Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-09 00:00:00

25.04.2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання іпотечного договору недійсним, посилаючись на те, що на момент укладення спірного договору іпотеки, [PERSON] не набув у встановленому законом порядку права власності на предмет іпотеки. Згодом позивачем було надано уточнення до позовної заяви, відповідно до яких позивач просив замінити первісного відповідача ПАТ «УкрСиббанк» на ТОВ «Кей-Колект» та ПАТ «УкрСиббанк» вказати в якості третьої особи по справі. Представник позивача у судове засідання з'явився, уточнені позовні вимоги просив задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання з'явився, у задоволені уточненого позову просив відмовити, вважаючи вимоги позивача необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсним обставинам справи, а саме: він вважає, що з моменту державної реєстрації договору купівлі-продажу у позивача виникло право власності на предмет іпотеки, а також право розпоряджатися ним, в тому числі і надавати його в іпотеку. Вислухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що уточнені позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. 17 серпня 2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - Банк) та [PERSON] (далі - Позичальник) укладено договір про надання споживчого кредиту № 710-7 ДОУ 1Н, за умовами якого банк зобов'язався надати Позичальнику, а Позичальник зобов'язався прийняти, належним чином, використовувати і повернути банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 623 650,00 швейцарських франків та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених цим Договором (п.1.1). Строк кредитування визначено з 17 серпня 2006 року по 17 серпня 2027 року. Позичальник у будь-якому випадку зобов'язався повернути банку кредит у повному обсязі в терміни, встановлені графіком погашення кредиту (додаток № 1 до Договору), але не пізніше 17 серпня 2027 року (п.1.2). За використання кредитних коштів протягом 30 календарних днів, рахуючи зі дати видачі кредиту, процентну ставку встановлено у розмірі 7,99 % річних. Сторони домовились, що за умовами цього Договору може бути встановлений новий розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання будь-якої із обставин, передбачених частиною 1 п.9.2 Договору (п.1.3). Кредит надано позичальнику для його особистих потреб - придбання нерухомості (п. 1.4). На забезпечення виконання зобов'язань позичальника за договором було укладено іпотечний договір за яким Іпотекодавцем було передану в іпотеку нерухоме майно - 6-ти кімнатну квартиру [ADDRESS] та поруку фізичних осіб [PERSON], [PERSON] (п.2.1). Позичальник зобов'язався використовувати кредит на зазначені у цьому договорі цілі та забезпечити повернення отриманого кредиту і сплату нарахованих процентів та комісій у встановлені договором терміни, погашати кредит, сплачувати проценти, комісії та інші платежі (п.п. 4.1, 4.2) Також, 17 серпня 2006 року між Акціонерним Комерційним Інноваційним банком «УкрСиббанк» (банк) та [PERSON] (позичальником) укладено договір про надання споживчого кредиту № 710-7 ДОУ 2 П, за замовами якого банк зобов'язався надати позичальнику, а позичальник зобов'язався прийняти, належним чином використовувати і повертати банку кредит у формі кредитної лінії в національній валюті в сумі ліміту кредитної лінії 14 535,24 грн. у порядку і на умовах, зазначених у даному договорі. В забезпечення виконання зобов'язань за договором було укладено та нотаріально посвідчено іпотечний договір, за умовами якого іпотекодавець передав в іпотеку нерухоме майно - шестикімнатну квартиру, загальною площею 267,5 кв. м.. що знаходиться )а адресою: [ADDRESS]. Предмет іпотеки є власністю іпотекодавця на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого 17.08.2006 р, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] зареєстрований реєстрі за номером 2594. Пунктом 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним. Згідно з положеннями ч.ч. 1-3 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною 2 ст. 215 ЦК України встановлено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до положень ст. 657 ЦК України, в редакції чинній на момент укладання договору купівлі - продажу, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Таким чином, договір купівлі - продажу від 17.08.2006 р. нерухомого майна (квартири) підлягав як нотаріальному посвідченню, так і державній реєстрації. Частиною 1 ст. 210 ЦК України встановлено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Частиною 1 ст. 182 ЦК України встановлено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ч. З ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Згідно п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ; про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Статтею 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» передбачено, що обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, а саме, зокрема, право власності на нерухоме майно. Оскільки договір купівлі-продажу нерухомого майна (квартири) від 17.08.2006р. є неукладеним відповідно до ст. ст. 210, 640 ЦК України та не створив для його сторін ніяких юридичних наслідків, то відсутні підстави вважати, що Позивач набув право власності на зазначене у цьому договорі майно. Враховуючи вищевикладене, можна зробити висновок, що на момент укладання спірного договору іпотеки, Іпотекодавець - [PERSON] не набув у встановленому законом порядку права власності на предмет іпотеки. За змістом ст. 1,5 Закону України «Про іпотеку», у редакції, що була чинною на момент укладання спірного договору іпотеки, предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов, зокрема, нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація. , Заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави (ч. 2 ст. 583 ЦК України). З наведеного вбачається, що предметом іпотеки може бути майно, що належить іпотекодавцю на праві власності. Таким чином, іпотечний договір є недійним в силу ст. ст. 203, 215 ЦК України, як такий, що укладений з порушенням вимог Закону України «Про іпотеку» та ст. 583 ЦК України. Крім того, слід зазначити, що 12 грудня 2011 року між АТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено Договір факторингу №1, за умовами якого всі права та обов'язки за кредитним договором про надання споживчого кредиту №710-7 ДОУ 1Н від 17.08.2006 року та за кредитним договором про надання споживчого кредиту №710-7 ДОУ 2П від 17ю08ю2006 року укладеного між АТ «УкрСиббанк» та [PERSON] перейшли від АТ «УкрСиббанк» до ТОВ «Кей-Колект». Так, в ході розгляду справи судом, позивач замінив первісного відповідача ПАТ «УкрСиббанк» на ТОВ «Кей-Колект». Однак, представником нового відповідача не заявлялося клопотань про застосування строків позовної давності, а наявна в матеріалах справи заява представника АТ «УкрСиббанк» не приймається до уваги, оскільки відповідно до ст.. 30 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач, а відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Враховуючи те, що ПАТ «УкрСиббанк» залучено у справі в якості третьої особи, заява його представника про застосування строків позовної давності при вирішенні справи по суті судом не приймається до уваги. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved