Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-18 00:00:00

26 липня 2016 року до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області звернулася позивач [PERSON] із вищевказаним позовом, котрий нею в подальшому 11 серпня 2016 року було уточнено, та вмотивовано тим, що вона з 30 березня 2006 року по 11 червня 2012 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] Однак, із відповідачем сімейне життя з самого початку не склалося і фактично разом вони проживали не більше року, спільних дітей не мали. З самого початку їхні стосунки почали руйнуватися, адже зразу ж після того, як вони почали разом жити вона зрозуміла, що відповідач дуже зловживає алкоголем, вчиняє сварки і їх спільне життя не складеться. Вказувала на те, що вона весь час їздила на заробітки до Італії і заробляла немалі кошти. Відповідач працювати не хотів і жив за її рахунок, та останньою краплею стало те, коли вона зрозуміла що всі кошти він витрачає на горілку. Сімя перестала існувати майже з моменту її створення оскільки як тільки вона дізналася що відповідач зловживає алкоголем вони фактично проживали окремо і вона була змушена знову поїхати на заробітки за кордон, спільного господарства вони не вели, мали окремі бюджети. Спільного житла з відповідачем вони не мали і вона вирішила повернутися до м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, у якому проживають її батьки та купити собі власну квартиру. Зазначала, що 14 липня 2009 року вона за свої власні кошти придбала квартиру, яка розташована за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Косіора, буд.№24, кв.№11, тобто хоча фактично з відповідачем вони і перебували у зареєстрованому шлюбі, та спільного бюджету не мали і спільного господарства не вели, та вважає, що дана квартира є її особистою приватною власністю. Відповідач при цьому від неї не відставав і благав зареєструвати його у цій квартирі, так як йому потрібна реєстрація для оформлення на роботу. Вона розуміючи, що йому дійсно немає де більше зареєструватися, так як весь час вони жили у орендованих квартирах, зареєструвала його в ній, після чого знову поїхала закордон. По поверненню до України вона зрозуміла, що відповідач продовжує вести анти суспільний спосіб життя і змушена була його просити знятися з реєстраційного обліку. Та усі контакти з ним були втрачені і довгий час вона просто не могла його знайти. Посилалася на ті обставини, що у 2012 році вона подала до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області заяву про розірвання шлюбу. Із рішення про розірвання шлюбу вбачається, що відповідач на судові засідання не зявлявся і про час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, а саме через засоби масової інформації, так як фактичне місце знаходження його було невідоме. Цей факт на її думку ще раз підтверджує, що вони разом не проживали і вона навіть не мала згадки де весь цей час він проживав. Після цього відповідача вона бачила тільки один раз, коли вона його насилу відшукала для того щоб він знявся з реєстрації у її квартирі. Після того, як відповідач знявся з реєстрації вона не має гадки де він і що з ним. На теперішній час вона вирішила продати квартиру у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, по вул. Косіора, буд.№24, кв.№11 і звернулася до нотаріуса для укладення договору купівлі-продажу. Та нотаріус відмовила, пояснивши їй, що так як квартира придбана у шлюбі, вона не може її продати без згоди колишнього чоловіка. Для неї це стало повним шоком, так як вона була впевнена, що це її особиста власність і навіть не підозрювала, що одруження в документах може мати такі наслідки. На підставі викладеного позивач [PERSON] просила суд задовольнити її уточнені позовні вимоги у повному обсязі, та винести рішення, котрим визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру, що розташована за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Косіора, буд.№24, кв.№11, придбану на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 14 липня 2009 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №2787. Позивач та її представник до зали суду не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, надали до суду клопотання про розгляд справи за їх відсутності, підтримали уточнені позовні вимоги у повному обсязі з підстав та мотивів викладених в уточненій позовній заяві, просили суд їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечували. Відповідач до зали суду не зявився також, про час та місце розгляду справи повідомлявся за останнім відомим місцем своєї реєстрації, причини неявки суду не повідомив, клопотань про розгляд справи за його відсутності, або про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ст.197 ЦПК України. Суд, приймаючи до уваги вимоги ч.1 ст.157 ЦПК України, зі згоди позивача та її представника ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. Повно, всебічно та обєктивно дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що уточнені позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі виходячи із наступного. Так, згідно положень ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.3 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором. Захист цивільних прав, це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів (ст.57 ЦПК України). За загальними положеннями ЦПК України, обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Виходячи з вимог ст.ст.10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. З наявних письмових матеріалів справи судом встановлено наступне. Так, судом встановлено, що позивач [PERSON] (а.с.5, 6) та відповідач [PERSON] (а.с.7, 8) з 30 березня 2006 року перебували у зареєстрованому шлюбі, котрий було розірвано рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 червня 2012 року, та котре набрало законної сили 26 листопада 2012 року (а.с.9). Під час шлюбу з відповідачем, позивачем [PERSON] відповідно до договору купівлі-продажу від 14 липня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №2787, було придбано квартиру, котра розташована за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Косіора, буд.№24, кв.№11 (а.с.10-11, 12, 13), ринкова вартість якої станом на 19 травня 2016 року згідно звіту про незалежну оцінку становить 70200,00 гривень (а.с.15-20). Згідно наявної в матеріалах справи копії Акту від 18 грудня 2015 року, складеного мешканцями буд.№24 по вул. Косіора в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, вбачається, що за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Косіора, буд.№24, кв.№11, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] разом ніколи не проживали, спільного господарства не вели, сусіди останнього в ній ніколи не бачили, та з ним не знайомі (а.с.14). Факт придбання спірної квартири за власні кошти позивач підтверджує наданими до суду виписками (а.с.51, 52). Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ч.1 ст.328 ЦК України). Відповідно до положень ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно ст.392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи ст.60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, за якими спірному набутому майну можна надати режим спільного майна, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма ст.60 СК України вважається застосованою правильно (Постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 03 червня 2015 року у справі №6-38цс15). Правовий режим майна, придбаного під час шлюбу, визначається не за його цільовим призначенням і не тільки фактом придбання його під час шлюбу, за джерелами його придбання, за спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна, крім речей особистого користування. Тобто, визнаючи право особистої приватної власності на майно подружжя, суд повинен становити, крім іншого, і той факт, що джерелом його набуття є особисті кошти або подарунки, успадкування від інших осіб. У звязку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя. Положення п.3 ч.1 ст.57 СК України вказують на те, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте ними, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Про що також говорить і п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді спорів про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» від 21 грудня 2007 року. Враховуючи викладене, те, що відповідач не скористався правом участі у справі, суд вважає доведеними позовні вимоги та задовольняє позовні вимоги у повному обсязі. На підставі вищевикладеного, та

Outcome: approved