Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-01 00:00:00

26.01.2016р. в провадження Савранського районного суду надійшов зазначений позов. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 10.10.2007р. він купив по генеральній довіреності у відповідача автомобіль марки ВАЗ, модель 21214, 2006 року випуску, номер шасі ХТА21214061825201, реєстраційний номер [NUMBER] (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу ВНС 078068), домовившись, що позивач виплачує повну вартість автомобіля протягом двох місяців після видачі на його ім'я генеральної довіреності. [PERSON] повністю виконав свої зобовязання і передав [PERSON] 03.01.2008 року гроші в сумі 6500 дол. США по курсу 5,05 грн. за 1 дол. США і тим самим оплатив повну вартість автомобіля, про що відповідач надав відповідну розписку. Відповідач право власності позивача на вказаний автомобіль не оспорює і ніяких заяв з 2007 року нікому та нікуди не писав. Володіти, користуватися і розпоряджатися автомобілем довгий час не перешкоджав. Позивач з 2007 року користувався, володів та розпоряджався автомобілем і керував ним згідно виданої на його ім'я генеральної довіреності до 10.01.2016 року. Строк дії довіреності був указаний до 13.10.2017 року і ще не закінчився. 10.01.2016р. о 08 год. 06 хв. на СП ДАІ «Дачне» позивач був зупинений працівниками поліції і тільки від них дізнався, що його автомобіль оголошений в розшук з 22.12.2014р. ВДВС Савранського РУЮу зв'язку з наявністю заборгованості у відповідача перед КС «Світовид». Про порушення права власності позивач дізнався лише 10.01.2016р.. на момент затримання автомобіля за кермом перебував [PERSON], маючи при собі генеральне доручення, і свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. Зазначений борг перед КС «Світовид» відповідачем погашений 14.01.2016р., після чого арешт з автомобіля знятий, однак позивач не має можливості отримати свій автомобіль з арештного майданчика у зв'язку із тим, що у відповідача є зобовязання перед ПАТ «[PERSON] Аваль» за кредитом, який був отриманий відповідачем після реалізації спірного автомобіля. Вважаючи, порушеним свого права власності на автомобіль позивач звернувся за захистом свого права шляхом визнання за ним права власності як за особою, що придбала автомобіль у порядку купівлі-продажу та добросовісним набувачем. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі, та наполягали на їх задоволенні з мотивів, що відповідач продав, а позивач купив спірний автомобіль. Крім того позивач вільно володів, користувався та розпоряджався автомобілем на протязі 8 років. Відповідач в судовому засіданні не заперечував проти задоволення позовних вимог. Представник третьої особи, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення судового рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правових відносин та інші. Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст. 212 ЦПК України з урахуванням положень ст.ст. 57-66 ЦПК України. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України. Відповідно до вимог ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, які беруть участь у справі. Таким чином, суд, розглядаючи цивільну справу у порядку позовного провадження, повинен повно і всебічно зясувати фактичні обставини справи, однак не вправі виходити за межі заявлених позовних вимог та тієї доказової бази, яка сформована за рахунок доказів, поданих до суду самими учасниками процесу. Суд повно, всебічно та об'єктивно оцінивши наявні у справі матеріали та докази, прийнявши до уваги думки позивача та його представника, відповідача, викладені ними у судовому засіданні, вважає, що позов задоволенню не підлягає за таких підстав. У відповідності до ч.1\~ст.328 ЦК України\~право власності набувається на підставах що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ч.1 та ч.4\~ст.334 ЦК України\~(в ред. до 11.02.2010 року) право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. З моменту державної реєстрації договору у набувача за таким договором виникає право власності. Згідно ч.1\~ст.626 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до положення ч.1\~ст.638 ЦК України\~договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно\~ст.639 ЦК України\~договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст.655 ЦК України). Крім цього, суд також звертає увагу на положення п.3 ч.1\~ст.208 ЦК України\~відповідно до якого у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою\~статті 206 цього Кодексу. У відповідності до ч.3\~ст.34 Закону України «Про дорожній рух»\~державній реєстрації та обліку підлягають призначені для експлуатації на вулично-дорожній мережі загального користування транспортні засоби усіх типів, в тому числі автомобілі, що використовуються на автомобільних дорогах державного значення. Власники транспортних засобів та особи, які використовують їх на законних підставах, зобов'язані зареєструвати (перереєструвати) належні їм транспортні засоби протягом десяти діб після придбання, митного оформлення, одержання транспортних засобів або виникнення обставин, що потребують внесення змін до реєстраційних документів. Крім того, відповідно до п.7 та\~п.8 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів» №1388 від 07 вересня 1998 року\~власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники зобов'язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою: довідка-рахунок за формою згідно з додатком 1, видана суб'єктом господарювання, діяльність якого пов'язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери; договори та угоди, укладені на товарних біржах на зареєстрованих у Департаменті Державтоінспекції бланках, договори купівлі-продажу транспортних засобів, оформлені в Державтоінспекції, інші засвідчені в установленому порядку