Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-20 00:00:00

26 листопада 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернулося до суду із позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості (а.с.3-5), стверджуючи, що 10.10.2007 року ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] уклали кредитний договір №ODTIAE00002463, згідно якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 15730,17 доларів США на термін до 09.10.2012 року. В забезпечення виконання зобовязання за Договором №ODTIAE00002463 між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено договір поруки, згідно якого останній несе солідарну відповідальність у випадку невиконання зобовязань за кредитним договором. Позивач вказує, що в порушення умов кредитного договору [PERSON] зобовязання не виконує, у звязку з чим станом на 21.08.2015 року виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 27733,24 доларів США. Позивачем направлено на адресу відповідачів письмову вимогу про виконання зобовязання, однак борг відповідачами так і не повернуто. У звязку з цим позивач звернувся до суду з даним позовом та просить суд стягнути солідарно з відповідачів [PERSON], [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість у розмірі 15302,82 доларів США, що за курсом 22,03 відповідно до службового розпорядження НБУ від 21.08.2015 року складає 337121,21 грн. за кредитним договором №ODTIAE00002463 від 10.10.2007 року та судові витрати. Представник позивача в судове засідання не зявився, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, не заперечував проти заочного розгляду справи (а.с.48). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день розгляду справи був належним чином повідомлений, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі (а.с.51), надав до суду заяву про застосування строків позовної давності (а.с.56-58). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день розгляду справи був належним чином повідомлений, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі (а.с.55), заперечив проти позовних вимог до нього та підтримав заяву [PERSON] про застосування строків позовної давності. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлено, що 10.10.2007 року ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] уклали кредитний договір №ODTIAE00002463, згідно якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 15730,17 доларів США на термін до 09.10.2012 року (а.с.15-17). В забезпечення виконання зобовязання за Договором №ODTIAE00002463, між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено договір поруки, згідно якого останній несе солідарну відповідальність у випадку невиконання зобовязань за кредитним договором (а.с.18). За заявою відповідача, [PERSON] (а.с.47), з архіву Іллічівського міського суду витребувана цивільна справа № 2-1720/11 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON], та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № ОДТІАЕ00002463 від 10.10.2007 р. При вивчені судом цивільній справи № 2-1720/11 встановлено, що 31.03.2011 року до Іллічівського міського суду з позовом звернувся ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON], та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором№ ОДТІАЕ00002463 від 10.10.2007 р у розмірі 9 668,61 дол. США, що за курсом НБУ від 16.08.2011р. складає 77 058, 00 грн. [PERSON], 30.01.12 року, надав суду заперечення (а.с.55-58), в якому спростовує вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк», мотивуючи тим, що 25.03.2009 року він передав представникам ПАТ КБ «ПриватБанк» [PERSON] та [PERSON] майно яке знаходилось в заставі позивача, а саме:автомобіль марки «TOYTAAVENSIS», державний номер [NUMBER], 1999 року випуску, що підтверджено договором застави рухомого майна (а.с.59-60), актом прийому автомобіля від 25.03.2009р. (а.с.62), довіреністю від 25.03.2007р. (а.с.61). Ці обставини підтвердив представник ПАТ КБ «ПриватБанк», та в своїх поясненнях наданих суду зазначив, що заборгованість [PERSON] за кредитним договором існує з лютого 2009 року, і суми від реалізованого автомобіля, який знаходився в заставі банку не вистачило для погашення кредиту. На підставі ст.191, 169 ЦПК України, суд неодноразово викликав представника позивача в судові засідання, для дачі особистих пояснень, але він не зявлявся, про слухання справи повідомлявся належним чином (а.с.84,87,103,108,115-119,131), та 14.09.2012 року, за таких обставин, судом була винесена ухвала про залишення позову без розгляду. Також, судом, досліджені письмові докази та встановлено, що відповідно до Договору №ОДТІАЕ00002463 від 10.10.2007 р. відповідач [PERSON] отримав кредит у розмірі 15 302,82 дол. США, зі сплатою за користування ним відсотків 12,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 09.10.2012 року. На підставі п.7.1, зазначеного договору, періодом сплати вважати з «10» по «14» число кожного місяця. Та починаючи з лютого місяця 2009 року у [PERSON] виникла заборгованість по кредитному договору № ОДТІАЕ00002463 від 10.10.2007 р., а у позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» виникло право звернення до суду, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобовязання, отже з 15 лютого 2009 року. Таку правову позицію висловив у своїй Постанові Верховний Суд України від 30.09.2015р., у справі №6-154 цс15 в якій зазначено, що «оскільки за умовами договору погашення кредиту повинне здійснюватися позичальником частинами до 25 числа кожного місяця, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобовязання. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу». Отже, як встановлено в судовому засіданні, між сторонами було укладено кредитно-заставний договір, за умовами якого [PERSON] отримав кредит на придбання автомобіля «Тойота авенсіс», який було використано за призначенням: придбано автомобіль та передано його в заставу банкові. З метою врегулювання питання щодо погашення наявної заборгованості на вимогу банку відповідач [PERSON] 25.03.2009 року за актом приймання-передачі, добровільно передав банку придбаний за кредитні кошти автомобіль марки «Тойота авенсіс», державний реєстраційний номер [NUMBER] для його реалізації за ринковою ціною та направлення виручених коштів на погашення заборгованості. Згідно із цим актом автомобіль перебуває у технічно справному стані, його передано представникам банку [PERSON] та [PERSON] з оригіналом технічного паспорту та комплектом ключів (а.с.59). До теперішнього часу банк не зарахував суму боргу за переданим автомобілем, крім того де знаходиться автомобіль не відомо, відповідальні особи в банку вже не працюють. Разом з тим, згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором, відповідач зобовязання не виконує, у звязку з чим станом на 21.08.2015 року виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 27733,24 доларів США., яка складається з: - 7887,18 доларів США заборгованість за кредитом; - 584,90 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом; - 343,77 доларів США заборгованість по комісії; - 18917,39 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за кредитним договором. Позивачем направлено на адресу відповідачів письмову вимогу про виконання зобовязання (а.с.10-14). Відповідачами до суду направлено заяву про застосуванню до цих правовідносин строків позовної давності (а.с.56-58). Згідно із частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За положеннями статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Разом з тим за змістом частини четвертої статті 613 ЦК України боржник за грошовим зобов'язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора, тобто у випадку, якщо кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають iз суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку ( частина перша цієї статті). Якщо боржник доведе, що не виконав грошового зобов'язання через прострочення кредитора, він звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України, оскільки порушення грошового зобов'язання у вигляді його прострочення боржником не настало i в такому разі вважається, що виконання зобов'язання відстрочено на час прострочення кредитора (частина друга статті 613 цього Кодексу ). Таким чином, ураховуючи суть взаємоповязаних кредитних і заставних зобовязань, факт прийняття кредитором від боржника предмета застави для його подальшої реалізації, породжує для кредитора обовязок вчинити необхідні для цього дії протягом розумного строку (якщо відповідний строк не визначено законом або договором). Ухилення від учинення таких дій зумовлює виникнення прострочення з боку кредитора. Отже, суд приходить до висновку про визнання неправомірними дій ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо нарахування з 25.03.2009 року процентів за кредитно-заставним договором від 10.10.2007 року №ODTIAE00002463, оскільки ухилення кредитора від реалізації предмета застави і неможливість вчинити боржникові аналогічної дії, спрямовані на задоволення вимог заставодержателя, має кваліфікуватися як невжиття заходів щодо зменшення збитків, завданих порушенням зобовязання, та призводить до прострочення кредитора. Таку правову позицію висловив у своїй Постанові Верховний Суд України від 06.04.2016 року, у справі №6-2387цс15, згідно якого: «За змістом частини четвертої статті 613 ЦК України боржник за грошовим зобов'язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора, тобто у випадку, якщо кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають iз суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку ( частина перша цієї статті). Якщо боржник доведе, що не виконав грошового зобов'язання через прострочення кредитора, він звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України, оскільки порушення грошового зобов'язання у вигляді його прострочення боржником не настало i в такому разі вважається, що виконання зобов'язання відстрочено на час прострочення кредитора (частина друга статті 613 цього Кодексу)». Отже, суд приходить до висновку про наявність порушеного права позивача та необхідності його захисту у суді. Відповідно ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, та сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Разом з тим, позивач звернувся до суду з даним позовом тільки 26 листопада 2016 року, тобто з пропуском строку звернення до суду з даним позовом, тому слід відмовити у задоволенні позову саме з цих підстав.

Outcome: dismissed