Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-11 00:00:00

24 грудня 2015 року до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області звернулася позивач [PERSON] із вищевказаним позовом, який вмотивовано тим, що 01 квітня 2014 року помер її брат, - [PERSON] , після смерті якого відкрилася спадщина у вигляді будинку №11 по вул. Орловська в м. Кривому Розі Дніпропетровської області. Вказувала на те, що вона є єдиною спадкоємицею померлого за законом. В установлений законом термін в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини після смерті брата вона не зверталася і спадщину не прийняла. Зазначала, що 26 травня 2015 року вона звернулася до Другої Криворізької державної нотаріальної контори із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом, але постановою державного нотаріуса Другої Криворізької державної нотаріальної контори [PERSON] від 26 травня 2015 року їй в його видачі було відмовлено з тих підстав, що вона пропустила термін для прийняття спадщини після смерті [PERSON], померлого 01 квітня 2014 року. Вважає, що вона пропустила термін подачі заяви про прийняття спадщини з поважної причини. Посилалася на ті підстави, що вони з братом [PERSON] до самої його смерті проживали разом у спадковому будинку № 11 по вул. Орловська в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, оскільки він потребував постійного стороннього догляду. В спадковому будинку брат був зареєстрований один, а вона проживала в нім без реєстрації. Після смерті брата вона звернулася за консультацією про порядок прийняття спадщини до приватного адвоката, який їй розяснив, що якщо вона спадкоємець за законом та мешкала з померлим на момент його смерті в одному будинку, то окремо подавати заяву про прийняття спадщини до закінчення шести місячного терміну не треба, а свідоцтво вона отримає вже після закінчення цього терміну. Після закінчення шестимісячного терміну вона звернулася до державного нотаріуса за отриманням свідоцтва про право на спадщину за законом і дізналася, що спільного проживання за однією адресою зі спадкодавцем на момент його смерті недостатньо, а необхідно, щоб вони ще й були зареєстровані зі спадкодавцем за однією адресою. Питання про місце її реєстрації та реєстрацію померлого приватний адвокат у неї не виясняв, через що нею була отримана неповна та некваліфікована юридична консультація, що призвело до пропуску строку для подачі заяви про прийняття спадщини за законом. На підставі викладеного просила позовні вимоги задовольнити, та винести рішення, яким визначити їй додатковий термін для подачі заяви про прийняття спадщини строком у шість місяців після смерті [PERSON], який помер 01 квітня 2014 року. Присутня у судовому засідання позивач [PERSON] надала пояснення по суті справи, підтримала позовні вимоги у повному обсязі з підстав та мотивів викладених у позовній заяві, просила суд їх задовольнити. Представник відповідача, - Виконавчого комітету Дзержинської районної у місті [PERSON] ради, до зали суду не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, клопотань про розгляд справи за його відсутності, або про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі представника відповідача, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ст.197 ЦПК України. Суд, приймаючи до уваги вимоги ч.1 ст.157 ЦПК України, зі згоди позивача ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши пояснення позивача, повно, всебічно та обєктивно дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Так, згідно положень ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.3 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором. Захист цивільних прав, це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів (ст.57 ЦПК України). За загальними положеннями ЦПК України, обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Виходячи з вимог ст.ст.10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. З матеріалів справи вбачається наступне. Судом встановлено, що 01 квітня 2014 року помер [PERSON], про що свідчить свідоцтво про смерть серії І-КИ №566500, видане 24 червня 2014 року Дзержинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №555 (а.с.8). Факт родинних відносин позивача [PERSON] (а.с.4) та померлого [PERSON], підтверджений свідоцтвом про народження позивача серії І-НО №445167, видане Бюро ЗАГС виконкому Куйбишевської райради депутатів трудящих м. Донецька від 14 липня 1972 року, актовий запис №748 (а.с.11), та свідоцтвом про народження померлого [PERSON] (а.с.12). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді будинку №11 по вул. Орловська в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, який належав померлому на праві приватної власності (а.с.7, 9, 10). 26 травня 2015 року позивач звернулася до Другої Криворізької державної нотаріальної контори для оформлення свідоцтва про право на спадщину за законом на будинок який розташований за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Орловська, буд.№11, який належав її брату. Державним нотаріусом Другої Криворізької державної нотаріальної контори [PERSON] позивачеві було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій, про що винесено відповідну постанову, у зв'язку із тим, що вона пропустила шестимісячний строк прийняття спадщини (а.с.6). Позивач вказує, що у встановлений законом шестимісячний строк вона не звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини тому що вони з братом [PERSON] до самої його смерті проживали разом у спадковому будинку № 11 по вул. Орловська в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, оскільки він потребував постійного стороннього догляду. В спадковому будинку брат був зареєстрований один (а.с.9), а вона проживала в нім без реєстрації (а.с.14-17). Після смерті брата вона звернулася за консультацією про порядок прийняття спадщини до приватного адвоката, який їй розяснив, що якщо вона спадкоємець за законом та мешкала з померлим на момент його смерті в одному будинку, то окремо подавати заяву про прийняття спадщини до закінчення шести місячного терміну не треба, а свідоцтво вона отримає вже після закінчення цього терміну. Після закінчення шестимісячного терміну вона звернулася до державного нотаріуса за отриманням свідоцтва про право на спадщину за законом і дізналася, що спільного проживання за однією адресою зі спадкодавцем на момент його смерті недостатньо, а необхідно, щоб вони ще й були зареєстровані зі спадкодавцем за однією адресою. Питання про місце її реєстрації та реєстрацію померлого приватний адвокат у неї не виясняв, через що нею була отримана неповна та некваліфікована юридична консультація, що призвело до пропуску строку для подачі заяви про прийняття спадщини за законом. Відповідно до ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Часом відкриття спадщини є день смерті спадкодавця або день, з якого його оголошено померлим (ст.1220 ЦК). Для прийняття спадщини встановлено строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ст.1270 ЦК). За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважних причин, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (ст.1272 ЦК). Згідно з роз'яснень, викладених в п.2 листа ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при вирішенні справ про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини слід також враховувати, що додатковий строк визначається у разі, якщо суд визнає причини пропуску строку для прийняття спадщини поважними. Як зазначено в п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику в справах про спадкування», вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує повністю причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. На підставі наданих доказів, суд вважає, доведеними наявність поважних причин, з яких позивач пропустила строк на прийняття спадщини та надає їй додатковий строк на прийняття спадщини тривалістю у шість місяців з моменту набрання рішенням суду законної чинності. На стягненні судових витрат на свою користь позивач не наполягає. На підставі вищезазначеного,

Outcome: approved