Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-19 00:00:00

24 березня 2015 року представник позивача, - Виконкому Дзержинської районної у місті ради, звернувся до суду із вищеназваним позовом. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що згідно з діючим законодавством України, до компетенції органів місцевого самоврядування належить управління житловим фондом комунальної власності, питання розподілу та надання житла, що належить до комунальної власності, розташованого на території району, у тому числі кімнат у гуртожитках. Здійснюючи вказані повноваження, виконкомом Дзержинської районної у місті ради встановлено, що на реєстраційному обліку у кімнаті №713 загальною площею 22,4 м. кв., жилою площею 17,8 м. кв., в гуртожитку, розташованому в корпусі №2 будинку №2 на пл. Домнобудівників в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, знаходиться [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Кімната не приватизована, та не є приватною власністю відповідачів. В листопаді 2013 року в гуртожитку створено обєднання співвласників багатоквартирного будинку «Домнобудівників, 2, корпус 2». Відповідачі тривалий час у кімнаті фактично не мешкають, їх місце перебування невідоме, будь-яка інформація про них відсутня. Оплата за комунальні послуги по кімнаті не виконується, що призводить до неякісного обслуговування житлового фонду та збільшення заборгованості за спожиті енергоносії. Зазначені факти підтверджуються актами і довідками ОСББ «Домнобудівників, 2, корпус 2» від 11 лютого 2015 року. На підставі вищевикладеного просив суд позов задовольнити. Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 травня 2015 року, позовні вимоги було задоволено у повному обсязі, відповідачів визнано такими, що втратили право користування жилим приміщенням, кімнатою №713, за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, пл. Домнобудівників, буд.№2, корпус №2. 23 грудня 2015 року відповідач [PERSON] звернувся до суду із заявою про скасування заочного рішення. Ухвалою суду від 06 січня 2016 року, заочне рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 травня 2015 року, ухвалене по даній цивільній справі скасовано, а справу призначено до розгляду в загальному порядку. В судовому засіданні представник позивача не був присутнім, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, клопотань про розгляд справи без його учать або про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Відповідач [PERSON] до зали суду не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, проти задоволення позовних вимог в частині визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням, та зняття з реєстраційного обліку у кімнаті №713, за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, пл. Домнобудівників, буд.№2, корпус №2, не заперечувала. Зазначила, що дійсно не проживає за місцем реєстрації з червня 2014 року. В частині зняття з реєстраційного обліку їх з відповідачем [PERSON] спільного неповнолітнього сина, - [PERSON], заперечувала, оскільки в такому випадку у дитини буде відсутнє місце реєстрації, а іншого місце, де можливо б було її зареєструвати, на даний час відсутнє. Присутній у судовому засіданні відповідач [PERSON] надав пояснення по суті справи, проти задоволення позовних вимог в частині визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням, та зняття з реєстраційного обліку у кімнаті №713, за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, пл. Домнобудівників, буд.№2, корпус №2, заперечував. Вказував на те, що за характером свого працевлаштування він періодично буває відсутнім на території України, оскільки працює по вахтовому методу на території Російської Федерації, що є підставою для збереження за ним права користування житловим приміщенням. Зазначав, що у період складання акту про його не проживання за місцем реєстрації у лютому 2015 року він перебував на стаціонарному лікуванні, що підтверджується випискою з медичної картки стаціонарного хворого з приводу гострого тромбозу лівого бедра та голені. Він майже не міг самостійно пересуватися, тому був госпіталізований. У виписці адресою його проживання значиться: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, пл. Домнобудівників, буд.№2, корп.№2, кімн.№713. Факт його проживання за місцем реєстрації підтверджується довідкою №3929 Криворізької станції швидкої допомоги, згідно якої, 14 лютого 2015 року йому було викликано швидку допомогу за адресою проживання та реєстрації: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, пл. Домнобудівників, буд.№2, корп.№2, кімн.№713, а тому вважає, що усі акти, надані представником позивача до суду в підтвердження його не проживання за місцем реєстрації, не відповідають дійсності. Посилався на ті обставини, що він оплачує нараховані комунальні послуги, що підтверджується відповідними квитанціями. На підставі викладеного просив відмовити в задоволенні позовних вимог, в частині визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням, та зняття з реєстраційного обліку у кімнаті №713, за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, пл. Домнобудівників, буд.