Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-18 00:00:00

25.02.2005 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, позовні вимоги по якій під час судового розгляду збільшив, в якій просить визнати частково недійсним в розмірі 1/5 частини свідоцтво про право власності (індексний номер: 34259619) від 27.02.2015 року на житловий будинок [ADDRESS], що було видано [PERSON] Реєстраційною службою Яворівського районного управління юстиції Львівської області, визнати за ним право власності на 1/5 частину даного житлового будинку та вселити його в даний житловий будинок. Позовні вимоги мотивовано тим, що заочним рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 15.10.2009 року його було визнано таким, що він втратив право користування вищевказаним будинком. Однак вищевказане судове рішення було скасовано і ухвалою суду від 17.12.2014 року позовна заява відповідачки [PERSON] до нього про втрату права на користування жилим приміщенням була залишена без розгляду. Після скасування заочного судового рішення відповідачка [PERSON] продовжує чинити перешкоди і не дає можливості в добровільному порядку вселитися в раніше займане житлове приміщення. До квітня 1991 року він являвся членом колгоспного двору і він не втратив право на належну йому частку в майні колгоспного двору. Під час судового розгляду справи йому стало відомо, що відповідачкою [PERSON] одноосібно оформлено право приватної власності на житловий будинок, чим порушено його майнові права і він залишився без даху над головою. Представник позивача [PERSON] - адвокат Швець І.Я. заявлені та уточнені позовні вимоги свого довірителя підтримав, дав пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві та в заяві про уточнення позовних вимог. Просить заявлені вимоги його довірителя задоволити. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Тимощук О.І. заявлений позов заперечив, пояснив, що він знає сім'ю [PERSON] з 2008 року, з часу вчинення [PERSON] в нетверезому стані неодноразових порушень правил співжиття в спірному будинку. По рішенню суду від 15.10.2009 року його було позбавлено права користування цим будинком і про це рішення відповідачу було відомо. Під час виконання судового рішення він був присутній при складанні державним виконавцем акту від 08.12.2009 року, де [PERSON] особисто розписався в акті. 10 грудня 2009 року в нетверезому стані 2 [PERSON] знову вчинив скандал, за що був притягнутий до адміністративної відповідальності. Відповідно [PERSON] знав, що його право порушено ще в 2009 році, однак за захистом свого права протягом строку позовної давності не звертався. Представник відповідача заявив та підтримав заяву про застосування спливу строку позовної давності. Після оголошення перерви в судовому засіданні представник відповідача Тимощук О.І. не з'явився, заявлене клопотання про відкладення розгляду справи в зв'язку з хворобою до суду надійшло після ухвалення короткого судового рішення. Представники третіх осіб Нагачівської сільської ради та Яворівський РВ ГУ ДМС у Львівській області на розгляд справи не з'явилися, суд вирішив за можливе провести розгляд справи у відсутність представників вищевказаних осіб. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази по справі, суд прийшов до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що спірний житловий будинок за [ADDRESS] було побудовано до 1974 року. До прийняття рішення Нагачівською сільською радою №155 від 28.09.2011 року «Про встановлення вулиць по Нагачівській сільській раді» даний будинок значився за №438. Судом також встановлено, що позивач [PERSON] 22.07.1980 року одружився з гр.[PERSON] і з часу одруження поселився в якості члена сім'ї у вищевказаний житловий будинок. Як вбачається з погосподарських книг за 1986-1990 роки та 1991-1995 роки по с.Нагачів даний житловий будинок відносився до майна колгоспного двору, станом на 15.04.1991 року головою господарства був [PERSON], який працював їздовим колгоспу «Прогрес», членами господарства були його дружина [PERSON], донька [PERSON], зять [PERSON], внучка [PERSON] Відповідно до вимог ст.ст.120, 123 ЦК України (1963 року), діючих на час виниклих правовідносин, майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності, розмір долі члена в майні колгоспного двору визнавався рівним. Відповідно до роз'яснень, викладених в п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Таким чином, суд визнає, що станом на 15.04.1991 рік спірне будинковолодіння належало на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] З цих підстав, суд визнає, що дійсно позивач [PERSON], а також інші члени двору [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] набули права власності по 1/5 частині спірного будинку як колишні члени колгоспного двору. 