Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-09 00:00:00

25.04.2019 року [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк «Фінанси та Кредит», згідно з яким просила суд: визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у задоволенні її заяви від 21.12.2015 року про включення до реєстру кредиторів з метою повернення грошових коштів у розмірі, що перевищує 200 000,00 грн.; зобов`язати відповідача внести питання, викладене в заяві, до розгляду Фондом, включити позивачку до 4 черги реєстру акцептованих вимог кредиторів відповідно до дати отримання Фондом заяви 25.12.2015 року; стягнути з відповідача на її користь компенсацію моральної шкоди в межах заявленої суми - 3 400,00 грн., з урахуванням вимог ст. 23 ЦК України та ст. 25 Закону України №393/96-ВР від 02.10.1996 року. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач, діючи у відповідності до ст. 45 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», 21.12.2015 року за допомогою засобів поштового зв`язку надіслала на адресу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію в ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» Чернявської О.С. письмову заяву про включення її до реєстру кредиторів банку із майновими вимогами про повернення їй грошової суми, що перевищує 200 000,00 грн. та відсотків, нарахованих під час керування тимчасової адміністрації за період з 17.09.2015 року по 17.12.2015 року. Між тим, позивач вказує, що після отримання вищенаведеної заяви 25.12.2015 року, листом від 30.12.2015 відповідач надав відповідь в якій роз`яснив порядок надання заяви та черговість виплат. Однак, лише 18.09.2018 року відповідач, у відповідь на її повторне звернення, в своєму листі повідомив, що кредиторські вимоги, які направлені поштою до 23.12.2015 року, а саме листи зі штампом відправлення до 23.12.2015 року, не вносяться до реєстру кредиторів як такі, що подані не в строки, встановлені ч. 5 ст. 45 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». На підставі вищенаведеного, та посилаючись на протиправність відмови Уповноваженої особи Фонду щодо не включення її вимог до реєстру акцептованих вимог кредиторів, позивачка звернулася до суду з вказаним позовом, який просить задовольнити в повному обсязі. При цьому, в обгрунтування вимог щодо стягнення моральної шкоди позивач зазначив, що протиправна бездіяльність відповідача щодо невнеснення її вимог до реєстру кредиторів спричинила йому значних душевних та фізичних страждань, які, в свою чергу, виразилися у погіршенні стану здоров`я та неможливістю користуватися власними коштами. Ухвалою від 26.04.2019 року відкрито провадження у цивільній справі за вказаним позовом, розгляд якої вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження. 20.06.2019 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, в якому він, посилаючись, серед іншого, на недотримання позивачем строку звернення із заявою про включення вимог до реєстру акцептованих вимог кредиторів, а також те, що прийняття кредиторських вимог, заявлених як до початку перебігу встановленого 30-денного строку після публікації оголошення, так і після його спливу, Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не передбачено, просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Позивач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Разом з тим, в матеріалах справи міститься заява позивача, в якій він просить позов задовольнити в повному обсязі, а розгляд справи проводити без його участі, а також без участі його представника. Представник відповідача у судовому засіданні щодо задоволення позову заперечував в повному обсязі, посилаючись на безпідставність та необгрунтованість позовних вимог. Вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові докази, зібрані в матеріалах справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено і не заперечувалось стороною відповідача, що 28.12.2012 року між [PERSON] та ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» було укладено договір банківського вкладу за №32360/370-12. Водночас, як встановлено в судовому засіданні та є загальновідомою обставиною, на підставі постанови Правління Національного банку України від 17.12.2015 року №898 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит», Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 18.12.2015 року №230 «Про початок процедури ліквідації АТ «Банк «Фінанси та Кредит та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» з 18.12.2015 року по 17.12.2017 року включно та призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію АТ «Банк «Фінанси та Кредит» заступника начальника відділу супроводження виведення неплатоспроможних банків з ринку департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Черняхівську Олену Степанівну на два роки з 18.12.2015 року по 17.12.2017 року включно. При цьому, відомості про відкликання банківської ліцензії, початок процедури ліквідації АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку були опубліковані в газеті «Голос України» від 23.12.2015 року за №242 (6246). В свою чергу, положеннями ч.5 ст. 45 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку та призначення уповноваженої особи Фонду кредитори мають право заявити уповноваженій особі Фонди про свої вимоги до банку. Вимоги фізичних осіб-вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами не заявляються. Відповідно до ч.