Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-11 00:00:00

26.04.2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення коштів. Позов мотивований тим, що 25.05.2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, що підтверджується розпискою, згідно якої відповідачем отримано 7\~000,00 доларів США. Відповідач в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] власноручно написав та підписав розписку, в якій зобовязався повернути позивачу кошти в сумі 7\~000,00 доларів США до 25.11.2015 року. У разі несвоєчасного повернення коштів позивачу, відповідач зобовязався відчужити на імя позивача право власності на 1/2 частку квартири №58, що знаходиться в м. Вінниці, по вул. Академіка Ющенка, 10. Позивач як на підставу своїх вимог посилається на ст.1049 ЦК України, згідно якої позичальник зобовязаний повернути позикодавцю позику (грошові кошти) у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем у строк, встановлений договором (розпискою). На момент предявлення позову до суду відповідачем кошти не повернуто. Вказані обставини і стали підставою для звернення позивача до суду з наведеною вище позовною заявою про стягнення коштів з відповідача. В судове засідання позивач [PERSON] та його представник не зявилися. Представник позивача [PERSON] надала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала, просила їх задоволити, справу розглядати у її відсутність. В судове засідання відповідач [PERSON] не зявився, про причини неявки суд не повідомив, надав до суду заяву, в якій позов визнав в повному обсязі, просив справу розглядати у його відсутність. Враховуючи зазначені обставини, зважаючи на зміст заяв позивача та відповідача, суд ухвалив провести розгляд справи у відсутність сторін по справі. Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності до того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно ч. 3 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи. Відповідно до ч. 6 п. 11 Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення в цивільній справі», за змістом частини ч. 4 ст. 174 ЦПК у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. За таких обставин суд вважає, що в даному випадку наявні всі законні підстави для ухвалення рішення про задоволення позову в судовому засіданні, відповідно до вимог ст. 174 ЦПК України. Встановивши дійсні обставини справи, дослідивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що наявні всі законні підстави для прийняття визнання позову відповідачем, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено наступні фактичні обставини справи та правовідносини врегульовані нормами ЦК України стосовно позики та виконання зобов'язань. 25.05.2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, що підтверджується розпискою, згідно якої відповідачем отримано 7\~000,00 доларів США, в якій [PERSON] зобовязався повернути позивачу кошти в сумі 7\~000,00 доларів США до 25.11.2015 року (а.с.27). Відповідач станом на час розгляду справи в суді не виконав свої зобовязання та не повернув позивачу кошти за договором позики. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. В свою чергу Верховним Судом України у своїй постанові від 18.09.2013 року у цивільній справі №6-63цс13 висловлена правова позиція, відповідно до змісту якої письмова форма договору позики через його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України, а в ч.1 ст. 626 ЦК України зазначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа, наданого для підтвердження позовних вимог, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 р. у справі № 6-63цс13). Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Вирішуючи справи вказаної категорії суд повинен встановити наявність між позивачем та відповідачем за договором позики правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов (правовий висновок Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 02 липня 2014 року справа № 6 79 цс 14). У відповідності до приписів ч.1\~ст.360-7 ЦПК України\~рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Відповідно до ст.ст. 525, 526, 527, 530 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а ч.1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. З представленої суду як доказ розписки, що видана [PERSON] вбачається, що позивач позичив, а відповідач взяв у борг грошові кошти у сумі 7\~000 доларів США, які зобовязався повернути [PERSON] (а.с. 27). Разом з тим грошові кошти позивачу не повернуто, чим порушено його права, які підлягають судовому захисту шляхом стягнення вказаних коштів з відповідача на користь позивача. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення зазначеної суми боргу в гривневому еквіваленті згідно курсу валют НБУ станом на час подання позову до суду. Заборгованість в гривневому еквіваленті, згідно розрахунку позивача, становить 177\~879,55 гривень. Проте, суд, визначаючись з розміром заборгованості в гривневому еквіваленті, зважає на те, що станом на час розгляду справи (12.05.2016 року) офіційний курс долара США до національної грошової одиниці гривні становить 25,33 грн. за один долар США та, відповідно, сума боргу в гривневому еквіваленті становить 177 310 грн., тому суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення та до стягнення з відповідача [PERSON] підлягає сума боргу в розмірі, визначеному судом, а саме 177\~310 гривень. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, тому з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 1\~773,10 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: partial