Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-09 00:00:00

24 грудня 2020 року позивач акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК», Банк) звернувся до суду із позовом, яким просив стягнути з [PERSON] заборгованість у розмірі 17546,68 грн. за кредитним договором № б/н від 14 жовтня 2008 року. Обґрунтовує вимоги позову АТ КБ «ПРИВАТБАНК» тим, що 14 жовтня 2008 року між позивачем та [PERSON] укладено кредитний договір, відповідно до умов якого, позичальнику відкрито картковий рахунок із початковим кредитним лімітом, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 17000,00 грн.. Таким чином, Банк свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надавши можливість [PERSON] розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого ліміту. У свою чергу, позичальник зобов`язався повернути витрачену частину кредитного ліміту відповідно до умов договору щомісячними платежами у розмірі мінімального платежу від суми заборгованості. Проте, в процесі користування кредитним рахунком позичальник для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями своєчасно кошти не надавав, що підтверджується розрахунком заборгованості за договором та випискою по рахунку. Таким чином, у порушення п. 6.5 договору, ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України позичальник свої зобов`язання не виконав. Позивач зазначає, що [INFO] позичальник [PERSON] помер, і після його смерті відкрилася спадщина. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу він не заявив про відмову від неї. В даному випадку, спадкоємцем, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, є [PERSON] , і сума заборгованості за кредитним договором від 14 жовтня 2008 року у сумі 17546,68 грн., що складається і заборгованості за тілом кредиту, підлягає стягненню з нього, як із спадкоємця позичальника [PERSON] . Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 11 січня 2021 року позов АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] про стягнення боргу кредитором спадкодавця, - прийнятий до розгляду та у справі відкрито провадження. Одночасно, цією ухвалою витребувано у Територіального підрозділу Центру надання адміністративних послуг м. Харкова Основ`янського району довідку про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб (довідку про склад сім`ї) за адресою: [ADDRESS] , станом на 06 червня 2019 року; у Першої Харківської державної нотаріальної контори - належним чином завірену копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , померлого [INFO] . Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 27 січня 2021 року розгляд справи відкладений, повторно витребувано у Територіального підрозділу Центру надання адміністративних послуг м. Харкова Основ`янського району та Першої Харківської державної нотаріальної контори запитувану інформацію; участь представника позивача у судовому засіданні визнана обов`язковою. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 09 лютого 2021 року розгляд справи відкладений, втретє витребувано у Територіального підрозділу Центру надання адміністративних послуг м. Харкова Основ`янського району та Першої Харківської державної нотаріальної контори запитувану інформацію; задоволено клопотання відповідача [PERSON] - витребувано у АТ КБ «ПРИВАТБАНК» відомості (з наданням відповідних підтверджуючих доказів) щодо дати отримання позивачем копії свідоцтва про смерть [PERSON] , померлого [INFO] . Крім того, реалізуючи положення п. 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України, учасникам справи доведений до відома правовий висновок Верховного Суду, що викладений у постанові від 18 вересня 2019 року у справі № 640/6274/16-ц (провадження № 61-25487св18), та роз`яснені положення ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Суд зауважує, що станом на час розгляду даної справи по суті, учасники справи наведеними положеннями процесуального закону не скористалися, клопотань про витребування додаткових доказів у справі не заявили. 11 лютого 2021 року на виконання вимог ухвали Червонозаводського районного суду м. Харкова від 11 січня 2021 року Першою Харківською державною нотаріальною конторою надано копію спадкової справи № 293/2020 заведеної після смерті [PERSON] 15 лютого 2021 року на виконання вимог ухвали Червонозаводського районного суду м. Харкова від 11 січня 2021 року Управлінням адміністративних послуг Департаменту адміністративних послуг та споживчого ринку Харківської міської ради повідомлено про те, що розпорядником запитуваної інформації є Департамент реєстрації Харківської міської ради. 16 лютого 2021 року на виконання вимог ухвали Червонозаводського районного суду м. Харкова від 09 лютого 2021 року позивачем повідомлено про те, що копія свідоцтва про смерть [PERSON] надійшла у розпорядження АТ КБ «ПРИВАТБАНК» 16 жовтня 2019 року. Підтверджуючих доказів означеної обставини позивачем не надано. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 02 березня 2021 року задоволено клопотання позивача про надання строку для уточнення позову в частині складу учасників справи; розгляд справи відкладений. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 10 березня 2021 року у прийнятті уточненої позовної заяви АТ КБ «ПРИВАТБАНК» відмовлено; задоволено клопотання позивача - на підставі ч. 2 ст. 51 ЦПК України проведено заміну первісного відповідача [PERSON] належним відповідачем [PERSON] . У судовому засіданні відповідач [PERSON] , який бере участь у судовому розгляді через перекладача жестової мови Астаф`єву Л.М., позов АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не визнав, просив у його задоволенні відмовити у повному обсязі, посилаючись на те, що не знав про існування між позивачем та його сином [PERSON] кредитних відносин, відтак і не повинен відповідати за його борговими зобов`язаннями. Дослідивши надані сторонами докази, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову АТ КБ «ПРИВАТБАНК», об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для її розгляду, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, з наступних підстав. За приписами ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ч. 1 ст. 626, ч. 1 ст. 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Одним із видів договорів є договір приєднання, яким, відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України, є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розробляє підприємець (в цьому випадку - АТ КБ «ПРИВАТБАНК»). Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), що передбачено статтею 530 ЦК України. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Частиною 1 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом установлено, що [PERSON] звернувся до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з метою отримання банківських послуг та 14 жовтня 2008 року підписав заяву № б/н /а.с. 39/. Як убачається із довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, 14 жовтня 2008 року позичальнику [PERSON] видано кредитну картку № [NUMBER] ; 17 листопада 2008 року встановлено кредитний ліміт у розмірі 250,00 грн.; 20 червня 2013 року кредитний ліміт збільшено до 1400.00 грн.; 21 червня 2013 року кредитний ліміт збільшено до 2000,00 грн.; 20 серпня 2013 року кредитний ліміт збільшено до 3300,00 грн.; 12 січня 2016 року кредитний ліміт збільшено до 4000,00 грн.; 13 січня 2016 року кредитний ліміт збільшено до 4000,00 грн.; 19 жовтня 2017 року кредитний ліміт збільшено до 6000,00 грн.; 20 жовтня 2017 року кредитний ліміт збільшено до 6000,00 грн.; 22 липня 2018 року кредитний ліміт збільшено до 11000,00 грн.; 30 липня 2018 року кредитний ліміт збільшено до 14000,00 грн.; 01 серпня 2018 року кредитний ліміт збільшено до 16000,00 грн.; 30 серпня 2018 року кредитний ліміт збільшено до 17000,00 грн.; 20 вересня 2019 року кредитний ліміт зменшено до 0,00 грн. /а.с. 38/. [INFO] позичальник [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] /а.с. 9/. Відповідно до наданого позивачем розрахунку, станом на час смерті позичальника [PERSON] , заборгованість за кредитним договором б/н від 14 жовтня 2008 року становить 17546,68 грн., яка з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості, складається із заборгованості за простроченим тілом кредиту /а.с. 22-26/. У зв`язку з утворенням заборгованості за кредитним договором позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся з позовом до відповідача, посилаючись на те, що він проживав разом з позичальником на день смерті та прийняв спадщину, тому є його спадкоємцем. Суд зазначає, що за правовим висновком Верховного Суду, що викладений зокрема у постанові від 18 вересня 2019 року у справі № 640/6274/16-ц (провадження № 61-25487св18), - «При вирішенні спорів про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємців боржника, судам для правильного вирішення справи необхідно встановлювати такі обставини: - чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені частинами другою та третьою статті 1281 ЦК України, оскільки у разі пропуску таких строків, на підставі частини четвертої статті 1281 ЦК України кредитор позбавляється права вимоги; - коло спадкоємців, які прийняли спадщину; - при дотриманні кредитором строків, визначених статтею 1281 ЦК України, та правильному визначенні кола спадкоємців, які залучені до участі у справі як відповідачі, суд встановлює дійсний розмір вимог кредитора (перевіряє розрахунок заборгованості станом на день смерті боржника, який є днем відкриття спадщини); - при доведеності та обґрунтованості вимог кредитора боржника, суду належить встановити обсяг спадкового майна та його вартість, визначивши тим самим межі відповідальності спадкоємця (спадкоємців) за боргами спадкодавця відповідно до частини першої статті 1281 ЦК України.». Відповідно до статті 1216 ЦК України є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За змістом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до частини 2 статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Спадкоємець за заповітом чи законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина 1 статті 1268 ЦК України). Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, визначені у частинах 3, 4 статті 1268, статті 1269 ЦК України. Згідно з частиною 3 статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина 1 статті 1269 ЦК України). Відповідно до частини 1 статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина 5 статті 1268 ЦК України). За змістом ч. 1 ст. 1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб. Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги (ч. 2 ст. 1281 ЦК України). Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину (ч. 3 ст. 1281 ЦК України). Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги (ч. 4 ст. 1281 ЦК України). Отже, встановлені статтею 1281 ЦК України строки - це строки, у межах яких кредитор, здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє суб`єктивне право. Сплив визначених статтею 1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за зобов`язанням, а також припинення такого зобов`язання. Наведене узгоджується із правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 квітня 2018 року у справі №14-53цс18. Як установлено судовим розглядом і посвідчується копією паспорта серії [NUMBER] , позичальник [PERSON] на момент смерті був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] /а.с. 5-6/. Також, за вказаною адресою зареєстровані: з 08 червня 1983 року по теперішній час [PERSON] (батько), з 27 листопада 2007 року по теперішній час [PERSON] (рідний брат), з 19 жовтня 1959 року по теперішній час [PERSON] (баба), з 25 травня 1984 року по теперішній час [PERSON] (дядько) /а.с. 98-103/. 09 липня 2020 року позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до Першої Харківської міської нотаріальної контори з претензією кредитора в порядку ст. 1281 ЦК України, в якій просив: включити кредиторські вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в спадкову масу; повідомити спадкоємців померлого про наявність заборгованості перед Банком у розмірі 17546,68 грн.; повідомити АТ КБ «ПРИВАТБАНК» чи звертались спадкоємці із заявами про прийняття спадщини; відомості про осіб, які подали заяву про прийняття або відмову у прийнятті спадщини після смерті [PERSON] ; відомості про видані свідоцтва про право на спадщину та про осіб, які такі свідоцтва отримали /а.с. 114/. 16 липня 2020 року Першою Харківською міською державною нотаріальною конторою позивачу АТ КБ «ПРИВАТБАНК» повідомлено про те, що спадкова справа № 293/2020 після смерті [INFO] [PERSON] заведена на підставі претензії кредитора АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з вимогами до спадкоємців. У разі звернення спадкоємців [PERSON] до нотаріальної контори, зміст претензії буде доведено до їх відома. У наданні іншої запитуваної інформації кредитору АТ КБ «ПРИВАТБАНК» відмовлено /а.с. 121/. Як убачається із матеріалів спадкової справи № 293/2020 заяви про прийняття чи відмову від спадщини після померлого [PERSON] не надходили, свідоцтво/свідоцтва про спадщину не видавалися /а.с. 122-127/. З урахуванням тієї обставини, що про прийняття спадщини спадкоємцями померлого [PERSON] на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України та відсутності виданого свідоцтва/свідоцтв про право на спадщину після померлого [PERSON] АТ КБ «ПРИВАТБАНК» фактично дізнався лише 26 лютого 2021 року під час ознайомлення з матеріалами даної справи /а.с. 158/, суд вважає, що строк, визначений ч. 3 ст. 1281 ЦК України позивачем не пропущений, відтак, правові підстави для застосування положень ч. 4 цієї статті відсутні. При цьому, приходячи до висновку про відмову у задоволенні позову АТ КБ «ПРИВАТБАНК», суд зазначає, що відповідно до положень статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора звертає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. За змістом наведених вище норм матеріального права задоволення вимог кредитора спадкоємцями має відбуватись у межах вартості отриманого ним у спадщину майна. Тобто, до спадкоємців боржника обов`язок перед позикодавцями (кредиторами) спадкодавця виникає лише у межах, передбачених статтею 1282 ЦК України, тобто в межах вартості майна, одержаного у спадщину. У разі неотримання від спадкодавця у спадщину жодного майна, особа не набуває статусу спадкоємця, і як наслідок у неї відсутній обов`язок задовольнити вимоги кредитора померлої особи. Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно принципу диспозитивності, визначеному у ст. 13 ЦК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. У статті 83 ЦПК України передбачено: 1. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. 2. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. 3. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. 4. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. <……> 8. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Згідно ч. 1 ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї. Таким чином, з огляду на норму ст. 1282 ЦК України та зміст норм ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України, суд зазначає, що саме на позивача, як кредитора у зобов`язанні, покладається обов`язок доведення наявності боргу та спадщини у спадкоємця, на яку має відбутися звернення. З цією метою він має право звернутися, як до нотаріуса з відповідним запитом, так і до суду, в порядку ст.ст. 83, 84 ЦПК України, у разі неможливості самостійно надати відповідні докази. Відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки. Суд зауважує, що реалізуючи положення п. 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України, учасникам справи доведений до відома правовий висновок Верховного Суду, що викладений у постанові від 18 вересня 2019 року у справі № 640/6274/16-ц (провадження № 61-25487св18), та роз`яснені положення ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Втім, всупереч процесуального обов`язку, передбаченого ст. 12, 81, 83 ЦПК України позивач не надав суду доказів про наявність спадкового майна, в межах вартості якого відповідно до норми ст. 1282 ЦК України можливе стягнення за боргами спадкодавця. Суд звертає увагу, що в силу положень ст.ст. 12, 13, 43, 81, 83 ЦПК України та диспозиції ст. 1282 ЦК України тягар доведення цих обставин покладено не на відповідача та позивач не був позбавлений процесуальної можливості реалізувати свій обов`язок доказування підстав позову за допомогою правового механізму звернення до суду із клопотанням про витребування доказів, які у нього не перебувають, або із заявою про забезпечення доказів, що передбачено ст.ст. 84, 117 ЦПК України. Згідно з частиною 6 статті 81 ЦК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням тієї обставини, що предметом спору у даній справі є вимоги кредитора до спадкоємця про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд зазначає, що позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, тобто подати суду докази наявності у спадкодавця майна та його вартості, кола спадкоємців, які прийняли спадщину, а у випадку неможливості надати такі докази - заявити клопотання про їх витребування, однак з дотриманням правил та процедур, встановлених ЦПК України. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 306/486/17 (провадження №61-34520св18). Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 7 ст. 81 ЦПК України). Наведений у ст. 13 ЦПК України принцип диспозитивності цивільного судочинства за відсутності процесуальної активності позивача, визначеної приписами ст.ст. 12, 84 ЦПК України, унеможливлює витребування доказів за ініціативою суду. Такий висновок щодо застосування наведених норм цивільного процесуального права був викладений у постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 360/1568/16-ц, від 19 червня 2019 року у справі № 269/263/16-ц, від 04 липня 2019 року у справі № 320/5909/16-ц, який суд застосовує відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України у даній справі. Відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таким чином, позивач не був позбавлений можливості заявляти клопотання та користуватися іншими процесуальними правами, передбаченими ЦПК України. Разом з цим, клопотань про витребування доказів позивачем не заявлено, як і не надано доказів щодо наявності, обсягу та вартості спадкового майна після померлого [PERSON] . Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК». При цьому, суд зауважує, що позивач не позбавлений права повторного звернення до суду за захистом права з аналогічним позовом, доповненим новими підставами позову про склад спадкового майна. Інші доводи та заперечення учасників справи означених висновків суду не спростовують. При цьому, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29). Підстави для розподілу судових витрат відсутні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed