Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-04 00:00:00

24.11.2016 року позивач звернулася до Краснолиманського міського суду Донецької області з позовом до відповідача [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням(а.с.3-4). В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позов у повному обсязі, просить його задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з*явився з невідомих причин. Свідок [PERSON] в судовому засіданні підтвердила той факт, що відповідач [PERSON], який є сином позивача [PERSON], не проживає з матір*ю з 2011 року за адресою: м. Лиман, Донецької області, пров. Бригадний, 11/3. З огляду на це, за клопотанням позивача, суд вважає за можливе здійснювати заочний розгляд справи за правилами гл. 8 розділу ІІІ ЦПК України. Перевіривши та об»єктивно оцінивши надані позивачем докази, суд встановив фактичні обставини та відповідні їм цивільні правовідносини, які регулюються положеннями ст. 41, 92 Конституції України, ст. 15, 16, 321, 328, 391, 405 ЦК України, положеннями Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України від 07.02.2014року № 5 Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав. На підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого державним нотаріусом Краснолиманської державної нотаріальної контори 29.03.2003 року по реєстру № 848, зареєстрованому в КП «БТІ м. Слов*янська» 10.10.2003 року за № 3561-15, позивачу на праві власності належить жила квартира [ADDRESS] (а.с. 7-8). У вказаній квартирі зареєстрований відповідач [PERSON], який є сином позивача, на протязі більш ніж п*яти років в зазначеній квартирі не проживає, нею не користується, його майно в ній відсутнє (а.с. 10-11). Відповідно до постанови Верховної Ради України від 18.02.2016 року м. Красний Лиман Донецької області перейменовано в м. Лиман. Незважаючи на те, що позивач являється власником спірної квартири, вона позбавлена можливості здійснювати свої права в частині володіння та розпорядження вказаною жилою квартирою, скористатися пільгами та соціальними виплатами бо до теперішнього часу відповідач не припинив реєстрацію у ньому (а.с.10). Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікована Законом України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі Конвенція), зокрема ст. 1 Протоколу № 1 (1952 р.) передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено і у вітчизняному законодавстві України. Так, відповідно до ч.4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (п. 2 ч.1 ст. 3 Цивільного кодексу України) (далі - ЦК). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст. 16 ЦК). Судовий захист права власності здійснюється шляхом розгляду позовів про визнання права власності, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право власності та іншим способом, що встановлений законом або договором. Як роз'яснено в п. 34 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5, право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК). У відповідності зі ст. 41 Конституції України право власності передбачає можливість власника на свій розсуд володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Статтею 328 ЦК України визначені підстави набуття права власності. Правомірність набуття права власності набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. За приписами ч.1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.1 ст. 383 ЦК України, власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. За приписами ч.2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини 1 статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі статтею 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 405 ЦК України визначено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Позивач [PERSON] довела, що нерухоме майно жила квартира [ADDRESS], належить їй на підставах, визначених законом, бо вона володіє нею на підставі договору купівлі-продажу, який зареєстровано відповідно до вимог законодавства України (а.с. 7-8). Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом беззаперечно встановлено, що відповідач з 2011 року не проживає та не користується спірною квартирою, яка на праві власності належить позивачу, реєстрацію в ній не припинив, чим чинить перешкоди у здійсненні позивачем права володіння та розпорядження своїм майном. Виходячи з положень ст. ст. 16, 391, 386 ЦК України власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Пунктом 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року передбачено, що «при застосуванні положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.» Надані позивачем докази свідчать про те, що відповідач без будь-яких правових підстав чинить перешкоди у здійсненні позивачем свого права власності на квартиру [ADDRESS], і усунути їх в добровільному порядку не бажає, що порушує права та інтереси позивача на державну соціальну допомогу у зв*язку з підвищенням комунальних тарифів. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги про усунення перешкод у здійсненні позивачем права власності на жилу квартиру [ADDRESS] шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, обґрунтовані і підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved