Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-20 00:00:00

24 вересня 2018 року до Жовтневого районного суду м. Харкова звернувся [PERSON] із позовною заявою до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , Товариство з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», Моторне транспортне страхове бюро України про стягнення частки матеріального збитку та визнання винуватця у скоєнні ДТП, в якій просив суд: визнати водія [PERSON] винним в скоєнні ДТП від 13.07.2015 р. в м. Харкові; стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача несплачену частку страхового відшкодування в сумі 18 307,41 грн., а також стягнути з відповідача судовий збір. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 13.07.2015 р. водій [PERSON] , керуючи транспортним засобом марки ГАЗ номерний знак [NUMBER] , рухався по проспекту Любові Малої у м. Харкові, невірно вибрав безпечну швидкість руху та безпечну дистанцію та інтервал, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем SSANG YONG ACTION, номерний знак [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , з послідуючим зіткненням з автомобілем HYUNDAI, номерний знак [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] , який в цей час знаходився в нерухомому стані. При ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження та позивачу, як власнику авто, завдано матеріальних збитків. 06.08.2017 р. співробітниками патрульної поліції м. Харкова відносно водія [PERSON] було складено Адміністративний протокол серії АП2 №366764. Згідно Постанови Жовтневого районного суду м. Харкова у справі №639/7244/15-п від 12.06.2016 р. винним в скоєнні цього ДТП визнано водія [PERSON] Цивільна відповідальність водія [PERSON] на момент ДТП була застрахована у ПрАТ «Європейський страховий союз» полісом обов`язкового страхування АІ/4058402, діючим на дату ДТП. Позивач звернувся до ПрАТ «Європейський страховий союз» (Страховик) з заявою про настання страхового випадку, надав всі необхідні документи. В тому числі і копію Постанови Жовтневого районного суду м. Харкова у справі №639/7244/15-п від 12.06.2016 р. На замовлення Страховика було проведено огляд пошкодженого т/з позивача та складено Звіт №106/2016 від 05.08.2016 р. Згідно висновку цього авто товарознавчого дослідження, вартість матеріального збитку складає 68 307,41 грн. На підставі цього Звіту, в рамках полісу страхування ліміт якого складав 50 000 грн., 10.02.2017 р. Страховик сплатив позивачу, як потерпілій особі суму страхового відшкодування в розмірі 50 000 грн. Всього несплаченою залишилась сума 18 307,41 грн. (68 307,41 грн. - 50 000 грн.). Саме ця сума на думку позивача підлягає стягненню з Відповідача на підставі ст. ст. 1166, 1192, 1194 ЦК України. Адміністративна справа по ДТП від 13.07.2015 р. була розглянута 12.07.2016 р. судом Жовтневого району м. Харкова (№639/7244/15-п). Після отримання позивачем страхового відшкодування, через деякий час з`ясувалося, що справа була переглянута Апеляційним судом Харківської обл. та винесено Постанову від 17.01.2017 р. Згідно Постанови Апеляційного суду, встановлено що, «матеріали справи не містять належних доказів вини водія [PERSON] у вчиненні ним адміністративного правопорушення при обставинах, викладених у протоколі від 06.08.2015 р.». Також в рішенні суду вказано, що «провадження по справі закрити у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення в діях водія [PERSON] при обставинах, викладених в оскаржуваній постанові». Але таке рішення Апеляційного суду не виключає, що водій [PERSON] може бути винним в цій події ДТП при з`ясуванні всіх інших обставин цієї події, і в такому випадку можливе настання цивільної відповідальності цього водія та правові наслідки цього. Також саме дії водія [PERSON] та (можливо) водія [PERSON] призвели до наслідків події ДТП від 13.07.2015 р., в наслідок якої було пошкоджено належний позивачу автомобіль HYUNDAI, номерний знак [NUMBER] . Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 05 листопада 2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , Товариство з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», Моторне транспортне страхове бюро України про стягнення частки матеріального збитку та визнання винуватця у скоєнні ДТП. Призначено судове засідання. 03 грудня 2018 року від представника третьої особи - Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Довіра та гарантія» надійшли письмові пояснення щодо позову, у яких він зазначає, що 12.07.2016 року Жовтневий районний суд м. Харкова розглянув справу № 639/7244/15-п про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] за ст. 124 КУпАП та визнав винним у вчинені адміністративного правопорушення. На підставі зазначених документів ПрАТ «Європейський страховий союз» було укладено страховий акт № 2015-63 від 10.04.2017 року та здійснено виплату страхового відшкодування у розмірі 50\~000, 00 грн. на користь [PERSON] Проте [PERSON] , не погодившись із постановою Жовтневого районного суду м. Харкова від 12.07.2016 року звернувся до Апеляційного суду Харківської області із апеляційною скаргою на вищевказану постанову. Згідно резолютивної частини постанови Апеляційного суду Харківської області від 17.01.2017 року, апеляційну скаргу задоволено частково, постанову Жовтневого районного суду м. Харкова від 12.07.2016 року у відношенні [PERSON] скасовано, а провадження закрито, у зв`язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП в діях [PERSON] при таких обставинах, які викладені в оскаржуваній постанові. Так, представник третьої особи зазначає, що [PERSON] не було повідомлено страховика про постанову Апеляційного суду Харківської області від 17 січня 2017 року, а ця інформація могла вплинути на рішення про виплату страхового відшкодування. На теперішній час представник ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Харкова із заявою про повернення безпідставно набутого майна та рішенням суду від 13.07.2018 року позовні вимоги задоволено та стягнуто з [PERSON] завдані збитки у розмірі 50\~000, 00 грн. 10 січня 2019 року від представника третьої особи - Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Довіра та гарантія» надійшли додаткові пояснення, в яких він зазначає, що згідно постанови Харківського апеляційного суду від 10.12.2018 року рішення Орджонікідзевського суду м. Харкова від 13.07.2018 року про стягнення з [PERSON] завдані збитки у розмірі 50 000, 00 грн. залишено без змін. Постанова Харківського апеляційного суду від 10.12.2018 року набрала законної сили 10.12.2018 року. 10 січня 2019 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, у якому він просить суд відмовити у задоволені позовних вимог [PERSON] в повному обсязі посилаючись на наступне. Так, за фактом ДТП, яка сталася 13.07.2015 року відповідач [PERSON] не є винною особою, що підтверджується постановою Апеляційного суду Харківської області від 17.01.2017 року. В діях відповідача не було встановлено порушень ПДР. Таким чином, на думку відповідача, оскільки шкода позивачу була завдана не з його вини, він звільняється від цивільно-правової відповідальності та відшкодування шкоди. 18 лютого 2019 року від позивача по справі надійшла уточнена позовна заява до [PERSON] , Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Довіра та гарантія», [PERSON] , третя особа: Моторне транспортне страхове бюро України про стягнення частки матеріального збитку та визнання винуватця у скоєнні ДТП, відповідно до якої позивач просив суд: -Визнати водіїв [PERSON] та [PERSON] винними у скоєнні ДТП від 13.07.2015 року у м. Харкові. -Визнати ступінь вини в ДТП вказаних водіїв в розмірі по 50% кожного, а саме, провина водія [PERSON] 50 %, провина водія [PERSON] 50% -Стягнути солідарно з відповідача [PERSON] та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на користь позивача частку матеріального збитку (50 % від загальної суми) в розмірі 34\~153, 70 грн. -Стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача частку матеріального збитку (50 % від загальної суми) у розмірі 34\~153, 70 грн. -Стягнути з відповідачів судовий збір. В обґрунтування уточненого позову позивач посилається на те, що 06.08.2017 р. співробітниками патрульної поліції м. Харкова відносно водія [PERSON] було складено Адміністративний протокол серії АП2 №366764. Згідно Постанови суду Жовтневого району м. Харкова №639/7244/15-п від 12.06.2016 р. винним в скоєнні цього ДТП визнано водія [PERSON] Надалі, рішенням Апеляційного суду Харківської області від 17.01.2017 р., вказана Постанова суду була скасована, «провадження по справі закрито у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення. Передбаченого ст. 124 КУпАП в діях [PERSON] при тих обставинах, які викладені в оскаржуваній Постанові». Тобто, судом встановлена не відсутність провини водія [PERSON] взагалі за подією ДТП, а лише відсутність складу Адміністративного правопорушення саме за фактами, викладеними в Постанові Жовтневого суду м. Харкова від 12.06.2016. Саме тому позивач наполягає на тому, що водій [PERSON] є частково винною особою в цьому ДТП і має сплатити позивачу (потерпілій особі) вартість матеріального збитку. Так само позивач вважає, що і водій [PERSON] , є частково винною в цій події ДТП від 13.07.2015 р., в наслідок якої він отримав матеріальний збиток. Цивільна відповідальність водія [PERSON] на момент ДТП була застрахована у ПрАТ «Європейський страховий союз» полісом обов`язкового страхування АІ/4058402, діючим на дату ДТП. Позивач звернувся до ПрАТ «Європейський страховий союз» (Страховик) з заявою про настання страхового випадку, надав всі необхідні документи. Страховик сплатив позивачу як потерпілій особі, суму страхового відшкодування в розмірі 50 000 грн. На теперішній час ПрАТ «Європейський страховий союз» знаходиться в стадії ліквідації. Правонаступником ПрАТ «Європейський страховий союз» є ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», згідно Договору відступлення права вимоги від 13.10.2017 р. На підставі вказаного Договору, ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» звернулося з регресним позовом до Орджонікідзевського районного суду м. Харкова. Згідно Рішення суду від 13.07.2018 р. по справі №644/3141/18 позов було задоволено та стягнуто з [PERSON] суму 50 000 грн. страхового відшкодування, сплаченого раніше ПрАТ «Європейський страховий союз». Рішення суду набуло чинності. Тобто, судом було задоволено саме регресні вимоги Позивача за сплачені раніше кошти. Враховуючи факт винесеного рішення суду про стягнення в порядку регресу суми страхового відшкодування саме на рахунок ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», позивач вважає, що в разі визнання провини в ДТП водія [PERSON] , частка матеріального збитку повинна бути стягнута саме з ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», як представника Страховика. 18 березня 2019 року від представника відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Довіра та гарантія» надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначає, що ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» не є правонаступником ПрАТ «Європейський страховий союз», а отже вимоги позивача відносно стягнення з ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» матеріального збитку та судового збору є незаконними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. 18\~червня 2019\~рокувід позивача по справі надійшли додаткові пояснення, відповідно до яких він зазначає за необхідне встановлення всіх обставин ДТП від 13.07.2015 року в рамках цивільної справи, надання їм правової оцінки, встановлення винуватців цієї події та винесенню рішення щодо стягнення на користь потерпілої особи суми матеріального збитку. УхвалоюЖовтневого районного суду м. Харкова від 18 червня 2019 року у задоволенні клопотання позивача [PERSON] про призначення автотехнічної експертизи у цивільній справі №639/5313/18 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Довіра та гарантія», [PERSON] , третя особа: Моторне транспортне страхове бюро України про стягнення частки матеріального збитку та визнання винуватця у скоєнні ДТП відмовлено. Представник позивача [PERSON] , який діє на підставі Довіреності від 03.12.2018 року в с удовому засіданні заявлений позов підтримав, просив суд його задовольнити. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] , який діє на підставі Ордеру від 10.01.2019 року, в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на обставини викладені у відзиві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце слухання справи повідомлялася, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Довіра та гарантія» - Мостовик О.С., в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, проти задоволення позову заперечував, посилаючись на обставини викладені у відзиві. Представник третьої особи - Моторного транспортного страхового бюро України Давиденко Н.О., який діє на підставі Довіреності від 28.12.2017 року № 6/03-41, в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги [PERSON] підтримав в повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані сторонами та долучені до матеріалів справи докази, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. В судовому засіданні було встановлено, що 13.07.2015 року приблизно о 13 год. 40 хв. у м. Харкові по просп. Любові Малої відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу марки ГАЗ, номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , транспортного SSANG YONG ACTION, номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , та транспортного засобу HYUNDAI, номерний знак [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди автомобілі зазнали механічних пошкоджень. Згідно Звіту дослідження спеціаліста-автотоварознавця № 106/2016 року від 05 серпня 2016 року матеріальний збиток, завданий власникові HYUNDAI GRANDEUR, державний номер [NUMBER] в результаті його пошкодження при ДТП складає: 68\~307, 41 грн. (т. 1, а.с. 9-14, 99-125) Постановою Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 липня 2016 року [PERSON] визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. На підставі п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження по справі про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] за ст. 124 КУпАП закрито, у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи строку накладення адміністративного стягнення, передбаченого ч. 2 ст. 38 КУпАП. (т. 1, а.с. 7-8) Цивільна відповідальність водія [PERSON] на момент ДТП була застрахована у ПрАТ «Європейський страховий союз» полісом обов`язкового страхування АІ4058402, діючим на дату ДТП. (т. 1, а.с. 85) 14 липня 2015 року [PERSON] звернувся до ПрАТ «Європейський страховий союз» з Повідомленням про настання дорожньо-транспортної пригоди. (т. 1, а.с. 95-95) 30 липня 2015 року [PERSON] також звернувся до ПрАТ «Європейський страховий союз» з Повідомленням про настання дорожньо-транспортної пригоди. (т. 1, а.с. 97-98) 23 вересня 2016 року позивач [PERSON] звернувся до ПрАТ «Європейський страховий союз» з заявою на виплату страхового відшкодування. (т.1, а.с. 94) За вказаною заявою на підставі Страхового акту № 2015-63 від 10.01.2017 року [PERSON] було вирішено виплати страхове відшкодування в межах полісу у розмірі 50\~000, 00 грн., які були виплачені позивачу, що підтверджується Платіжним дорученням № 748 від 10 лютого 2017 року. (т. 1, а.с. 126, 127, 128) Згідно зі ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Відповідно до частини 1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Як вбачається з ч. 1 ст. 990 ЦК України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором. Статтею 29 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Постановою Апеляційного суду Харківської області від 17.01.2017 року постанову судді Жовтневого районного суду м. Харкова від 12.07.2016 року у відношенні [PERSON] скасовано, а провадження закрито у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП в діях [PERSON] при таких обставинах, які викладені в оскаржуваній постанові. (т. 1, а.с.16-17, 175-177) Постанова набрала законної сили 17.01.2017 року. У відповідності до ч.6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. 13 жовтня 2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» (цесіонарій) та Приватним акціонерним товариством «Європейський страховий союз» (цедент) було укладено Договір про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого, на умовах, визначеним цим Договором, Цедент передає, а Цесіонарій приймає права вимоги за регресними зобов`язаннями, що виникли у Цедента внаслідок здійснення останнім страхової діяльності. Підстави виникнення права зворотнього звернення (права регресу) передбачаються Цивільним кодексом України, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та Законом України «Про страхування». Перелік Страхувальників та потерпілих осіб, розмір права вимоги, номер справи та реквізити полісу обов`язкового страхування щодо кожного боржника то/або страхувальника, страхувальник за полісом страхування та будь-які інші істотні умови передачі права вимоги містяться в Додатку № 1 до цього Договору. (т. 1, а.с. 18, 129-130, 131) У зв`язку з викладеним ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» звернулось до суду із позовною заявою до [PERSON] про стягнення отриманого страхового відшкодування з підстави, яка згодом відпала. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 13 липня 2018 року стягнуто з [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» 50\~000 грн. отриманого страхового відшкодування з підстави, яка згодом відпала, та 1\~762 грн. судових витрат з оплати судового збору.(т. 1, а.с. 133-135) Постановою Харківського апеляційного суду від 10 грудня 2018 року рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 13 липня 2018 року залишено без змін. (т. 1, а.с. 167-171) Так, на теперішній час у позивача залишилися невідшкодованими збитки у сумі 68 307, 41 грн., які він зазнав внаслідок пошкодження його майна, а саме автомобілю HYUNDAI, номерний знак [NUMBER] , внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулася 13.07.2015 року. Статтею 22 ЦК України передбачено що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, зокрема якщо особа зазнала втрати у зв`язку з пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила для відновлення свого порушеного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Згідно із ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом. Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. При цьому, пунктом 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз`яснено судам, що обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Це означає, що у справах, що стосуються відшкодування шкоди, завданої внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (внаслідок ДТП), обов`язок відшкодування шкоди виникає за наявності наступних умов: 1) дії завдавача шкоди були неправомірними; 2) між діями завдавача шкоди та шкодою є безпосередній причинний зв`язок. Підставою звільнення особи від відповідальності в деліктних правовідносинах є відсутність будь-якої складової цивільного правопорушення. П. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» також визначено, що «відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. У зв`язку із цим у разі прийняття судом постанови про закриття провадження у справі про адміністративне порушення, наприклад, через закінчення строків накладення адміністративного стягнення (стаття 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення), суд повинен звернути увагу на те, чи містить така постанова суду відповіді на питання про те, чи мала місце дорожньо-транспортна пригода, та чи сталася вона з вини відповідача. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року чи закриття кримінального провадження за правилами Кримінального процесуального кодексу України 2012 року не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК. Згідно з ч. 1 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використання, зберігання хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утримання диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч. 2 ст. 1187 ЦК України). В ч. 2 п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами справ за позовами про відшкодування шкоди» роз`яснено судам, що під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Тобто, володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є не лише його власник, але й інша фізична чи юридична особа, яка на відповідній правовій підставі володіє цим об`єктом. Разом із тим, за положеннями ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Отже, за змістом зазначених норм матеріального права, положення ст. 1187 ЦК України регулюють правовідносини зі спричинення шкоди джерелом підвищеної небезпеки іншій особи, і у цьому випадку особа, яка є володільцем джерела підвищеної небезпеки звільняється від відповідальності у випадках визначених зазначеною нормою. На відміну від зазначених положень, ст. 1188 ЦК України регулює правовідносини щодо шкоди спричиненої взаємодією декілька джерел підвищеної небезпеки та спричинення шкоди кожному з них і при цьому враховують дії кожного володільця джерела підвищеної небезпеки, зокрема, порушення ним Правил дорожнього руху, наявність причинного зв`язку не тільки з дорожньо-транспортною пригодою, а і її наслідками. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 4 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у і тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК, пункт 1: частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що і відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 6 зазначеної постанови пленуму, особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України). Зобов`язання із заподіяння шкоди (деліктні зобов`язання) це зобов`язання, які виникають внаслідок порушення майнових чи особистих немайнових прав абсолютного характеру і мета яких забезпечити поновлення прав потерпілого за рахунок заподіювача шкоди або особи, відповідальної за шкоду. Законодавство в деліктних правовідносинах передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. В п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Таким чином, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів за власною ініціативою і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів. Враховуючи те, що постановою Апеляційного суду Харківської області від 17.01.2017 року постанову судді Жовтневого районного суду м. Харкова від 12.07.2016 року у відношенні [PERSON] скасовано, а провадження закрито у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП в діях [PERSON] при таких обставинах, які викладені в оскаржуваній постанові, а постанова суду про притягнення відповідачів [PERSON] та [PERSON] до адміністративної відповідальності внаслідок ДТП на сьогодні надана не була, то суд приходить до висновку що встановити ступень вини сторін у вказаній дорожньо-транспортній пригоді є неможливим. Щодо посилання позивача на постанову Апеляційного суду Харківської області від 17.01.2017 року, яка на його думку не виключає, що водій [PERSON] може бути винним в цій події ДТП при з`ясуванні всіх інших обставин цієї події, і в такому випадку можливе настання цивільної відповідальності цього водія та правові наслідки цього, то суд зазначає наступне. Так, представником позивача було заявлено клопотання про призначення автотехнічної експертизи у цивільній справі №639/5313/18 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Довіра та гарантія», [PERSON] , третя особа: Моторне транспортне страхове бюро України про стягнення частки матеріального збитку та визнання винуватця у скоєнні ДТП, у задоволенні якого було відмовлено. Як вбачається з матеріалів справи про адміністративне правопорушення № 639/7244/15-ц, яка була витребувана судом з архіву Жовтневого районного суду м. Харкова за клопотанням представника позивача та була досліджена в судовому засіданні, в матеріалах вказаної адміністративної справи міститься Висновок судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи № 13033/3916 від 30.05.2016 року, яка була проведена ХНДІСЕ ім. Засл. Проф. М.С. Бокаріуса. При проведені вищевказаної експертизи перед експертами ставилися питання аналогічним тим, які зазначені у клопотанні позивача про призначення експертизи від 18.06.2019 року. Під час проведенні експертизи № 13033/3916 від 30.05.2016 року експертами використовувалися вихідні дані, в тому числі і ті, ні які в своєму клопотанні посилається позивач. Будь-яких додаткових вихідних даних суду надано не було. Враховуючи все вище викладене, суд не знаходить підстав для задоволення позовної заяви [PERSON] до [PERSON] , Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Довіра та гарантія», [PERSON] , третя особа: Моторне транспортне страхове бюро України про стягнення частки матеріального збитку та визнання винуватця у скоєнні ДТП. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати залишаються за позивачем по справі. Представник відповідача [PERSON] в свою чергу просив суд стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового бору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, влежать витрати на професійну правничу допомогу. Частиною 3 статті 4 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності). Доказами того, що особа є адвокатом, виходячи з положень частини 1 статті 12, частини 1 статті 6 та статті 17 Закону № 5076 є свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю в поєднанні з витягом з Єдиного реєстру адвокатів України (що може бути сформований і в електронному виді) на момент подання клопотання про відшкодування правової допомоги. Згідно пунктів 1, 2, 6 частини 1 та частини 2 статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» до видів адвокатської діяльності, серед іншого, відносяться: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом. Згідно частини 1 статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги можуть бути серед іншого: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер. Відповідно до ст. 33 Правил адвокатської етики, схвалених Вищою кваліфікаційною комісією адвокатури при Кабінеті Міністрів України від 01 жовтня 1999 р. (далі Правила адвокатської етики), єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту є гонорар. Розмір гонорару та порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги. Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат по справі тощо) визначаються за домовленістю між адвокатом та клієнтом і також мають бути закріплені в угоді. Статтею 34 Правил адвокатської етики передбачено, що адвокат має право, окрім гонорару, стягувати з клієнта кошти, необхідні для покриття фактичних витрат, пов`язаних з виконанням доручення, якщо обов`язок клієнта з погашення цих витрат визначено угодою. В угоді про надання правової допомоги мають бути визначені види передбачуваних фактичних витрат, пов`язаних з виконанням доручення (оплата роботи фахівців, чиї висновки запитуються адвокатом, транспортні витрати, оплата друкарських, копіювальних та інших технічних робіт, перекладу та нотаріального посвідчення документів, телефонних розмов тощо), порядок їх погашення (авансування, оплата по факту в певний строк і т. ін.) та може бути визначений їх обсяг. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг, акти виконаних або отриманих послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому, недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам. До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною або її представником (а не будь-ким) витрати, та їх сплата повинна бути підтверджена відповідними фінансовими документами. Таким чином, на підтвердження здійсненної правової допомоги, необхідно долучати й розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором. Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо. Всупереч вказаним вимогам закону, представником відповідача не було надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження розміру сплаченої професійної правничої допомоги на суму 3\~500, 00 грн., як то [PERSON] виконаних робіт, Акти приймання передачі тощо. Враховуючи зазначене, суд не знаходить підстав для стягнення витрат на професійну правничу допомогу. На підставі\~викладеного та\~

Outcome: dismissed