Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-29 00:00:00

25.05.2020 до Печерського районного суду м. Києва надійшла заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Дніпровська районна в м. Києві державна адміністрація про визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів. Ухвалою суду від 30.05.2020 роз`єднано позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Дніпровська районна в м. Києві державна адміністрація про визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів. Ухвалою суду від 12.06.2018 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Дніпровська районна в м. Києві державна адміністрація про визначення місця проживання дітей направлено до Апеляційного суду м. Києва для визначення підсудності. Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 22.06.2018 для забезпечення розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Дніпровська районна в м. Києві державна адміністрація про визначення місця проживання дітей визначено Печерський районний суд м. Києва. 13.07.2018 ухвалою судді Бортницької В.В. у цивільній справі відкрито провадження та визначено розглядати в порядку загального позовного провадження. 08.08.2019 відповідно до розпорядження № 725, від 08.08.2019 року проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, у зв`язку з відпусткою судді Бортницької В.В. Відповідно до ст. ст. 14, 33 ЦПК України справу було розподілено до розгляду судді Печерського районного суду Ільєвій Т.Г. Ухвалою судді Ільєвої Т.Г. справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Дніпровська районна в м. Києві державна адміністрація про визначення місця проживання дітей, прийнято до свого провадження та визначено розглядати за правилами загального позовного провадження. Так, в обґрунтування позовних вимог [PERSON] вказує, що [INFO] у неї та [PERSON] народився спільний син - [PERSON] . [INFO] у позивача з відповідачем народилась друга спільна дитина, а саме син [PERSON] . Офіційної реєстрації шлюбу між сторонами не було, разом з тим станом день звернення до суду сімейні стосунки між сторонами фактично припинені, разом не проживають та на переконання позивача відновлення сімейних стосунків є неможливим. Окрім цього, між сторонами існує спір щодо визначення місця проживання малолітніх дітей, що, як наслідок послугувало підставою для звернення до суду з позовом, в якому просить: визначити місце проживання малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю - [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована за адресою [ADDRESS] . Позивач подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, в якій просила позов задовольнити та розглянути справу без її участі, проти заочного рішення не заперечує. Відповідач, який належним чином повідомлений про відкриття провадження по справі за останнім відомими місцем перебуванням та у порядку ч. 11 ст. 128 ЦПК України, проте не скористався своїм правом подати відзив на позовну заяву, тому в силу ч. 8 ст. 178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Представник Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації у судове засідання не з`явився, про час та дату судового засідання повідомлений належним чином. В матеріалах справи міститься відповідний висновок про визначення місця проживання дітей з позивачем. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи, про що зазначено у заяві. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Отже, оскільки сторони не з`явилися в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, за відсутності заперечень відповідача, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення по справі заочного рішення та задоволення позовних вимог. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст.ст. 141, 155 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків, мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Згідно зі ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько та мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до п.8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд також враховує, що дане судове рішення повинно відповідати й принципу Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у якій проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до Конвенції про права дитини (ратифіковані Постановою Верховної Ради № 789 від 27.02.91 р.) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Згідно ч. 2 ст. 154 СК України, батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Судовим розглядом встановлено, що [INFO] у [PERSON] , та [PERSON] народився спільний син - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження живої дитини штату Джорджія від 06.08.2015, виданого Відділом здоров`я та реєстрації актів цивільного стану громадян Джорджії Сполучених Штатів Америки. 15 березня 2017 року у позивача з відповідачем народилась друга спільна дитина, а саме син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження від 12.04.2017, виданого Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві. Окрім цього, вказане було встановлено судовим рішенням Печесркього районного суду м. Києва № 757/25808/18-ц від 30.10.2018, яким стягнуто аліменти з [PERSON] на утримання дітей - [PERSON] та [PERSON] . Офіційної реєстрації шлюбу у позивача з відповідачем не було. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Відповідно до ч.1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім,ю роз`яснено, що суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. 12 липня 2018 року Дніпровської районної в місті Києві державною адміністрацією оформлено Висновок органу опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дітей (протокол засідання Комісії № 9 від 11.07.2018), відповідно до якого орган опіки і піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітніх дітей [PERSON] , 2015 року народження, та [PERSON] , 2017 року народження, з матір`ю [PERSON] . [INFO] малолітню дитину - [PERSON] було повернуто до матері. Обоє дітей, щодо яких вирішується спір між батьками, з [PERSON] , перебувають на її повному матеріальному утриманні та довгий час проживали в так-званій «соціальній квартирі» з метою захисту від насильницьких дій з боку [PERSON] . 12 вересня 2018 року між Міжнародним Благодійним Фондом «Українська Фундація Громадського Здоров`я» та [PERSON] укладено договір про надання послуг соціальною квартирою для вагітних та матерів з дітьми раннього віку в складних життєвих обставинах (мініцентр матері і дитини), згідно з умовами якого [PERSON] разом з малолітніми дітьми надається тимчасове місце проживання, спостереження за станом здоров`я дитини та матері, надання психологічної допомоги, харчування тощо. Відповідно до змісту довідки Міжнародного Благодійного Фонду «Українська Фундація Громадського Здоров`я» від 11.10.2019 № 4016 [PERSON] дійсно перебувала в Соціальній квартирі для вагітних дівчат та матерів з дітьми раннього віку у складних життєвих обставинах МБФ «Українська фундація громадського здоров`я» з 07.05.2018 по 02.07.2018 з сином [PERSON] , [INFO] , з 12.09.2018 по 12.12.2018 з двома дітьми: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Предметом звернення [PERSON] до Соціальної квартири було домашнє насильство з боку її цивільного чоловіка гр. [PERSON] . Згідно з характеристикою, наданою вказаним Благодійним фондом від 11.10.2019 № 4015, за період перебування в Соціальній квартирі для вагітних жінок та матерів з дітьми раннього віку в складних життєвих обставинах, [PERSON] проявила себе вихованою, відповідальною до своїх обов`язків. