Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-23 00:00:00

24 жовтня 2016 року позивач Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором № б/н від 04.11.2010 року та стягнення судових витрат, обґрунтувавши свої вимоги тим, що відповідно до укладеного між позивачем та відповідачем кредитного договору № б/н від 04.11.2010 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 4000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Проте відповідач належним чином не виконував зобов'язання за кредитним договором, в наслідок чого утворилась заборгованість станом на 30.09.2016 року у сумі 13432,45 грн., що складається з заборгованості за кредитом у сумі 3705,15 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом у сумі 7416,66 грн., заборгованості за пенею та комісією у сумі 1194,81 грн., а також штрафів відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг у сумі 500 грн. 00 коп. - штраф (фіксована частина), та у сумі 615,83 грн. - штраф (процентна складова). У зв'язку з чим позивач просить стягнути з відповідача суму заборгованості за кредитом та судові витрати. Відповідачем [PERSON] надано суду письмове заперечення, згідно з яким позовні вимоги позивача вона не визнає, просить відмовити в стягненні пені, штрафів та процентів за користування кредитом. Вважає, що відповідно до ст. 1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», період проведення антитерористичної операції - час між дати набрання чинності Указом Президента України «Про Рішення Ради національної безпеки оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 року №405\\2014 датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної або військових дій на території України. Територія проведення АТО - територія України на яких розташовані населенні пункти, визначені у затверджених КМУ перелік де проводилася АТО, розпочата відповідно до Указу Президента про який вказано вище. За змістом ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення АТО», на час проведення АТО забороняється нарахування пені та штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14.04.2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися з населених пунктів визначених у затвердженому КМУ переліку, де проводилась АТО. Розпорядженням КМУ від 02.12.2015 року № 1275 - затверджено перелік населених пунктів, на яких здійснюється АТО. Згідно із підпунктом 23 пункту 1 додатку до вищевказаного розпорядження КМУ до зазначених населених пунктів належить м. Слов'янськ Донецької області. Відповідно до наказу керівника антитерористичного центру при СБУ від 2014 року № 33\\6\\а районами проведення АТО визначені всі населені пункти Донецької та Луганської області. Національний Банк України своїми листами від 13.10.2014 року №474115839 та від 13.10.2014 року № 18-112\\64483 наголошував банкам України про неухильне дотримання вимог Закону України № 1669-УІІ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014 року щодо не нарахування пені та штрафів за договорами кредиту під час АТО. Відповідач зареєстрована та постійно проживає в [ADDRESS] тому підпадає під дії вищевказаних законодавчих актів, штрафи та пеня не повинні були нараховуватись. Також, позивач ніяким чином не повідомив її про підняття процентної ставки, проте таке повідомлення в якості доказу позивач, ні відповідачу, ні суду не надав. Відповідач сплачувала за кредитною карткою. В період окупації Слов'янська квітень-липень 2014 року позивач не працював, відповідач не могла сплатити за кредитом, тому виникла заборгованість. У зв'язку з заборгованістю банк перерахував їй проценту ставку з 36 % на невідому до теперішнього часу проценту ставку(с огляду до додатків до позову не видно на яку саме процентну ставку). Тому вважає, що нарахована сума процентів за користування кредитом не відповідає процентної ставки 36 % яка була на момент надання кредитної картки. Окрім того, вимога позивача щодо стягнення заборгованості у зв'язку із невиконанням відповідачами взятих на себе грошових зобов'язань з посиланням на примірник розрахунку заборгованості за кредитом, анкети замовлення, довідки об умовах кредитування, витягу з умов та правил надання банківських послуг, банківської ліцензії, довідки АА№241179, свідоцтво державну реєстрації юридичної особи, які надані до суду позивачем, як на належний та допустимий доказ для застосування цивільно-правової відповідальності відповідачів - є абсолютно безпідставними та необґрунтованими. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимога і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Тобто, доказами можуть бути будь-які фактичні дані, в тому числі і вищевказані документи як письмовий доказ, на підставі якого суд повинен встановити наявність обставин, що обґрунтовують вимоги позивача щодо наявності у відповідачів заборгованості за договором банківського кредиту, не виконання за цим договором грошового зобов'язання та настання цивільно-правової відповідальності. Як передбачено ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (за наданої відповідачу копій доказів не зрозуміло що це за докази у зв'язку з низькою якістю копіювання, дрібним шрифтом). Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. В той час, ст. 59 ЦПК України, яка регулює питання допустимості доказів, передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. За загальним принципом доказування та подання доказів, відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Таким чином, позивач як сторона по справі, зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог, зокрема щодо виникнення договірних правовідносин позики між сторонами на підставі договору банківського кредиту та не виконання відповідачем взятих на себе договором грошових зобов'язань - подавши суду відповідний оригінал договору банківського кредиту або ж його належним чином завірену копію, оскільки обов'язок подання доказів покладається на сторін. З тих додатків які надані суду та відповідачу в якості доказів видно, що вони не є оригіналами, та не завірені належним образом. Тому просить визнати як не належні докази додатки до позову а саме: розрахунок заборгованості, анкети витягу з умов та правил надання банківських послуг, банківської ліцензії, довідки АА№241179, свідоцтво державну реєстрації тому, що вони виконані дрібним шрифтом, з них не зрозуміло що саме вони доказують, вони належним чином не завірені відповідачем. У судове засідання представник позивача не з'явився, подав до суду заяву, в якій просить розглянути справу у його відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягає. Суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності представника позивача, що відповідає вимогам ст. 169 ЦПК України. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, однак до суду надала заяву, в якій вимоги позивача не визнала, просила у позові відмовити, справу просила розглянути за її відсутності. Дослідивши подані позивачем документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно свідоцтву про державну реєстрацію юридичної особи, Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» зареєстровано виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради 19.03.1992 року та у зв'язку зі зміною найменування юридичної особи проведена заміна свідоцтва про державну реєстрацію 17.07.2009 року, ПАТ КБ «Приватбанк» включено до Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України, що підтверджується довідкою з ЄДРПОУ. Відповідно до кредитного договору № б/н від 04.11.2010 року встановлено, що між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений договір, згідно з умовами якого сторонами були прийняті на себе взаємні зобов'язання, а саме: відповідач отримала кредит у розмірі 4000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди усіх істотних умов договору. Істотними умовами є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Судом встановлено, що кредитний договір укладений сторонами в письмовій формі, підписаний уповноваженою на це посадовою особою позивача та відповідачем [PERSON] Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. У порушення зазначених норм закону та умов договору відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не допускається. Відповідно до розрахунку заборгованості, наданої позивачем, заборгованість за договором укладеним з відповідачем станом на 30.09.2016 року складає 13432,45 грн. Дана заборгованість складається з заборгованості за кредитом у сумі 3705,15 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом у сумі 7416,66 грн., заборгованості за пенею та комісією у сумі 1194,81 грн., а також штрафів відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг у сумі 500 грн. 00 коп. - штраф (фіксована частина), та у сумі 615,83 грн. - штраф (процентна складова). Згідно з ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає з суті кредитного договору. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти і такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо стягнення заборгованості за кредитом у сумі 3705,15 грн. підлягають задоволенню. При вирішенні питання щодо стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом, суд виходить з наступного. Відповідно до вимог ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідач, укладаючи договір про надання коштів у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті позивача, складає між ним та банком договір, з умовами якого він ознайомлений, про що свідчить його підпис у заяві позичальника. Таким чином, відповідно до статті 634 ЦК України між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] 04.11.2010 року був укладений кредитний договір № б/н, відповідно до якого остання отримала кредит у розмірі 4000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, що не запересувалрсь відповідачем. На час укладення з відповідачем договору про надання банківських послуг діяли Умови та Правила надання банківських послуг, які були затверджені наказом від 06.03.2010 року №СП-2010-256 «Про затвердження Умов та Правил надання банківських послуг для «ПриватБанку» та всіх дочірніх банків». 04.11.2010 року відповідач підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк». Підписавши вказану анкету-заяву, відповідач погодився з тим, що, як вказано в анкеті-заяві: згоден з тим, що «дана заява разом з Пам'яткою клієнта , Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між мною та банком договір про надання банківських послуг. Я, ознайомився з договором про надання банківських послуг до його укладення згоден з його умовами. Екземпляр договору про надання банківських послуг згоден отримати шляхом роздруківки з сайту. Правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті «ПриватБанку» Я зобов'язуюсь виконувати вимоги Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті «ПриватБанку». Згідно з п. 1.1.3.2.3 «Умов та правилами надання банківських послуг» банк має право змінювати тарифи, а також інші умови обслуговування рахунків. При цьому банк зобов'язаний за винятком випадків зміни розміру наданого кредиту (кредитного ліміту) не менш, ніж за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта, у тому числі, у виписці за картрахунком, що узгоджується з п. 1.1.3.1.9 «Умов та правил надання банківських послуг». Цим же пунктом визначено, що клієнт є таким, що приймає нові умови, якщо протягом 7 днів банк не одержав повідомлення клієнта про незгоду зі змінами. З розрахунку заборгованості вбачається новий розмір встановленої нової відсоткової ставки та період, за який нараховуються відсотки. Пунктом 1.1.2.3 Умов встановлений обов'язок клієнта одержувати виписки про стан картрахунків і про здійснені операції за картрахунками, а п. 1.1.2.4 визначено його обов'язок у разі незгоди зі змінами Правил та/або Тарифів банку звернутися до банку і погасити заборгованість, що виникла перед банком. Положеннями п. 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 35 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» визначено, що при вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди також повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог статей 641-642 ЦК України або в порядку, визначеному частиною шостою статті 1056-1 ЦК України. Таким чином, умовами кредитного договору було передбачено право банку змінювати процентну ставку за певних умов. Позивач, змінюючи розмір відсотків за кредитом, умови договору виконав та проінформував про це відповідача. Відповідач не звернувся до банку з заявою про незгоду зі змінами Правил та/або Тарифів і не погасив наявну заборгованість, стверджуючи про те, що в письмовому вигляді його не проінформували про зміну умов кредитного договору. Крім того, відповідач, згідно з даними, які містяться у розрахунку заборгованості, продовжувала погашати заборгованість за кредитом після зміни позивачем процентної ставки, тобто фактично погодилася зі зміненими умовами кредитного договору. На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом у сумі 7416,66 грн. підлягають задоволенню. При вирішенні питання щодо стягнення заборгованості за пенею та комісією та штрафів, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» № 1669-VІІ від 02.09.2014 року, на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 року № 1053 на виконання абзацу третього пункту 5 статті 11 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» № 1669-VІІ від 02.09.2014 року було затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, згідно з додатком, до якого входило м. Слов'янськ Донецької області. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року № 1079-р було зупинено дію розпорядження Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 року № 1053. Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року № 1275-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнано такими, що втратили чинність розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року №1053-р та розпорядження Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року №1079-р. Згідно із пунктом 23 додатку до розпорядження Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року до зазначених населених пунктів належить м. Слов'янськ Донецької області. Таким чином, відповідно до Закону України від 02 вересня 2014 року № 1669-VІІ від 02.09.2014 року за період з 14.04.2014 року нарахування пені та штрафів, банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції, тобто з 14 квітня 2014 року і до дня набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України. Як зазначено у розрахунку заборгованості за договором № б/н від 04.11.2010 року, сума комісії та пені (накопичувальним підсумком) була нарахована 01.09.2013 року у сумі 50,00 грн., а далі почала нараховуватися з 01.09.2014 року, тобто після початку проведення антитерористичної операції. Враховуючи те, що [PERSON] з 14.05.2006 року і по даний час зареєстрована у м. Словянську Донецької області, суд приходить до переконання, що на зазначені договірні правовідносини розповсюджується дія Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» № 1669-VІІ від 02.09.2014 року, тобто Банк повинен був не нараховувати або скасувати відповідачу нараховану пеню та штрафи за період з 14 квітня 2014 року до теперішнього часу. Невиконання або неналежне виконання сторонами договору своїх обов'язків тягне правові наслідки, передбачені статтею 611 ЦК України, зокрема: сплати неустойки (штраф, пеня) і відшкодування збитків та моральної шкоди. Таким чином, суд приходить до переконання, що позовні вимоги в частині стягнення пені підлягають частковому задоволенню у сумі 50,00 грн. (сума комісії та пені (накопичувальним підсумком) станом на 01.09.2013 року), а позовні вимоги в частині стягнення штрафу не підлягають задоволенню. Посилання відповідача на те, що примірник розрахунку заборгованості за кредитом, анкети замовлення, довідки об умовах кредитування, витягу з умов та правил надання банківських послуг, банківської ліцензії, довідки АА№241179, свідоцтво державну реєстрації юридичної особи, які надані до суду позивачем не є належними та допустимими доказами через те, що вони не є оригіналами, та не завірені належним образом суд до уваги не приймає, оскільки вищезазначені документи завірені печаткою позивача та підписом його посадової особи. Отже, аналізуючи надані по справі докази у їх сукупності, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги частково та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 11171,81 грн. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. При подачі позовної заяви позивачем був сплачений судовий збір в мінімальному розмірі, що підлягає сплаті при подачі позовної заяви майнового характеру у сумі 1378,00 грн. Отже, з відповідача на користь позивача також підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 1378,00 грн., що підтверджено відповідним платіжним дорученням.

Outcome: partial