Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-15 00:00:00

26.03.2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON]П про стягнення боргу за договорами позики. Посилається на те, що 3 квітня 2014 року, між ним та відповідачем по справі - [PERSON] були укладені договори позики, на підтвердження яких, відповідачем по справі були складені відповідні розписки. Згідно розписки від 03.04.2014 року він позичив [PERSON] кошти в сумі 6000 грн., а [PERSON] зобов'язався повернути вказану суму. Крім того, згідно іншої розписки від 03.04.2014 року він позичив [PERSON] кошти в сумі 1000 грн., а [PERSON] в свою чергу зобов'язався повернути вказану суму. Крім вищезгаданих розписок, підтвердженням отримання коштів [PERSON] є постанова про закриття кримінального провадження від 22.12.2016 року, з якої вбачається, що [PERSON] дійсно позичав кошти та власноручно писав розписки. Вказує, що він неодноразово, звертався із проханням повернути йому позику, але відповідач постійно уникає спілкування та зустрічі з ним, позику [PERSON] йому не повернуто і в теперішній час. Ним, 05.01.2018 року був надісланий до [PERSON] лист з вимогою повернути позичені ним кошти, що підтверджується копією листа-вимоги, квитанцією про поштове відправлення та описом вкладення в цінний лист від 5 січня 2018 року. Проте, [PERSON] відмовився отримати надісланий лист, який був повернутий йому із відміткою «за відмовою адресата від одержання», що підтверджується довідкою Укрпошти від 5.01.2018 року. Зазначає, що з відповідача на його користь слід стягнути: за розпискою від 3 квітня 2014 року на суму 6000 тис грн.: позику в сумі 6000 грн.; 3 проценти річних в сумі 14,79 грн.; проценти за користування позикою в сумі 4084,74 грн., а всього: 10099,58 грн.; за розпискою від 3 квітня 2014 року на суму 1000 грн.: позику в сумі 1000 грн.; 3 проценти річних в сумі 2,47 грн.; проценти за користування позикою в сумі 680,79 грн., а всього: 1683,26 грн. Просить стягнути із [PERSON] на свою користь заборгованість за договорами позики в сумі 11782,79 грн. та судові витрати. Згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення(викликом) сторін за наявними у справі матеріалами. Клопотань про розгляд справи із повідомленням сторін та заяв із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від сторін до суду не надходило. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона передає у власність іншій стороні кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцю таку ж суму коштів. Договір позики вважається укладеним з моменту передачі грошей. Згідно із ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника, яка посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Судом встановлено, що 03 квітня 2014 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, у відповідності до якого позивач передав відповідачу грошову позику в розмірі 1000 гривень. На підтвердження отримання коштів відповідач [PERSON] власноручно написав письмовий, фінансовий документ - розписку, в якій підтвердив отримання ним від позивача [PERSON] грошей в сумі 1000 грн., які зобов'язався повернути, про що власноручно написав в розписці. Як вбачається з матеріалів справи, в розписці написаній власноручно відповідачем [PERSON], останній зобов'язувався повернути суму боргу позивачу в розмірі 1000 грн., проте станом на день звернення до суду відповідач борг не повернув та ухиляється від повернення суми боргу до цього часу. 05 січня 2018 року позивач [PERSON] звернувся до відповідача [PERSON] із вимогою про повернення коштів в сумі 1000 грн. та 6000 грн. за розписками від 03.04.2017 року. Вказану вимогу відповідач відмовився отримувати, що підтверджується довідкою ф. 20 «Укрпошти». Крім того у відповідності до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Тобто сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, враховуючи суму основного боргу за договором позики від 03.04.2014 року на суму 1000 грн., три відсотки річних від суми основного боргу та проценти за користування кредитом, розмір загальної заборгованості відповідача [PERSON] станом на 16 березня 2018 року становить 1683,26 грн., яка складається із: заборгованості за сумою позики 1000 грн.; 3% - річних від простроченої суми заборгованості 2,47 грн.; проценти за користування позикою 680,79 грн. Як встановлено судом, у відповідності до ч. 1 ст. 259 ЦК України строки позовної давності позивачем не пропущені. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю позику - кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором між ними. Однак, як встановлено судом, відповідач [PERSON] зобов'язань за договором позики не виконав, та борг позивачу не повернув. Також відповідач [PERSON]П не спростував вказані обставини, також не надав суду жодних доказів повернення ним боргу позивачу за договором позики від 03.04.2014 року на суму 1000 грн. Отже, як було доведено судом та підтверджено матеріалами справи, ніяких дій щодо виконання своїх забов'язань з повернення боргу в розмірі 1000 грн., згідно розписки від 03.04.2014 року відповідачем на сьогоднішній день не вчинено, з чого випливає, що він намагається ухилитись від виконання взятих на себе зобов'язань згідно договору позики. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином та відповідно до умов договору чи закону. Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] слід стягнути заборгованість за договором позики від 03.04.2014 року в сумі 1683,26 грн. Крім цього, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість згідно розписки від 03.04.2018 року в сумі 6000 грн., три відсотки річних від суми основного боргу та проценти за користування кредитом. Однак, як вбачається із розписки від 03.04.2018 року, [PERSON]Т передав [PERSON] грошову позику в розмірі 6000 гривень. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд вважає посилання позивача, що підтвердження отримання коштів в сумі 6000 грн. [PERSON] є постанова про закриття кримінального провадження від 22.12.2016 року, не є підтвердженням існування зобовязання по поверненню 6000 грн. позивачу, оскільки позивачем не надано розписку в якій б зазначалося, що саме відповідач [PERSON] отримував вказані кошти, і не надано доказів існування невиконаного зобовязання по поверненню 6000 грн. Вказана постанова не є підтвердженням наявності зобовязання відповідача перед позивачем станом на 2018 рік. Частиною 2 статті 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів, що ним було передано грошові кошти саме відповідачу [PERSON], і в [PERSON] наявне зобовязання по поверненню 6000 грн. Таким чином в задоволенні позовної заяви в частині стягнення заборгованості за договором позики від 03 квітня 2014 року в сумі 10099,58 грн. слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивача слід стягнути судові витрати в розмірі 98,67 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: partial