості за кредитом належними доказами не підтверджений. Первинних бухгалтерських документів на підтвердження розміру заборгованості банк не надав. Крім того, банк скористався своїм правом на дострокове припинення договору у відповідності до Розділу 12 укладеного договору, надіславши відповідну вимогу на підставі ст.1050 ЦК України, а тому на теперішній час договір є припиненим, інформація в Кредитному реєстрі, подана позивачем не відповідає дійсності, оскільки недостовірно зазначені номер та час дії кредитного договору, укладеного між сторонами. Також, на час розгляду справи сплинув встановлений законом строк для звернення до суду, а тому підстав для задоволення позову не має. З'ясувавши повно, всебічно та об'єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв'язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом. За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин. Судом встановлено, що між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УКРСИББАНК» ( правонаступником якого з 21.12.2009 року є ПАТ «УКРСИББАНК») та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту № 112579666000 від 26.11.2007 року , відповідно до умов якого відповідач по справі [PERSON] отримав грошові кошти в розмірі 35300 доларів США, зобов'язавшись повертати наданий кредит та сплачувати плату за кредит шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 395 доларів США 26-го числа кожного місяця. Відповідно до п.1.2. 2. укладеного договору позичальник, яким є відповідач по справі, у будь-якому випадку зобов'язаний повернути кредит у повному обсязі в термін не пізніше 27 листопада 2028 року, якщо тільки не застосується інший термін повернення кредиту, встановлений на підставі додаткової угороди сторін або до вказаного Банком терміну (достроково) відповідно до умов 12 Розділу укладеного Договору. Розмір ануїтетного платежу може змінитися у випадку зміни процентної ставки. Розмір останнього ануїтетного платежу може відрізнятися від розміру ануїтетного платежу та буде складати із суми фактичної заборгованості за кредитом, що залишилася після сплати позичальником всіх попередніх ануїтетних платежів та проценти за користування кредитом, нарахованих на суму вказаної заборгованості. В забезпечення виконання кредитних зобов'язань позичальника по вказаному кредитному договору між АКІБ «УКРСИББАНК» та [PERSON] був укладений договір поруки 11257966000/П-2 та між АКІБ «УКРСИББАНК» та [PERSON] був укладений договір поруки № 112579666000/П-1, відповідно до умов яких останні взяли на себе зобов'язання перед кредитором відповідати за невиконання [PERSON] усіх його зобов'язань перед кредитором, що виникли з договору № 112579666000 від 26.11.2007 року в повному обсязі, як існуючих на час укладення так і таких, що можуть виникнути в майбутньому. Спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх його істотних умов; позивач на момент його укладення не заявляв додаткових вимог щодо умов договору та в подальшому виконував їх, договір містить повну інформацію щодо умов кредитування: строк кредитування, процентну ставку за користування кредитом, строки сплати платежів, мету, для реалізації якої споживчий кредит може бути витрачений, а також права та обов'язки сторін, порядок розрахунків, відповідальність за порушення зобов'язань. При цьому, суд виходить з того, що за змістом ст.638,639 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Якщо договір укладається в письмовій формі, він є укладеним з моменту його підписання сторонами. Отже, моментом укладання кредитного договору є момент підписання сторонами письмового документу, в якому містяться істотні для даного виду договорів умови. Доводи представника відповідача щодо недотримання сторонами письмової форми договору та непідписання кредитного договору [PERSON] суд до уваги не приймає, оскільки вони спростовуються наявними в матеріалах провадження копіями кредитного договору, на яких наявний підпис від імені позичальника [PERSON], та виконання підпису від його імені іншою особою суду не доведено. Отже, укладений між сторонами кредитний договір № 11257966000 від 26.11.2007 оформлений письмовим документом, підписаний сторонами, як того вимагають ст.ст.207,1055 ЦК України, зі змісту кредитного договору вбачається, що сторонами обумовлена сума кредитних коштів, розмір відсотків за користування ними, порядок їх надання Банком позичальнику, а також строк, порядок та умови повернення кредиту позичальником, тобто усі істотні умови кредитного договору. Відповідно до п.1.5 укладеного Договору кредит надається шляхом зарахування Банком коштів на поточний рахунок позичальника № [NUMBER] у банку для подальшого використання за цільовим призначенням. Свої зобов'язання за укладеним кредитним договором Банк виконав у повному обсязі, що підтверджується наявними в матеріалах кредитної справи відповідними доказами, а саме: заявою на видачу готівки № 64 від 26 листопада, квитанцією № 84 від 26.11.2007 року про здійснення валютно-обмінної операції , квитанцією № 37 від 26.11.2007 року (т.2 а.п.21- 22). Крім того, відповідно до меморіального ордеру № [NUMBER] ( т.2 а.п. 1268) вбачається, що 35000 доларів США були зараховані на рахунок № [NUMBER], призначення платежу: надання кредиту згідно угоди 11257966000 від 26.11.2007 :1555305 - [PERSON] Згідно розрахунку позивача станом на 2 листопада 2016 року заборгованість за кредитним договором № 112579666000 від 26.11.2007 року становить по кредиту та процентам у розмірі 40 620,93 дол. США (1 039 277,23 грн.) та пені у розмірі 77 913,55 грн., з яких: 31 547,28 дол. США (807 129,97 грн.)- заборгованість за кредитом; 9 073,65 дол. США (232 147,27 грн.) - прострочена заборгованість за процентами; 14 498,88 грн. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом; 63 414,67 грн. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами. Обгрунтований розрахунок сум заборгованості знаходиться в матеріалах провадження, відповідачами відповідний контррозрахунок не наданий. У відповідності до Розділу 12 Договору про надання споживчого кредиту у випадку невиконання умов укладеного договору та направлення Банком на адресу Позичальника вимоги про дострокове повернення кредиту і не усунення позичальником порушень умов за Договором протягом 31 календарного дня з дня одержання вищезазначеного повідомлення ( вимоги) від Банку, вважати термін повернення кредиту таким що настав на 32 календарний день з дати одержання Позичальником повідомлення (вимоги ) про дострокове повернення кредиту, у цьому випадку у разі неотримання Позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту протягом 40 календарних днів з дати направлення повідомлення (вимоги), вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 41 календарний день з дати направлення вимоги Банком. У зв'язку з неналежним виконанням з боку відповідача умов кредитного договору 9 квітня 2015 року на адресу [PERSON] та поручителів [PERSON] та [PERSON] Банком було направлено вимогу, в якій зазначено, що станом на 6 квітня 2015 року заборгованість Позичальника по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів за користування кредитом становить 31175 доларів США 34 центів, з яких : 31547,28 доларів США - кредитна заборгованість, в тому числі прострочена заборгованість 572.,46 доларів США, та 2628,06 доларів США - прострочена заборгованість по процентам. Зазначеною вимогою ПАТ «УКРСИББАНК» вимагав від відповідачів погасити прострочене зобов'язання протягом 31 календарного дня з дати одержання цього повідомлення, одночасно зазначивши, що у випадку не усунення порушень на 32 день з дня отримання вимоги, Банк змушений вимагати виконання відповідачами зобов'язань за договором про надання споживчого кредиту від 26 листопада 2007 року у повному обсязі достроково, а саме : сплатити ПАТ заборгованість по поверненню суми кредиту в повному обсязі , сплаті нарахованих процентів, що разом становить 34175 доларів США 34 центи. Зазначені вимоги були відповідачами не отриманні з причин закінчення терміну зберігання відправлення на поштовому відділенні. За змістом ст.3,6,627,629 ЦК України в Україні діє принцип свободи договору, відповідно до якого сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до вимог ст.525-526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно з ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається в письмовій формі. Договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України). Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. Така позиція викладена в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року справа № 14-10цс18. Враховуючи, що Банк скористувався своїм правом та надіслав 09.04.2015 року відповідачам вимогу про дострокове повернення кредиту, суд вважає що визначений договором кредитування строк сплинув , тому суд вважає, що, сума процентів повинна бути нарахована до зазначеної дати -09.04.2015 року , та становить 2628,06 доларів США Крім того, за приписами частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Згідно із ч.4 ст.559 цього Кодексу порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України). З договорів поруки вбачається, що в них не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки про його дію до повного виконання боржником своїх зобов'язань перед Банком за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частині першій статті 251 та частині першій статті 252 цього Кодексу, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Отже, порука це строкове зобов'язання і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки відноситься до преклюзивних строків. Строк поруки не вважається строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Отже, вимогу до поручителя про виконання взятого ним зобов'язання має бути пред'явлено в межах строку дії поруки (6 місяців, 1 року чи будь-якого іншого строку, який установили сторони в договорі). У разі пред'явлення Банком вимог до Поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Крім того, регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України). Зі змісту цієї норми вбачається, що у тексті частини четвертої статті 559 ЦК України застосовуються поняття «пред'явлення вимоги» та «пред'явлення позову» як умови чинності поруки. Враховуючи правову конструкцію зазначеної правової норми, викладеної в одному абзаці, подібність правовідносин, які вона регулює, та на підставі системного, послідовного, логічного тлумачення змісту цієї норми слід дійти висновку про те, що передбачений цією нормою підхід до правового регулювання строків дії поруки та її припинення є однаковим. