Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-24 00:00:00

26 листопада 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить позбавити відповідача батьківських прав відносно його малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 12 червня 2015 року, що був зареєстрований за актовим записом № 421. Від сумісного проживання вони мають сина - [PERSON] , [INFO] , який був зареєстрований за актовим записом № 66. В свідоцтві про народження батьком дитини записаний [PERSON] . Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 травня 2018 року їх шлюб розірвано. Спору про визначення місця проживання дитини не було. Після розірвання шлюбу дитина залишилася проживати з матір`ю. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 травня 2018 року з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] у твердій грошовій сумі в розмірі 1500,00 грн. щомісяця, починаючи стягнення з 15 лютого 2018 року до виповнення повноліття дитини. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 травня 2018 року з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] аліменти на її утримання у твердій грошовій сумі в розмірі 1200,00 грн. щомісяця, починаючи стягувати з 15 лютого 2018 року до моменту досягнення сином [PERSON] трьох років, тобто до [INFO] . До суду вона зверталась у зв`язку з тим, що відповідач не надавав в добровільному порядку грошових коштів, а ні на утримання малолітнього сина, а ні на її утримання, хоча вона не мала можливості працювати, оскільки здійснювала догляд за сином. За виконавчими листами Новомосковським міськрайонним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області були відкриті виконавчі провадження. Але відповідач не здійснив жодного платежу за весь період перебування виконавчого документу на виконанні. Заборгованість по сплаті аліментів на утримання дитини станом на серпень 2020 року становить 13500 грн. Заборгованість по сплаті аліментів на її утримання станом на січень 2019 року складає 12599 грн. Виконавчий лист про стягнення аліментів на її утримання повернутий їй у зв`язку з закінченням строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення. Виконавчий лист про стягнення аліментів на утримання дитини до теперішнього часу перебуває на виконанні, але відповідач так і не сплачує аліменти на утримання дитини. Листом Новомосковського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 16.09.2020 року їй повідомлено про право звернення до правоохоронних органів з заявою щодо вчинення кримінального правопорушення боржником [PERSON] , що полягає в ухиленні від сплати аліментів, передбаченого ч. 1 ст. 164 Кримінального кодексу України. Відповідач злісно ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню сина та не міняє свою поведінку, не шкодує, що не бачиться з дитиною, та не спілкується з ним. Він не скучає за сином, не потребує спілкування з ним, вважає, що не зобов`язаний його утримувати, тяготиться цим, не цікавиться долею дитини, станом його здоров`я, зовсім не приймає участі в його вихованні. Незважаючи на те, що дитина потребує уваги батька, відповідач зовсім не приділяє сину часу, ініціативу спілкування з сином відповідач не проявляє, наміру виховувати його не має. Моральний та психологічний зв`язок між сином та відповідачем відсутній за добровільною волею самого відповідача. А тому позивач вважає, що при таких обставинах існують всі правові підстави для позбавлення відповідача батьківських прав відносно дитини. Відношення відповідача, його ставлення до дитини являються неналежними, негативними та погано впливає на психологічний стан сина, на моральне виховання дитини, формування особистого характеру та поведінку у соціумі. Відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору - вживались шляхом намагання ведення усних перемов між сторонами. Під час обстеження житлового приміщення комісією встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] , зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , разом із сином [PERSON] , [INFO] , де мати створила належні умови для проживання, виховання та розвитку дитини. Відповідач [PERSON] , свідомо самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, з дитиною не спілкується, кошти на утримання не сплачує, дитина взагалі його не знає. Усі питання щодо виховання та утримання дитини вирішуються позивачем та її родичами самостійно, тож позивач змушена звернутися до суду з цим позовом. Ухвалою суду від 14 січня 2021 року відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду у порядку загального провадження. Позивач не з`явилася, надавши до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач відзив на позов не подав, в судове засідання не з`явився, був повідомлений належним чином про час, дату і місце розгляду справи, причина неявки невідома, а тому в силу вимог ст. 280 ЦПК України, суд з погодження позивача, провів заочний розгляд справи, за наявними у справі доказами. Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Третя особа не з`явилася, надавши до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов до наступного висновку. Суду надано копію свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] (а.с.7), відповідно до якого батьком дитини є відповідач по справі. Відповідно до ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Згідно з п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 р. №3, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття та ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Виключний перелік підстав позбавлення батьківських прав, визначений ст. 164 Сімейного кодексу України. Мати (батько) можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона (він): - не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини й протягом 6 місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; - ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дитини; - жорстоко поводяться з дитиною; - є хронічними алкоголіками або наркоманами; - вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; - засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Відповідно до ст. 164 Сімейного кодексу України, такий перелік має виключний характер. Разом з тим, зазначені чинники, повинні мати системний та постійний характер, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних матір та батька. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку в особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків, і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Аналіз всіх поданих позивачем письмових доказів свідчить про те, що відповідач свідомо ухиляється від своїх батьківських обов`язків по вихованню дітей. До такого висновку суд дійшов, виходячи з наступного. Згідно заяви [PERSON] , яка засвідчена приватним нотаріусом Журавель В.Ю., Дніпровського міського нотаріального округу від 29.03.2021 року, зареєстрованої в реєстрі за №223 (а.с.34), відповідач підтвердив, що він живе окремо від дитини, не займається його вихованням, не заперечує проти позбавлення його батьківських прав по відношенню до малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , зміст позовної заяви [PERSON] відомий, позовні вимоги визнає у повному обсязі і просить цивільну справу про позбавлення його батьківських прав розглядати без його участі. Відповідно до висновку голови комісії з припинення як юридичної особи адміністрації Індустріального району Дніпровської міської ради (а.с.38-39), орган опіки та піклування адміністрації Індустріального району Дніпровської міської ради вважає за доцільне позбавити батьківських прав батька [PERSON] , [INFO] по відношенню до дитини [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини, дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Відповідно до ч. 1 статті 3 Конвенції Про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради № 789-XII від 27 лютого 1991 року встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч.ч.1,2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. В судовому засіданні знайшло своє підтвердження, що від виконання обов`язків з виховання дитини, визначених ст. 150 СК України, відповідач свідомо ухиляється. Дитина росте без батьківського піклування, моральної та матеріальної забезпеченості. Поряд з цим, статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. У відповідності до ч. 2 ст. 76 ЦПК України, докази встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно із ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до п.4 ч.2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. В свою чергу, відповідачем по справі суду не надано жодного належного та допустимого в розумінні ст.ст. 76-81 ЦПК України доказу на спростування обставин, викладених в позові. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про позбавлення батьківських прав обґрунтовані та підлягають задоволенню, [PERSON] слід позбавити батьківських прав відносно його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . При цьому, з урахуванням положень ст.141 ЦПК України, враховуючи сплату позивачем при зверненні з позовом судового збору, задоволення позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду судом справи по суті, суд вважає за необхідне розподілити судові витрати у справі, понесені позивачем при сплаті судового збору - 420,40 грн. з відповідача та відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову у сумі 420,40 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved