Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-26 00:00:00

25 березня 2019 року [PERSON] звернувся Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до публічного акціонерного товариства «Центральний гірничо - збагачувальний комбінат» про стягнення одноразової допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, посилаючи на те, що в період з 05.06.1995 року по 19.11.2001 рік та з 10.06.2003 року по 06.07.2007р. працював на шахті «Орджонікідзе» підземним гірничоробочим, заступником начальника дільниці, старшим механіком. 06.07.2007 року позивач звільнився за власним бажанням в зв`язку із виходом на пенсію. В грудні 2018 року позивач дізнався, що при звільненні із підприємства в зв`язку із виходом на пенсію підприємство не виплатили одноразову допомогу, що передбачено Галузево угодою гірничо-металургійного комплексу на 2007-2008роки. Позивач просить стягнути з позивача одноразову допомогу в розмірі середньомісячної заробітної плати 444 2грн. 05коп. Позивач просить стягнути відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 87112 грн. 80коп. за період з 07.07.2007 року по 31.03.2009 рік. 26 березня 2019 року судом постановлена ухвала про прийняття позову до розгляду та розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 17 квітня 2019 року до суду надійшло клопотання представника позивача про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 24 квітня 2019 року судом прийнято ухвалу про відкладення розгляду справи та розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін о 09 годинні 00 хвилин 15 травня 2019 року. 24 квітня 2019 року до суду надійшло клопотання представника відповідача про визнання неналежними та недопустимими доказами. 02 травня 2019 року до суду надійшла уточнена позовна заява [PERSON] . В судовому засіданні представник позивача - адвокат Фляга В.Г. позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити позов повністю. В судовому засіданні представник відповідача, що діє на підставі довіреності Корчака М.В. позов не визнала, послалась на обставини, що зазначенні в письмових поясненнях. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до статті 14 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Із трудової книжки позивача [PERSON] встановлено, що позивач з 05.06.1995 року почав працювати на шахті «Орджонікідзе» підземним гірничоробочим, заступником начальника дільниці. 19.11.2001 року позивач був звільнений з роботи в зв`язку із скороченням штату робітників, по ст.. 40 КЗпП України. 10.06.2003 року позивач знову поступив працювати до відповідача механіком дробильної фабрики, потім працював старшим механіком, а 06.07.2007 року був звільнений із підприємства відповідача за власним бажанням в зв`язку із виходом на пенсію. Із Галузевої Угоди гірничо - металургійного комплексу України на 2007-2008 роки (п.1.13), що Угода набирає чинності з 1 січня 2007р. і діє до укладення нової або перегляду цієї Угоди. Станом на день звільнення позивача діяла вказана Угода . Пунктом 6.1 розділ «Соціальний захист та задоволення духовних потреб» Галузевої Угоди на 2007-2008рр., встановлено, що власник за рахунок коштів підприємства у порядку та на умовах, передбачених Колективним договором, зобов`язується: виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше: від 7.5 роки і більше - середньомісячної заробітної плати. Із Колективного договору ПрАТ «ЦГЗК» на 2007-2008рр. встановлено - розділі 7 «Соціальні гарантії пенсіонерам комбінату» пунктом 7.6, виплачувати працівникам при виході на пенсію за власним бажанням одноразову допомогу в розмірі, залежному від непреривного стажу роботи на підприємстві: від 20 і більше років - тримісячну заробітну плату працівника. З 2 півріччя 2007р. здійснити таку виплату за умови якщо працівники звільняються за власним бажанням протягом одного місяця після досягнення ними пенсійного віку (жінки 55 років, чоловіки 60років). Відповідно до роз`яснення Центрального комітету профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України від 19.01.2016р. вих. №031\\18 встановлено, що Галузева угода гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008рр. поширюється і на ПрАТ «ЦГЗК» від імені якого вона була підписана уповноваженою особою І .Сирим. З вищезазначеного вбачається, що вимоги до власників підприємства передбачені Галузевою Угодою гірничо-металургійного комплексу та Колективним договором підприємства, в частині Соціальних гарантій (соціального захист) які були чинні на час звільнення позивача із підприємства різняться. Так. Угодою передбачено виплач) вати при виході на пенсію працівнику одноразову допомогу залежно віл стажу. Колективний договір погіршує становище працівників підприємства в порівнянні з умовами Галузевої угодою, оскільки встановлює обов`язковість до віку та строку звільнення із підприємства. В даній ситуації суд вважає необхідність застосування до спірних правовідносин умов саме Галузевої угоди, виконання якої є обов`язком відповідача. Статтею 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» від 1 липня 1993 року N 6-ХІІ передбачено, що умови колективних договорів і угод укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх підписали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів. З врахуванням зазначеного право на отримання позивачем при виході на пенсію одноразової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати - є наявність в нього стажу 7.5 років і більше. Як встановлено в суді і не спростовано відповідачем позивач працював на підприємстві у відповідача більше 7.5років. Не досягнення позивачем на момент звільнення встановленого пенсійного віку для чоловіків років в даному випадку немає правового значення. Галузева угода не передбачає вибіркового права застосування нею норм або проявів дискримінації стосовно окремих працівників. Норми Колективного договору не можуть суперечити Галузевій угоді. За період роботи позивача на шахті «Орджонікідзе» неодноразово проходила реорганізація, а саме: в 1999р. шахта була передана в оренду ВАТ «Центральному гірничо - збагачувальному комбінату», в наступному шахта «Орджонікідзе» стала структурним підрозділом ВАТ «Центрального гірничо-збагачувального комбінату», відповідно до Договору куплі - продажу №1167-16-01/2001 від 09.11.2000р. між ВАТ «Криворізьким залізорудним комбінатом» та відповідачем. В 2011р. ВАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» перейменований в ПАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (надалі ПАТ «ЦГЗК»). Відповідно до Договору №1167-16-01/2001 від 09.11.2000р. відповідач придбав у ВАТ «Криворізького залазорудного комбінату» у власність цілісний майновий комплекс шахту ім. «Ордженнікідзе». При куплі-продаж шахти всі права та обовязки від продавця перейшли до відповідаа і відповідач є правонаступником всії прав та обовязків. Підтвердженням правонаступництва відповідачем всих прав та обовязків щодо шахти Орджонікідзе є Постанова Верховного Суду від 16.05.2018 року (справа 215\\3136\\17 провадження 61-815св17). Верховним було вирішено, що всі права та обовязки шахти Ордженікідзе, після її купівлі відповідачем перейшли до ПрАТ «ЦГЗК». Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. По відношенню до [PERSON] відповідачем було порушено норми ст. 116 КЗпП України, щодо обов`язку підприємства виплатити всі суми які йому належать. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті5 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація винні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридичне значимі обставини, як невиплата належних працівникові при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у стоки, зазначені в статті 116 Кодекс, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові о середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно довідки наданої відповідачем від 25 червня 2019 року за №734 середньомісячна заробітна плата позивача за березень - квітень 2007р. становила 4442грн. 05коп. Середня кількості робочих годин в березні та квітні 2007 року становила 163 годин. При середньомісячній заробітній платі 4442 грн. 05коп. та середньої кількості робочих годин - 163 (робочих годин), середньочасова заробітна плата становить 27 грн. 25коп. (4442.05грн./163години.), а при 7.2 часовому робочому дню, середньоденна заробітна плата становить 196 грн. 20коп. ( 27грн. 25коп. х на 7.2). За період з 07.07.2007р. по 31.03.2009р. (період за який позивач просить стягнути середній заробіток) кількість робочих днів становить 444 дня. При середньоденній заробітній платі 196 грн. 20 коп. і 444 робочих дня, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 87112 грн. 80 коп. Частина 1 статті 233 КЗпП України передбачено скорочені строки позовної давності для звернення працівника до суду: один місяць - у справах про звільнення; три місяці - щодо вирішення інших трудових спорів. Однак, відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Так, Конституційний Суд України у рішенні №8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у системному зв`язку із положеннями статей 1,12 Закону України «Про оплату праці» дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема і за час простою, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Відповідно до положень ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Судові витрати на правничу допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов`язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу. Згідно з ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3 ст.137 ЦПК України). Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження понесених ним витрат на правничу допомогу, а тому підстав до стягнення з відповідача таких судових витрат не має. Позивача згідно п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнено від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях. Частина 1 статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Пунктом 3 частини 2 статті 141 ЦПК України передбачено, що у разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на те, що позовні вимоги задоволено частково, враховуючи норми ст. 141 ЦПК України, суд приходить до висновку, що з відповідача підлягають стягненню судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору на користь держави в 915 гривень 00 копійок.

Outcome: approved