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку ( який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором вимоги у встановленому законом порядку (ст.122 ЦПК України) протягом зазначеного строку саме позовної давності, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитним договором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч.2 ст.1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, аналізуючи частину 4 ст.559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття «строк чинності поруки» повинен розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може в судовому порядку реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов'язання. Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Саме таких правових висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 17 вересня 2014 року по справі № 6-53 цс14, від 23 грудня 2015 року по справі №6-436 цс15. Враховуючи,що вимогу до поручителів [PERSON] та [PERSON] було направлено 09 квітня 2015 року, а з позовними вимогами у судовому порядку до останніх позивач звернувся 24.11.2016 року, суд вважає, що порука на час звернення до суду є припиненою, а тому жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги, пред'явлені Банком до Поручителів , задоволенню не підлягають . Розмір заборгованості за тілом кредиту, відсотками станом на 09.04.2015 року підтверджується відповідним розрахунком та випискою з банківського рахунку, наданими позивачем, які суд вважає повними, чіткими, об'єктивними, вони узгоджується з умовами кредитного договору, тому суд вважає їх належними та допустимими доказами і бере за основу при винесенні цього рішення. При цьому, суд враховує, що визначений позивачем розмір заборгованості за тілом кредиту, відсотками відповідачами та їх представником не спростований, належних та допустимих доказів на підтвердження доводів про неправильність розрахунку вони суду не надали. Доводи представника відповідачів про те, начальник Запорізького відділення № 393 АКІБ «УКРСИББАНК» [PERSON], який уклав кредитний договір з відповідачем , відповідності до норм чинного законодавства не мав повноважень на укладення кредитного договору - суд вважає хибними, оскільки відділення № 393 є структурним підрозділом Банку та діє від його імені шляхом надання банківських послуг, передбачених Положенням про відділення № 393 , затвердженим рішенням Правління банку АКІБ «УКРСИББАНК», отриманих банком від НБУ банківської ліцензії та письмового дозволу. Керівник відділення [PERSON] призначена на посаду відповідно до наказу № 378-ВК від 1 жовтня 2007 року та при укладені спірного Договору діяла на підставі довіреності від 12.10.2007 року ( т.3 а.п.199-223 ) Ухвалюючи рішення, суд не бере до уваги доводи представника відповідача [PERSON] про те, що Банком первісно невірно було визначено розмір щомісячного платежу на погашенні кредиту в сумі 395 доларів США, такий платіж не відповідає формулі ануїтетного платежу, який повинен бути заснований за умовами кредитного договору. Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження цього відповідач та його представник суду не надали, зокрема, клопотання про призначення економічної експертизи з метою з'ясування цього питання не заявляли. Доводи представника відповідачів щодо пропуску позивачем позовної давності стосовно вимог про стягнення заборгованості по поверненню суми кредиту та нарахованих процентів, яких сплинув на час розгляду справи, суд до уваги не приймає, оскільки встановлений ст.257 ЦПК України трирічний термін - не є строком, що застосовується на час ухвалення рішення, а є строком, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Недостовірність відомостей щодо кредитного договору у Кредитному Реєстрі не може вважатися підставою для відмови у задоволенні частини позовних вимог. Беручи до уваги вищевикладене, суд приходить до висновку, що вказаний позов в частині дострокового повернення суми кредиту та нарахованих відсотків, поданий позивачем з дотриманням діючого законодавства, тому підстав для відмови в позові в цій частині суд не знаходить. Вирішуючи питання про стягнення пені, суд виходить з того, що за правилами ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.Отже, підставою, яка породжує обов'язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов'язання. Згідно з п.1 ч.2 ст.258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Беручи до уваги вищевказане, з урахуванням того, що позивач з вимогою про стягнення заборгованості за кредитним договором, в т.ч. пені, звернувся до суду понад рік після надіслання відповідної вимоги про дострокове погашення кредиту , суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення пені задоволеною не підлягають. Підсумовуючи вищевикладене, суд вважає необхідним позов задовольнити частково. Згідно з ст.141 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідачки на користь позивача понесені ним витрати по сплаті судового збору пропорційно задоволеним вимогам. Так, судом прийнято рішення про стягнення з відповідачка на користь позивача заборгованості за тілом кредиту, відсотками в сумі 34175,34 доларів США доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 02.11.2016 року 873521,69 грн., що складає 78,19 % заявлених вимог, тому стягненню з відповідача на користь позивача, пропорційно задоволеним вимогам підлягає стягненню судовий збір у розмірі 13102,97 грн.

Outcome: partial