Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-29 00:00:00

24 жовтня 2019 року позивач територіальної громади в особі Криворізької міської ради Виконавчого комітету Покровської районної в місті Ради звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування свого позову представник позивача зазначив, що однокімнатна квартира [ADDRESS] належить до комунальної власності міста та перебуває на балансовому обліку департаменту розвитку інфраструктури міста виконавчого комітету Криворізької міської ради. Відповідачі житлом не цікавляться, витрат по його утриманню не несуть. Фактичне місце проживання або місцезнаходження відповідачів не відоме. Таким чином відповідачі без поважних причин, понад шість місяців відсутні за місцем реєстрації. Тому позивач просив суд ухвалити рішення яким визнати [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] ., та стягнути з відповідачів на користь позивача понесені судові витрати зі сплати судового збору. Представник позивачка у судове засідання не з`явився, надавши суду заяву в якій просила розглянути справу у її відсутність, наполягає на задоволенні позову. Відповідачі в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи вважаються повідомленими належним чином, про причини неявки суд не повідомили, відзив на позовну заяву не подали, будь-яких заяв або клопотань на адресу суду від них не надходило. Суд, відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, з урахуванням згоди позивача на проведення заочного розгляду справи, вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ст. 247 ч. 2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить до комунальної власності міста та перебуває на балансовому обліку департаменту розвитку інфраструктури міста виконавчого комітету Криворізької міської ради. Відповідно до рішення Криворізької міської ради № 381 від 31 березня 2016 року районні у місті ради правомочні розглядати й вирішувати питання, віднесені до відання органів місцевого самоврядування Конституцією України, Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», іншими законами в обсязі і межах, визначених цим рішенням, а саме ведуть оперативний облік житлового фонду та нежитлових приміщень, здійснюють контроль за їх ефективним утриманням і використанням, беруть участь у судових засіданнях, у яких стороною є Криворізька міська рада та її виконком. Згідно відомостей про склад зареєстрованих осіб за вищевказаною адресою, виданою відділом реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Покровської районної в місті ради від 07 травня 2019 року за № 7723 в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [INFO] , з 10 жовтня 2011 року та [PERSON] , [INFO] , з 21 травня 1987 року. 03 липня 2019 року працівниками ТОВ «Житлкомцентр» складений акт, про те що в квартирі [ADDRESS] більше 6-ти років ніхто не проживає. В акті про фактичне не проживання, вказана сума боргу за утримання будинку та прибудинкової території, яка станом на 01 червня 2019 року складає 4482 гривні 27 копійок. Відповідно до довідки Покровського ВП КВП ГУНП в Дніпропетровській області місцезнаходження власників вищевказаної квартири встановлено не було. Комунальна власність - одна з трьох форм власності (поряд з державною та приватною). Також, поряд з державною власністю це одна з двох форм публічної власності. Згідно ст.1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» право комунальної власності - право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування. Суб`єктами права комунальної власності є територіальні громади первинного рівня (тобто жителі сіл; добровільних об`єднань у сільську громаду жителів кількох сіл; селищ; міст), територіальні громади вторинного рівня (жителі районів, областей), а також органи місцевого самоврядування, що здійснюють права комунальної власності від імені територіальної громади - представницькі та виконавчі органи місцевого самоврядування. До об`єктів права комунальної власності, зокрема, належать: рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, пенсійні фонди, частки в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування, а також відумерла спадщина. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї, за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. З аналізу вказаної норми слідує, що наявність у особи статусу наймача або члена сім`ї наймача не є визначальним при вирішенні питання щодо їх права на користування житловим приміщенням та реєстрацію в ньому. Обов`язковою умовою для цього є встановлення факту відсутності особи в займаному ним приміщенні понад встановлені законом строки без поважних на те причин, на чому також акцентує увагу Верховний Суд України в п. 9 Постанови Пленуму № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України». Згідно ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Ст. 72 ЖК України врегульовано, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного суду України від 16.01.2012 у справі №6-57цс11. П. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК), зокрема від вирішення вимог про позбавлення права користування жилим приміщенням. Відповідно до положень ст.72, ст.71 Житлового кодексу Української РСР, ст.7Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться виключно в судовому порядку. Зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі такого судового рішення, яке набрало законної сили. При цьому, положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання, що в повному обсязі відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року, справа № 490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18; Верховного Суду від 22 листопада 2018 року, справа № 760/13113/14-ц, провадження № 61-30912св18. Із матеріалів справи, поважних причин відсутності відповідача за місцем реєстрації понад шість місяців судом не встановлено. З огляду на вищевикладене вбачається, що відповідачі житлом не цікавляться, витрат по його утриманню не несуть. Фактичне місце проживання або місцезнаходження відповідачів не відоме. Відповідачі [PERSON] , та [PERSON] , без поважних причин, понад шість місяців відсутні за місцем реєстрації, що є правовою підставою для визнання їх, згідно ст. 71,72 Житлового Кодексу Української РСР, такими, що втратили право користування цим житловим приміщенням. При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат суд враховує приписи статті 141 Цивільного процесуального кодексу України та вважає за доцільне стягнути з відповідачів на користь позивача судовий збір сплачений при поданні позову у розмірі 1921 гривня. На підставі викладеного та

Outcome: approved