№2, корпус №2. Проти визнання відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням, та зняття з реєстраційного обліку у кімнаті №713, за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, пл. Домнобудівників, буд.№2, корпус №2, не заперечував. Також заперечував проти зняття з реєстраційного обліку їх з відповідачем [PERSON] спільного неповнолітнього сина, - [PERSON], оскільки в такому випадку у дитини буде відсутнє місце реєстрації, а іншого місце, де можливо б було її зареєструвати, на даний час відсутнє. Представник третьої особи, - Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, до суду не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав до суду клопотання про розгляд справи без участі представника, проти задоволення позовних вимог не заперечував. Суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі сторін, які не зявилися, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ст.197 ЦПК України. Вислухавши пояснення відповідача [PERSON], повно, всебічно та обєктивно дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи із наступного. Так, згідно положень ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.3 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором. Захист цивільних прав, це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів (ст.57 ЦПК України). За загальними положеннями ЦПК України, обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Виходячи з вимог ст.ст.10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. З наявних письмових матеріалів справи судом встановлено наступне. З довідки №807 від 11 лютого 2015 року, виданої ОСББ «Домнобудівників, 2, корпус 2», вбачається, що [PERSON], [INFO], значиться зареєстрованою за адресою: [INFO], корпус №2, кімната №713, її родина складається з неї та сина, [PERSON], [INFO], який також зареєстрований за вказаною адресою (а.с.4). З довідки №808 від 11 лютого 2015 року, виданої ОСББ «Домнобудівників, 2, корпус 2», вбачається, що [PERSON], станом на 01 лютого 2015 року має заборгованість по оплаті за комунальні послуги у розмірі 3 505,29 гривень (а.с.5). З довідки №810 від 11 лютого 2015 року, виданої ОСББ «Домнобудівників, 2, корпус 2», вбачається, що [PERSON], [INFO], значиться зареєстрованим за адресою: [INFO], корпус №2, кімната №713/1 (а.с.6). З довідки №811 від 11 лютого 2015 року, виданої ОСББ «Домнобудівників, 2, корпус 2», вбачається, що [PERSON], станом на 01 лютого 2015 року має заборгованість по оплаті за комунальні послуги у розмірі 2 849,23 гривень (а.с.7). З актів №809 від 11 лютого 2015 року та №812 від 11 лютого 2015 року, складених ОСББ «Домнобудівників, 2, корпус 2», вбачається, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не мешкають в гуртожитку за вказаною адресою (а.с.8, 9). Заборгованість за житлово-комунальні послуги зростає. Так, представник позивача посилаючись на положення ст.ст.71, 72 Житлового кодексу Української РСР, просив суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, кімнатою №713 гуртожитку в корпусі №2 будинку №2 по пл. Домнобудівників в місті Кривому Розі Дніпропетровської області, та зняття їх з реєстраційного обліку, так як вони понад встановлений законом термін без поважних причин не проживають в спірній кімнаті, із заявами до уповноважених органів про причини своєї відсутності не зверталися, обов'язки по сплаті комунальних послуг не несуть. Відповідно до ст.ст.47 - 48 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Відповідно до ст.47 Житлового кодексу Української РСР, норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу. Відповідно до ст.71 Житлового кодексу Української РСР, право користування житловим приміщенням зберігається за відсутнім наймачем понад шість місяців у випадках, прямо передбачених діючим законодавством. Відповідно до ч.1 ст.72 Житлового кодексу Української РСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК Української РСР), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. У постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст.71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; ст.405 ЦК України). З наданої відповідачем [PERSON] копії картки Федеральної міграційної служби серії 78 №14044201, вбачається, що відповідач [PERSON] мав право на роботу на території Російської Федерації зі строком до 10 січня 2015 року (а.с.70). З копій бланків-повідомлень про прибуття іноземної особи до місця перебування, вбачається, що у вересні та грудні 2013 року, відповідач [PERSON] перебував на заробітках на території Російської Федерації (а.с.71). З пояснень відповідача [PERSON] встановлено, що він працює на території Російської Федерації вахтовим методом. Факт поїздок відповідача [PERSON] до Російської Федерації підтверджується також копіям наданих проїзних документів (а.с.72, 73, 74). З наявної у матеріалах справи копії виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №545, хірургічного відділення КЗ «Криворізька міська лікарня №1» ДОР» вбачається, що у період з 18 лютого 2015 року по 28 лютого 2015 року (в період складання актів про не проживання), відповідач [PERSON] знаходився на стаціонарному лікуванні з приводу гострого тромбозу лівого бедра та голені (а.с.75). При цьому, адресою проживання [PERSON] вказано: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, пл. Домнобудівників, буд.№2,корп.№10, кімн.№713. З копії довідки №3929 від 15 грудня 2015 року, виданої КЗ «Криворізька станція швидкої медичної допомоги» ДОР» вбачається, що відповідачеві [PERSON] 14 лютого 2015 року (в період складання актів про не проживання), за місцем його мешкання: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, пл. Домнобудівників, буд.№2,корп.№10, кімн.№713, викликалася швидка допомога з приводу алергічної реакції на медикаменти (а.с.76). З копій квитанцій наданих відповідачем [PERSON] вбачається, що ним здійснювалася оплата комунальних платежів за червень, липень, вересень 2015 року (а.с.77, 78). Відповідно до ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно правових позицій Європейського суду з прав людини, а саме відповідно до п.1 ст.8, дана Конвенція гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, що охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Наявність заборгованості по комунальним послугам не може слугувати підтвердженням не проживання в кімнаті відповідача [PERSON] Судом критично оцінюються наявні в матеріалах справи акти про не проживання відповідача [PERSON] у спірній кімнаті і щодо втрати ним права на користування жилим приміщенням в гуртожитку, оскільки такі акти складені формально, у них не зазначено чи перебувають особисті речі відповідача у кімнаті, не вказано, з якого джерела інформації встановлено, що останній понад півроку там не проживає. У зв'язку з наведеним, суд вважає, що відповідач [PERSON] своїми діями жодним чином не вказав на свою відмову від наданої йому кімнати, користується та утримує її належним чином, причини його тимчасової відсутності є поважними, таким чином доводи позивача про визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право на користування даною кімнатою та зняття його з реєстраційного обліку у вказаній кімнаті, не знайшли свого підтвердження, а тому позовні вимоги в частині визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, та зняття його з реєстраційного обліку у кімнаті №713 у гуртожитку в корпусі №2 будинку №2 по пл. Домнобудівників в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, не підлягають задоволенню. Стосовно позовних вимог в частині визнання такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку відповідача [PERSON] в кімнаті №713 у гуртожитку в корпусі №2 будинку №2 по пл. Домнобудівників в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, суд вважає за можливе в даній частині позовні вимоги задовольнити, оскільки відповідач [PERSON] надала до суду заяву в якій вказала, що дійсно не проживає за місцем своєї реєстрації з червня 2014 року, та наміру повертатися туди проживати не має. Що стосується позовних вимог в частині зняття з реєстраційного обліку неповнолітнього [PERSON], суд вважає, що в даній частині позовні вимоги також задоволенню не підлягають виходячи із наступного. Згідно ч.3 ст.27-1 ЦПК України, суд сприяє створенню належних мов для здійснення малолітньою або неповнолітньою особою її прав, визначених законом та передбачених міжнародним договором, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України. Конституцією України передбачено право кожного на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (ст.47). Статтею 27 Конвенції про права дитини (20 листопада 1989 року), ратифікованою Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року, встановлено, що Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини; держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом. Відповідно до ч.2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства», діти-члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Отже, на підставі викладеного, враховуючи, що суд прийшов до переконання про можливість визнання відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням, кімнатою №713 у гуртожитку в корпусі №2 будинку №2 по пл. Домнобудівників в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, та про необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог в частині визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням відповідача [PERSON], враховуючи відсутність іншого житла, де може бути зареєстрована дитина, враховуючи інтереси неповнолітнього [PERSON], який має право бути забезпеченим житлом, суд також відмовляє в задоволенні позову в даній частині. З врахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи, суд оцінюючи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що вимоги підлягають частковому задоволенню, з підстав викладених вище. Враховуючи, що позивача на час звернення до суду було звільнено від сплати судового збору на підставі п.7 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» (в редакції чинній на час звернення до суду), то на підставі ст.88 ЦПК України, судовий збір у розмірі 243,60 гривні підлягає стягнення з відповідача [PERSON] на користь держави. На підставі викладеного, та

Outcome: partial