ч.1-4, 8 ст. 49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» фонд припиняє приймання вимог кредиторів після закінчення 30 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону. Будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку, вважаються погашеними, крім вимог вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами. Протягом 90 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону Фонд здійснює такі заходи: визначає суму заборгованості кожному кредитору та відносить вимоги до певної черги погашення; відхиляє вимоги в разі їх не підтвердження фактичними даними, що містяться у розпорядженні Фонду, та, у разі потреби, заявляє в установленому законодавством порядку заперечення за заявленими до банку вимогами кредиторів; складає реєстр акцептованих вимог кредиторів відповідно до вимог, встановлених нормативно-правовими актами Фонду. Реєстр акцептованих вимог кредиторів та зміни до нього підлягають затвердженню виконавчою дирекцією Фонду. Будь-які спори щодо акцептування вимог кредиторів підлягають вирішенню у судовому порядку. Судове провадження щодо таких вимог не припиняє перебіг ліквідаційної процедури. Вимоги, не включені до реєстру акцептованих вимог кредиторів, задоволенню в ліквідаційній процедурі не підлягають і вважаються погашеними. Отже, виходячи з вищенаведених положень закону, а також враховуючи день опублікування в газеті «Голос України» оголошення Рішення Виконавчої дирекції Фонду про початок процедури ліквідації банку та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку, кредитори банку мали право заявити уповноваженій особі Фонду про свої вимоги до банку в період з 23.12.2015 року по 21.01.2016 року включно. Як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалося сторонами по справі, позивачу, як вкладнику ПАТ «Фінанси та Кредит», 27.11.2015 року та 28.12.2015 року було виплачену гарантовану суму вкладу в загальному розмірі 200 000,00 грн. Також, в судовому засіданні встановлено, що за допомогою засобів поштового зв`язку заява позивача про включення її до реєстру кредиторів банку із майновими вимогами про повернення їй грошової суми, що перевищує 200 000,00 грн., була направлена останньою на адресу банку 21.12.2015 року, тобто за 2 (два) дні до офіційного опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ КБ «ПАТ «Фінанси та Кредит». При цьому, як вбачається з матеріалів справи, зокрема зі змісту зворотного повідомлення про вручення поштового відправлення, вказана заяви позивачка була отримана Уповноваженою особою Фонду 25.12.2015 року, тобто через 2 (два) дні після офіційного опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ КБ «ПАТ «Фінанси та Кредит». Разом з тим, листом Уповноваженої особи Фонду від 18.09.2015 року за вих.№ 2-071313/6434 позивачу було повідомлено про те, що кредиторські вимоги, які направлені поштою до 23.12.2015 року, а саме листи зі штампом відправлення до 23.12.2015 року, не вносяться до реєстру кредиторів як такі, що подані не в строки, встановлені ч. 5 ст. 45 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Заперечуючи щодо задоволення вказаного позову, представник відповідача посилався на недотримання позивачем строку звернення із заявою про включення його вимог до реєстру кредиторів, адже прийняття кредиторських вимог, заявлених як до початку перебігу встановленого 30-денного строку після публікації оголошення, так і після його спливу, Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не передбачено. В свою чергу, суд зауважує, що Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не містить обмежень щодо подання заяв про внесення до реєстру акцептованих вимог кредиторів раніше строку розміщення інформації про початок процедури ліквідації банку, а лише встановлює наслідки пропуску строку звернення з вказаною заявою. Крім того, відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків. Тобто, виходячи зі змісту та аналізу вищенаведеної норми Закону, можна дійти висновку, що метою діяльності Фонду та Уповноваженої особи Фонду (як працівника Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку) є захист прав і законних інтересів вкладників банків, а не створення штучних перешкод для отримання коштів. Також, слід зазначити, що неможливість вкладників забрати заощадження (депозит) з рахунків у банках через відсутність коштів, через передбачене законом замороження рахунків, або через нездатність національних органів вжити заходів з метою надання таким вкладникам можливості розпоряджатися їхніми заощадженнями Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) розглядає як втручання в ефективне користування правом мирно володіти майном, що захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) або як незабезпечення користуванням цим правом (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Alisic and Others v. Bosnia and Herzegovina, Croatia, Serbia, Slovenia and the former Yugoslav Republic of Macedonia» від 16 липня 2014 року, заява № 60642/08, § 102). У практиці ЄСПЛ напрацьовані три критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно легітимну мету та чи є захід з втручання у вказане право пропорційним такій меті (див.mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Суханов та Ільченко проти України» («Sukhanov and Ilchenko v. Ukraine») від 26 червня 2014 року, заява № 68385/10 і 71378/10, § 53). Принцип пропорційності полягає у встановленні судом справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на майно, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідність досягнення такого балансу відображена у структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу покласти індивідуальний і надмірний тягар (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» («East/West Alliance Limited» v. Ukraine») від 23 січня 2014 року, заява № 19336/04, § 168). За вказаних обставин, а також зважаючи на те, що, як було встановлено в судовому засіданні, заява позивача про включення його вимог до реєстру акцептованих вимог кредиторів від 21.12.2015 року була отримана відповідачем 25.12.2015 року, тобто через два після оголошення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ КБ «ПАТ «Фінанси та Кредит», а отже в строки встановлені законом, суд вважає, що дії Уповноваженої особи Фонду стосовно відмови у включенні вимог позивача до реєстру кредиторів з метою повернення коштів у розмірі, що перевищують 200 000,00 грн., не ґрунтуються на вимогах Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». При цьому, будь-яких інших доказів на спростування вищенаведених встановлених обставин справи, зокрема щодо правомірності оскаржуваної відмови у задоволенні кредиторських вимог позивача, фактично заявлених у період з 23.12.2015 року по 21.01.2016 року включно, відповідачем до суду не надано. В свою чергу, положеннями ч. 1 ст. 15 ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед іншого, припинення дії, яка порушує право, та відновлення становища, яке існувало до порушення. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в четверту чергу задовольняються вимоги вкладників - фізичних осіб, які не є пов`язаними особами банку, у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що єдиним належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» включити [PERSON] до реєстру акцептованих вимог кредиторі ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» за договором № 32360/370-12 від 28.12.2012 року. Вимоги позивача про визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у задоволенні його заяви від 21.12.2015 року про включення до реєстру кредиторів з метою повернення грошових коштів у розмірі, що перевищує 200 000,00 грн., а також про зобов`язання відповідача внести питання, викладене в заяві, до розгляду Фондом, не грунтуються на вимогах закону, а тому задоволенню не підлягають, крім того, порушені права позивача захищаються шляхом задоволення позову в частині зобов`язання Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» включити [PERSON] до реєстру акцептованих вимог кредиторів у четверту чергу кредиторів Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» за договором №32360/370-12 від 28.12.2012 року. Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди, слід зазначити наступне. У відповідності з п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. В свою чергу, відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Як передбачено ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Разом з тим, згідно абзацу другого п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Тобто, підставою для цивільної-правової відповідальності за завдання шкоди є одночасна наявність наступних елементів: заподіяння моральної шкоди позивачу, протиправність дій відповідача та наявність причинного зв`язку між шкодою заподіяною позивачу і протиправним діянням відповідача та вина останнього в її заподіянні. В той же час, відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ст.ст. 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування. Також, згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Однак, всупереч вищенаведених положень законодавства, позивачем не доведено жодними належними та допустимими доказами як заподіяння йому моральної шкоди та протиправності дій відповідача, так і наявності причинного зв`язку між шкодою заподіяною позивачу і протиправним діянням відповідача, а також вини останнього в її заподіянні. Таким чином, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу задоволення позову, зокрема щодо заподіяння йому моральної шкоди, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову у вказаній частині слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: partial