документи, що встановлюють право власності на транспортні засоби. За правилами ч.1\~ст.60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Всупереч цьому позивач та його представник не надали суду будь-яких, належних доказів, які б підтверджували правомірність набуття [PERSON] у власність спірного автомобіля. Оскільки, розписка від 03.01.2008 року складена [PERSON] про те, що він продав спірний автомобіль [PERSON] та отримав від останнього грошові кошти у розмірі 6500 доларів США, не є належним і допустимим доказом на підтвердження факту укладення договору купівлі-продажу вказаного автомобіля. Судом також критично оцінюється нотаріально посвідчена довіреність, видана\~[PERSON] на ім'я на право керування та повного розпоряджання спірним автомобілем, як доказ укладення договору купівлі-продажу автомобіля. Так як, дана довіреність лише уповноважила [PERSON] користуватися та розпоряджатися належним [PERSON] на праві власності транспортним засобом, однак не надала позивачу права на набуття у власність спірного автомобіля. Оскільки спірний автомобіль не був знятий з реєстрації під час передачі його позивачу та залишався зареєстрованим за відповідачем, то фактично передача у власність автомобіля не відбулася, а він був переданий на підставі довіреності для володіння та розпорядження зазначеним автомобілем. Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку про неможливість визнання договору купівлі-продажу автомобіля від 13.10.2007 року, укладеним між позивачем та відповідачем дійсним, а внаслідок чого відсутні правові підстави для визнання за позивачем права власності на автомобіль та зобовязання повернення вказаного автомобілю позивачеві. Щодо тверджень позивача про те, що він є добросовісним набувачем спірного автомобіля суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти рухомим майном (автомобіль є рухомим майном) протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. \~\~\~\~ Частиною 4 ст. 344 ЦК України визначено, що право власності за набувальною давністю на транспортні засоби набувається за рішенням суду. \~\~\~\~ Дана стаття визначає ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю. \~\~\~\~\~ Володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна (наприклад, покупець, купуючи річ у продавця, не знав, що той не мав права її продавати, а обставини купівлі-продажу не давали підстав для сумніву в правомірності такого правочину). \~\~\~\~ В разі виникнення спору встановити характер володіння (добросовісне й недобросовісне) має тільки суд з урахуванням обставин справи, з якої виникло володіння чужою річчю. Разом з тим, суд повинен мати на увазі, що фактичне володіння вважається правомірним, якщо інше не випливає з закону або не встановлено рішенням суду (ст. 397 ЦК України). \~\~\~\~ Володіння має бути безперервним протягом визначених законом строків (для нерухомого майна протягом 10 років, а для рухомого майна - 5 років). \~\~\~\~\~ Правила набуття права власності за набувальною давністю у разі заволодіння майном на підставі договору викладені в частині третій ст. 344 ЦК України, відповідно до якої, якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на рухоме майно через п'ять років з часу спливу позовної давності. Добросовісним володільцем слід вважати особу, яка при заволодінні річчю не повинна була знати, що дане володіння є незаконним. Слід вважати, що для набувача речі усвідомлення порушення проявляється у тому, що він розуміє, що річ переходить у його володіння без волевиявлення власника цієї речі. Володіння можна вважати відкритим, якщо володілець речі не вчиняє дій, які свідчать про його намагання приховати факт володіння цією річчю. Таке відкрите володіння прямо пов'язане із засвідченням добросовісності володіння, оскільки вважається, що володілець, який є добросовісним, не буде приховувати речі, а недобросовісний, щоб приховати своє недобросовісне володіння, буде уникати відкритого володіння річчю. Така відкритість володіння є допоміжним способом визначення добросовісності володіння. Способи відкритого володіння річчю можуть бути різними: це може бути як щоденне використання чи періодичне використання речі, так і використання речі без можливості доступу до неї третіх осіб (наприклад, в приватних колекціях). Для всіх цих способів володіння річчю слід виділити критерій для віднесення володіння до відкритого. Таким критерієм є те, наскільки відкрито аналогічна річ використовується іншими особами в нормальному обороті. Додатковим критерієм для визначення відкритості володіння можна виділити критерій звичайного відношення особи до всіх своїх речей, оскільки звичайне ставлення особи до речей у загальному уявленні може виглядати для оточуючих як приховування речі, проте для особи такий спосіб володіння є звичайним як для речі, яку він бажає здобути за набувальною давністю, так і до речей, які вже перебувають у його законній власності. Суд вважає необґрунтованою вимогу про те, що позивач є добросовісним набувачем автомобіля і те, що за ним можливо визнати право власності в порядку набувальної давності з урахуванням наступного. Автомобіль наданий [PERSON] у користування та володіння на підставі цивільно-правового договору генеральної довіреності (а. с. 7). Строк дії договору складає 10 років та закінчується 13.10.2017 року. Тобто перебіг строку набувальної давності у позивача розпочинається з 14.10.2020 року. Крім того, з боку відповідача не було добровільної відмови від належного йому майна. А саме [PERSON] не було знято з реєстраційного обліку спірний автомобіль. Також відповідач відповідно до розписки (а. с. 6) отримав грошові кошти в рахунок реалізації належного йому автомобілю. У відповідності до ст. 88 ЦПК України, судові витрати слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed