Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-02 00:00:00

24 березня 2017 року, [PERSON], звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просила, визнати за нею право власності на однокімнатну квартиру №13, яка знаходиться за адресою: Одеська область, смт Овідіополь, вул. Т. Шевченка, буд. № 138 г, загальною площею 33 кв.м., житловою площею 18.20 кв. м. В обґрунтування заявлених позовних вимог, позивачка посилається на те, що 23.09.1986 року, за клопотанням [PERSON] селищної ради, колгоспом ім. Дзержинського, була виділена земельна ділянка площею 0,26 га., для будівництва 16-ти квартирного жилого будинку ЖБК -1, за адресою: Одеська область, смт. Овідіополь, вул. Леніна, буд № 138-г, що підтверджується протоколом № 3 зборів уповноважених колгоспників колгоспу ім. Дзержинського.23.10.1986 року вона стала членом Житлово будівельного кооперативу № 1. 30.12.1986 року їй, як забудовнику 16-ти квартирного будинку в ЖБК-1, за адресою: Одеська область, смт. Овідіополь, вул. Леніна, буд № 138-г, було надано житло, а саме: однокімнатну квартиру № 13 , загальною площею 33 кв.м. житловою площею 18,20 кв.м., У вказаній квартирі, вона проживає зі своєю сімєю, і до цього часу. Повну плату пайового внеску та паєнакопичень, у сумі 10\~626 руб., нею було здійснено в 1992 році, що підтверджується довідкою, наданою ЖБК № 1, від 06.02.1992 року за № 13, та відповідними квитанціями. Однак свідоцтва про право власності на вищевказану квартиру вона не отримувала, у звязку з чим, не може розпоряджатися своїм житлом: продати, подарувати, передати у управління або іпотеку, бо відповідно ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності на нерухоме майно підлягає обовязковій державній реєстрації. Рішенням № 34232041 від 13.03.2017 року, ДП «Центр Обслуговування громадян» їй було відмовлено у державній реєстрації прав та їх обтяжень, по причині того, що документи які були подані нею разом з заявою не належним чином оформлені та не відповідають діючому законодавству України. Оскільки досудові способи захисту своїх прав вичерпані, вона змушена була звернутися за захистом до суду. Позивачка у судове засідання не з'явилася, але її представником була надана заява, в якій він позов підтримав в повному обсязі та просив розглянути справу за його відсутності, також не заперечував проти винесення заочного рішення. Представник відповідача в у судове засідання не зявився, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином, про поважні причини неявки, суд не повідомили. Суд у зв'язку неявкою та не повідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку\~статті 169 ЦПК України, враховуючи відсутність відповідних заперечень від позивача, ухвалив розглянути справу за відсутності відповідача, який не з'явився, у порядку заочного розгляду справи. Враховуючи, що належними чином повідомлений про відкрите у цій справі судове провадження не скористався своїми процесуальними правами, не з'явився у судове засідання, не надав жодних належних доказів щодо спростування обставин, повідомлених позивачкою, та їх правової оцінки зі сторони позивача, суд в заочному провадженні має виходити з встановлення та визнання доведеності обставин, заявлених позивачем на обґрунтування своєї правової позиції. У відповідності до\~ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Вивчивши та дослідивши наявні матеріали справи у їх сукупності,\~повно та всебічно зясувавши обставини, суд приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог [PERSON], з наступних підстав: Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Уповноважений орган, який здійснює оформлення права власності та видає свідоцтво про право власності, не перебуває з позивачем у правовідносинах щодо здійснення ним права володіння, користування та розпорядження майном, щодо якого заявлені позовні вимоги про визнання права власності. У звязку із цим відмова зазначеного органу в здійсненні оформлення права власності на обєкти нерухомого майна з підстав ненадання усіх необхідних документів не є оспоренням чи невизнанням права власності. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, позивачка з 23.10.1986 року є членом Житлово будівельного кооперативу № 1, що підтверджується рішенням виконкому [PERSON] селищної ради народних депутатів « Про затвердження протоколу № 4 засідання ЖБК від 23.09.1986 року» 30.12.1986 року їй, як забудовнику 16-ти квартирного будинку в ЖБК-1, за адресою: Одеська область, смт. Овідіополь, вул. Леніна, буд № 138-г, було надано житло, а саме: однокімнатну квартиру № 16, загальною площею 33 кв.м. житловою площею 18,20 кв.м., що підтверджується ордером № 279 серії ИГ, виданого виконавчим комітетом [PERSON] районної ради народних депутатів Одеської області на підставі рішення виконкому [PERSON] районної ради народних депутатів від 18.12.1986 року за № 603. У вказаній квартирі, вона проживає зі своєю сімєю, і до цього часу, що підтверджується довідкою про склад сімї, виданою [PERSON] селищною радою від 07.02.2017 року за № 450. Відповідно до рішення № 807-V сесії [PERSON] селищної ради Одеської області від 27.03.2008 року, вул. Леніна було перейменовано у вул.Т. Шевченка ). Повну плату пайового внеску та паєнакопичень, у сумі 10\~626 руб., нею було здійснено в 1992 році, що підтверджується довідкою, наданою ЖБК № 1, від 06.02.1992 року за № 16 та квитанціями. За змістом ст. 15 Закону України «Про власність»,який був чинний на той час, член житлово-будівельного кооперативу, який повністю вніс пайовий внесок за квартиру, набуває право власності на неї. Пунктами 5-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» від 18 вересня 1987 року № 9 роз'яснено, що член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому у користування, набуває право власності на квартиру. Згідно зіст. 19-1 Закону України «Про кооперацію», який був чинний на той час, у разі викупу квартири, дачі, гаража, іншої будівлі, споруди або приміщення член житлово-будівельного,дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного чи іншого відповідного кооперативу стає власником цього майна. Таким чином, пай за вказану квартиру позивачкою був сплачений повністю, а отже квартира є її власністю. При цьому суд вказує наступне. Відповідно до ч. 3ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього\~закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5і зареєстроване є Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України 2003 року та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності па житлові будинки, споруди та інше нерухоме майно не залежало від державної реєстрації цього права. Разом із тим, аналіз змісту ч. 1ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-IV від 01.07.2004 року свідчить про те, що довідка ЖБК про виплату пайового внеску на сьогоднішній день не є правовстановлюючим документом на квартиру, а відсутність такого документу у переліку правовстановлюючих документів, яка відбулась у зв'язку із змінами у законодавстві, позбавляє позивачку у реалізації її права власності на квартиру . Згідно ч.1ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування, розпорядження своїм майном. Також ч.1,2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до положень ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Засади ст.ст.\~3,11 ЦПК України,\~ст. 15 ЦК України, а також положення\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~від 04.11.1950 року гарантують кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав а також охоронюваних законом інтересів судом. Відповідно до положень ст.ст.\~10,\~11,\~58,\~60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та в межах і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому сторони мають право обґрунтовувати належність конкретно доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень та зобовязані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, та таким чином, зважаючи на досліджені судові докази та встановлені на їх підставі фактичні обставини, наведені приписи матеріального права, суд доходить висновку про необхідність задоволення позову у повному обсязі.

Outcome: approved