Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-31 00:00:00

25 квітня 2014 року позивач звернувся в суд із зазначеним позовом, в якому, просив встановити юридичний факт проживання однією з сім'єю з відповідачкою без шлюбу з 15 серпня 1999 року по грудень 2013 року, визнати їх спільною сумісною власністю наступне майно: квартиру [ADDRESS], вартістю 88450 грн.; нежитлове приміщення магазину промислових товарів № 8 , основною площею 209.6 кв.м., загальною площею 395, 6 кв. м., що становить 14/24 ідеальних часток нежитлової будівлі по [ADDRESS] вартістю 48134 грн., поділити майно, визнавши за кожним право власності по ? частині вказаного нерухомого майна, при цьому припинити право власності позивачки на вищевказану частину майна, та стягнути із відповідачки на його користь судові витрати в сумі 1379 грн. 90коп, витрати пов'язані із наданням правової допомоги та витрати пов'язані із проведенням експертної оцінки нерухомого майна в сумі 1600 грн. Свої вимоги обґрунтовував тим, що зазначене майно є об'єктом спільної сумісної власності хоч і зареєстровано на відповідачку, а тому відповідно до ст.. 74 ч.1 СК України, воно підлягає поділу у судовому порядку внаслідок відсутності домовленості у вирішенні спору у добровільному порядку. Крім того, факт проживання однією сім'єю та наявність у них спільного побуту та бюджету з січня 2003 року до березня 2013 року підтверджується показаннями свідків. В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав з підстав зазначених у позові, просив їх задовольнити у повному обсязі. Відповідачка в судове засідання не з'явилася, про причини неявки суд не повідомила з невідомих причин, про дату та час розгляду справи неодноразово повідомлялася як за зареєстрованим місцем проживання так і через оголошення в газеті «Урядовий Кур'єр» Вислухавши позивача, допитавши свідків, вивчивши та належно оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд приходить до твердого переконання, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи із наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 23 листопада 1999 року перебуває зареєстрованому шлюбі з відповідачкою [PERSON], що стверджується копією свідоцтва про шлюб (виданим повторно) 17 квітня 2014 року, і на час розгляду справи шлюб не є розірваним, не є визнаний недійсним або припиненим, що не заперечував сам позивач. З матеріалів справи вбачається, що за [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого на Українській товарній біржі 25.08.1999 року за р. № 51231, що стверджується копією договору купівлі-продажу від 25 серпня 1999 року та довідками Лубенського МБТІ від 12.02.2014 року / а.с. 11-13/. [INFO] у сторін по справі народилась дочка [PERSON], що також не заперечується позивачем. Згідно договору купівлі-продажу, зареєстрованого Товарною універсальною біржею, від 25 серпня 1999 року, за кошти, передані покупцем відповідачка [PERSON] набула право власності на житлову квартиру в будинку [ADDRESS] / а.с. 11/, ринкова вартість вказаного приміщення згідно висновку будівельно-технічної експертизи складає 88450 грн. За час перебування у зареєстрованому шлюбі сторонами було придбано нежитлове приміщення магазину промислових товарів № 8 , основною площею 209.6 кв.м., загальною площею 395, 6 кв. м., що становить 14/24 ідеальних часток нежитлової будівлі по [ADDRESS] вартістю 48134 грн. Згідно п.4 ч.1 ст. 273 ЦПК України 1963 р., який був чинний до набрання чинності ЦПК України 2004 р., суд розглядає справи про перебування у фактичних шлюбних відносинах у встановлених законом випадках, якщо шлюб в органах запису актів громадянського стану не може бути зареєстрований внаслідок смерті одного з подружжя. Згідно п.11 Постанови Плунуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 5 з відповідними змінами «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» встановлення судом факту перебування у фактичних шлюбних відносинах на підставі п. 5 ст. 273 ЦПК України 1963 р. може мати місце, якщо такі відносини виникли до 8 липня 1944 і тривали до смерті (пропажі безвісти на фронті) одного з подружжя, внаслідок чого шлюб не може бути зареєстровано в органх РАГС. В інших випадках заяви про встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах судовому розгляду не підлягають. З набранням чинності ЦПК України 2004 р., згідно п.5 ч.1 ст. 256 цього Кодексу суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу. В ст. 3 СК України, чинного з 01.01.2004 р., зазначається, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Встановлення факту спільного проживання має значення для захисту матеріальних інтересів осіб, які спільно проживають, оскільки ст. 74 СК України, передбачено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу, що визначає право спільної сумісної власності подружжя. Тобто, встановлення факту проживання жінки та чоловіка однією сім'єю без реєстрації шлюбу тягне за собою визнання права спільної сумісної власності на майно, набуте ними за час спільного проживання. Позивач стверджує, що із середини серпня 1999 року він почав спільно проживати із відповідачкою. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], як мати відповідачки та [PERSON], як чоловік матері відповідачки вказали, що спірна квартира була придбана відповідачкою на гроші, які їй позичив її дядько, і які позивач та відповідачка віддавали, ці кошти вже перебуваючи в шлюбі, крм того не заперечували ту обставину, що позивачем як до укладення шлюбу так і в період шлюбу робився ремонт квартири. Суд враховує, що до 01.01.2004 р. діяв КпШС України 1969 р., стаття 24 якого визначала роздільне майно подружжя, а саме майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або у порядку успадкування, є власністю кожного з них. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Стаття 16 Закону України «Про власність» 1991 р., який втратив чинність 27.04.2007 р., передбачала, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України, а стаття 17 цього Закону передбачала, що майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними, отже, за умови проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу у разі придбання майна кожній стороні належить це майно, а створення спільної власності передбачалося на підставі відповідної угоди, здійснення спільних витрат на придбання майна. Отже, КпШС України та Закон України «Про власність» чітко розмежовували поняття «подружжя» та «членів сім'ї», а також наслідки для цих осіб у разі набуття права власності на майно. Згідно п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 р. Таким чином, посилання позивача на ст.. 74 СК України як на підставу задоволення своїх позовних вимог в частині встановлення факту спільного проживання із відповідачкою до укладення шлюбу не ґрунтується на вимогах закону. Оскільки встановлення факту проживання жінки та чоловіка однією сім'єю без реєстрації шлюбу за вказаною нормою матеріального права можливе лише з часу набрання нею чинності, тобто з 01.01.2004 р. Далі, виходячи із позовних вимог сторін, визначаючи загальний обсяг спірного майна, яке позивач просив поділити наступне майно: - квартиру [ADDRESS], вартістю 88450 грн.; - нежитлове приміщення магазину промислових товарів № 8 , основною площею 209.6 кв.м., загальною площею 395, 6 кв. м., що становить 14/24 ідеальних часток нежитлової будівлі по [ADDRESS] вартістю 48134 грн.; Отже, із переліченого майна, що є майном спільної сумісної власності сторін, набуте ними після реєстрації шлюбу з 23.11.1999 року, є нежитлове приміщення магазину промислових товарів № 8 , основною площею 209.6 кв.м., загальною площею 395, 6 кв. м., що становить 14/24 ідеальних часток нежитлової будівлі по [ADDRESS] вартістю 48134 грн., а тому саме це нерухоме майно підлягає визнанню спільною сумісною власністю та подальшому поділу, згідно вимог позивача. Що стосується квартири [ADDRESS], вартістю 88450 грн., то судом встановлено, що дане нерухоме майно придбане за запозичені відповідачкою кошти, зареєстроване на її ім'я, доказів про створення сторонами спільної власності на підставі відповідної угоди, інших доказів про спільне його створення відповідачем, на момент його державної реєстрації, суду не надано. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається із матеріалів справи, позивачем [PERSON] при подачі позову до суду сплачено 1379 грн. 90 коп. судового збору, а також понесено витрати на проведення 2 експертиз, пов'язаних з оцінкою спірного майна в сумі по 800 грн. Суд вважає, що так як позовні вимоги задоволено частково в частині визнання за позивачем права власності на ? частину нежитлового приміщення, вартістю 48143 грн., то із відповідачки підлягає стягнення на користь позивача судовий збір, виходячи із половини вартості спірного майна, тобто 243 грн. 60 коп. Крім того із відповідачки на користь позивача підлягає стягненню і вартість проведеної ним експертизи вартості приміщення магазину в сумі 800 грн. Так як позивачем не надано суду ніяких доказів понесених ним витрат як на правову допомогу, так і на публікацію в персі оголошення про виклик відповідачки, суд вважає, що ці вимоги позивача як не обґрунтовані задоволенню не підлягають.

Outcome: partial