3 Судом встановлено, як вбачається з пояснень представника позивача [PERSON] - адвоката Швець І.Я., що у вказаному житловому будинку позивач проживав до 2009 року, після чого поїхав на заробітки, де тимчасово проживав, в 2014 році намагався поселитися в спірний будинок, однак дізнався, що згідно судового рішення він втратив право користування житловим будинком, після чого звернувся з позовом до суду. Дійсно, заочним рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 15.10.2009 року було задоволено позов [PERSON], визнано [PERSON] таким, що втратив право на користування жилим приміщенням у будинку [ADDRESS] та зобов'язано відповідача не чинити позивачу перешкод у користуванні даним будинком. Однак ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 05.06.2014 року було задоволено заяву [PERSON] та скасовано вищевказане заочне судове рішення. В подальшому ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 17.12.2014 року справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, та усунення перешкод в користуванні житлом залишено без розгляду. З свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 27.02.2015 року вбачається, що власником в цілому житлового будинку [ADDRESS] являється позивач [PERSON] Згідно документів реєстраційної справи судом встановлено, що набуття права власності на спірний будинок мало місце на підставі технічного паспорта, свідоцтва про право власності на земельну ділянку на ім'я [PERSON], довідки Львівського комунального підприємства «БТІ та ЕО», довідки Нагачівської сільської ради №457 від 17.02.2015 року про те, що житловий будинок числиться за [PERSON] і знаходиться на приватизованій земельній ділянці. Тому суд не приймає до уваги заяву представника відповідача Тимощук О.І. про застосування до даного спору спливу позовної давності з підстав, що позивач [PERSON] був повідомлений про судове рішення про втрату права на житло та про зобов'язання не чинити перешкод в користуванні будинком 08.12.2009 року, що підтверджується актом державного виконавця ВДВС Яворівського РУЮ, оскільки заочне рішення суду в передбаченому законом порядку було скасовано, а всі вчинені процесуальні дії, в тому числі щодо виконання скасованого заочного рішення, втратили своє юридичне значення. Крім цього, предметом заявленого позову, з врахуванням збільшених позовних вимог, є визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, яке було видано 27.02.2015 року. Враховуючи дату пред'явлення позову 25.02.2015 року, суд визнає, що позивачем [PERSON] не пропущено строку позовної давності за захистом своїх порушених та невизнаних прав. Ст.ст.15, 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання, а також звернутися за захистом свого особистого майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права, визнання правочину недійсним, відновлення становища, яке існувало до порушення, інший спосіб, що встановлений договором або законом тощо. А згідно з ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Ст.ст.317, 321 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування і розпорядження своїм майном, на зміст права власності не впливають місце проживання власника. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. А відповідно до вимог ст.ст.358, 383, 391 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, співвласники можуть домовитися про порядок 4 володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном. Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказування не може грунтуватися на припущеннях. Оцінюючи докази по даній справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні доведено, що позивач по справі [PERSON] станом на 15.04.1991 року, на момент набрання чинності Законом України «Про власність», був членом колгоспного двору, якому на праві спільної власності належав спірний житловий будинок, після припинення існування двору набув право власності на 1/5 частину даного будинку як бувший член колгоспного двору, оспорюваним свідоцтвом про право власності на спірний будинок в цілому за відповідачем порушуються права позивача як співвласника даного будинку, стороною відповідача заперечується права позивача на проживання, відповідно порушені права позивача підлягають захисту в судовому порядку, а тому заявлений позов підлягає до задоволення.

Outcome: approved