Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-22 00:00:00

26.07.2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним заповіту, складеного на ім'я відповідачки у 2003 році [PERSON], яка померла [INFO] На обгрунтування позовних вимог [PERSON] послався на те, що у 2000 році, після переїзду з м. Стаханів Луганської області до с. Вихостів Городнянського району Чернігівської області, він за домовленістю з [PERSON] заселився до будинку останньої по [ADDRESS]. У 2001 році [PERSON] склала на його ім'я заповіт на все її майно. Заповіт був зареєстрований у спадковому реєстрі та посвідчений секретарем Вихвостівської сільської ради В.Зеленовою. Після цього він перевіз до будинку відповідачку, з якою він перебував у шлюбі, та їхнього спільного сина [PERSON]. У період з 2001 по 2005 рік позивач відбував покарання у місцях позбавлення волі та не проживав у будинку. У цей час [PERSON] померла. Після звільнення його з місць позбавлення волі і до 2014 року вони з відповідачкою та сином проживали у вказаному будинку. У 2014 році відповідачка залишила місце проживання та виїхала в невідомому напрямку. Після від'їзду відповідачки у 2016 році від мешканки села [PERSON] він дізнався про те, що в період відбування ним кримінального покарання [PERSON] склала інший заповіт на ім'я відповідачки. Цей заповіт складався за три дні до смерті [PERSON], яка вже нічого не розуміла і не усвідомлювала. Поставити підпис заповідач самостійно не могла, так як її не слухалися руки, і тому даний підпис у заповіті було поставлено відповідачкою, яка вклала ручку у руку заповідача та керувала її рукою при підписі. У 2017 році рішенням Городнянського районного суду Чернігівської області шлюб між сторонами було розірвано. Після розірвання шлюбу його син [PERSON] забрав ключі від будинку та не допускає його до будинку. Позивач вважає, що складений на ім'я відповідачки заповіт є недійсним, оскільки не відповідав дійсній волі заповідача та нею не підписувався. Ухвалою судді від 23 серпня 2018 р. після усунення недоліків позовної заяви провадження у зазначеній справі відкрито. У судовому засіданні позивач заявлені ним позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити. Пояснив, що у 2001 році [PERSON] склала заповіт на його ім'я. Після цього він з дозволу [PERSON] перевіз до її будинку [ADDRESS] свою сім'ю - відповідачку [PERSON] та їхнього спільного сина [PERSON]. Вони всі разом проживали в будинку [PERSON] разом з останньою. У 2001 році його заарештували за вчинення злочину та відправили до місць позбавлення волі. Відповідачка з сином продовжувала проживати в будинку [PERSON] Після відбуття покарання він повернувся до с.Вихвостів, до будинку [PERSON], де дізнався, що остання померла, а в її будинку залишились проживати відповідачка з сином. В цьому будинку вони разом проживали до від'їзду відповідачки у 2014 році. У 2016 році він дізнався про обставини складання оспорюваного заповіту та вирішив звернутись до суду, оскільки його син відібрав ключі та не дозволяє йому проживати у вказаному будинку. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про дату, час і місце судового розгляду неодноразово повідомлялась належним чином за місцем реєстрації її проживання. За відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Чернігівській області [PERSON],[INFO], зареєстрована за адресою: [ADDRESS].(а.с.70). Судові виклики повернуті до суду з причини, що не дали змоги виконати обов'язки щодо пересилання поштового відправлення. (а.с.31,43,72,83,106,130,151). Згідно довідки виконавчого комітету Вихвостівської сільської ради Городнянського району Чернігівської області [PERSON],[INFO], на території Вихвостівської сільської ради не проживає з квітня 2014 року. (а.с.7). На виконання вимог ч.11 ст. 128 ЦПК України відповідачка також викликалась в судове засідання шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. (а.с.145, 167) Треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Городнянська районна державна нотаріальна контора Чернігівської області, Вихвостівська сільська рада Городнянського району Чернігівської області про дату, час та місце судового розгляду справи були повідомлені належним чином, в судове засідання представники не з'явилися, заперечень проти позову не надали. (а.с.149,150,164,168). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів ( постановляє заочне рішення ). Враховуючи той факт, що відповідачка в розумінні ст.130 ЦПК вважається належним чином неодноразово повідомленою про дату, час та місце судового розгляду справи, в судове засідання повторно не з'явилась, не подала відзив на позов, а позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд, виходячи з приписів ст. 280 ЦПК України, дійшов висновку щодо можливості провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що позивач з 2001 року проживав в будинку [PERSON] як квартирант. Він допомагав бабусі [PERSON] по господарству, тому остання, яка не мала власних дітей, склала на його ім'я заповіт. Тоді позивач перевіз до будинку [PERSON] свою сім'ю - дружину [PERSON] та їхнього сина [PERSON]. Коли позивач у 2001-2005 роках відбував покарання в місцях позбавлення волі, відповідачка з сином залишились проживати в будинку [PERSON] разом з останньою. [PERSON] доглядала бабусю [PERSON] перед смертю останньої. У 2003 році [PERSON] їздила в колонію провідувати позивача та, повернувшись, повідомила, що позивач дуже хворий, хвилювалась, що після смерті [PERSON] вона з сином може залишитись без житла. За порадою дочки свідка, з якою [PERSON] була у дружніх відносинах, остання звернулась до секретаря сільської ради, після чого [PERSON] переписала заповіт на ім'я відповідачки [PERSON] Свідок стверджувала, що не була присутня при складанні оспорюваного заповіту, не знає точних обставин його складання та посвідчення. Повідомила, що бабуся [PERSON] перебувала в лежачому стані не тривалий час, а саме декілька днів до смерті. А до цього періоду [PERSON] самостійно рухалася та розмовляла, розуміла значення її дій. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що не була присутня при складанні оспорюваного заповіту. Вважає, що [PERSON] не могла скласти заповіт на ім'я [PERSON], оскільки після арешту позивача відповідачка хоч і проживала разом із [PERSON], але не здійснювала за нею належного догляду. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що не була присутня під час складання оспорюваного заповіту, тривалий час перед смертю [PERSON] не відвідувала останню, оскільки не спілкувалась з відповідачкою внаслідок неприязних відносин, що склалися між ними. Заслухавши в судовому засіданні позивача, допитавши свідків, дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, враховуючи наступне. Судом встановлено, що 29.05.2001 року [PERSON] склала заповіт на ім'я позивача [PERSON], яким заповіла йому усе своє майно. Заповіт посвідчений секретарем Вихвостівської сільської ради Городнянського району Зеленовою В.П., реєстр. №40 (а.с.200). 04.11.2003 року [PERSON] склала заповіт на ім'я відповідачки [PERSON], яким заповіла їй усе своє майно. Заповіт посвідчений секретарем Вихвостівської сільської ради Городнянського району Зеленовою В.П., реєстр. №251 (а.с.50). [INFO] [PERSON] померла у с.Вихвостів Городнянського району Чернігівської області, що підтверджено копією актового запису про смерть №05 від 21.02.2004 року (а.с.27). Після смерті [PERSON] за заявою відповідачки Городнянською районною державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу №15 від 15.01.2008 року. Спадщину [PERSON] за заповітом прийняла тільки відповідачка [PERSON], яка отримала свідоцтва про право на спадщину на грошовий вклад та на земельний й майновий паї, належні спадкодавцю (а.с.46-56). Інші особи з заявами про прийняття спадщини [PERSON] до нотаріуса не звертались. За змістом ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (ст.1221 ЦК). Відповідно до ст.1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. В силу положень статті 1254 заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт та у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу. Скасування заповіту, внесення до нього змін провадяться заповідачем особисто. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Статтею ст. 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. При цьому способи захисту цивільного права та інтересів, зазначені в ст. 16 ЦК України. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Позивач із заповітом від 04.11.2003 року, складеним спадкодавцем [PERSON] на ім'я відповідачки, не погоджується та вважає його недійсним з тих підстав, що внаслідок свого хворобливого стану [PERSON] не могла самостійно підписати заповіт, а отже зазначене у заповіті не відповідає її волевиявленню. Розглядаючи наведені аргументи позивача, суд виходить з наступного. Положеннями ст.1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається (стаття 1234 Кодексу). Відповідно до ст.1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними устаттях 1251-1252 цього Кодексу. Статтею 1257 ЦК України регламентовано, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільнимі не відповідало його волі. У постанові від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» Пленум Верховного Суду України надав роз'яснення з приводу того, що як односторонній правочин заповіт підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Отже недійсними є заповіти: в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Заповіт із вадами волі, тобто складений особою, волевиявлення якої не відповідало її дійсним намірам (внаслідок помилки, обману, насильства), може бути визнаний недійсним за позовом заінтересованої особи відповідно до вимог статей 229,230,231 ЦК України. Згідно зі статтею 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний об'єм цивільної дієздатності, волевиявлення учасника угоди повинно бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостоюстатті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Відповідно до частини першоїстатті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Підставою для визнання правочину недійсним відповідно до частини першої статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом беззаперечна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Стороною позивача суду не надано належних доказів того, що у момент складання та посвідчення заповіту від 04.11.2003 року [PERSON] за своїм фізичним станом не могла приймати участь у складанні заповіту та посвідчувати заповіт, мала відповідні соматичні або психічні захворювання, які б впливали на можливість прийняття рішень. Жодного доказу того, що станом на 04.11.2003 року [PERSON] виявляла ознаки будь-якого психічного захворювання, або хворобливого стану, що унеможливлював би її вільне та свідоме волевиявлення при складанні заповіту, до справи не надано. Також не надано належних доказів того, що заповіт від 04.11.2003 року підписаний не [PERSON], а іншою особою. Доводи позивача про сумнів у належності заповідачу підпису на тексті заповіту суд вважає безпідставними, оскільки у справі судом було двічі призначено судову почеркознавчу експертизу, які не виготовлені внаслідок того, що підпис у заповіті від 04.11.2003 року не містить достатньої кількості інформації для порівняльного аналізу. Допитані в судовому засіданні свідки сторони позивача показали, що не були присутні при складанні оспорюваного заповіту та достовірно не були обізнані про дійсні обставини його складання та посвідчення. Вказані свідки також не підтвердили того факту, що за станом здоров'я [PERSON] не могла самостійно підписати заповіт. Отже, достовірних доказів того, що оскаржуваний заповіт за формою, порядком його посвідчення, відображенням дійсного волевиявлення заповідача на розпорядження своїм майном не відповідає вимогам закону, суду не надано. За таких обставин, суд дослідивши та проаналізувавши докази у справі,

Outcome: dismissed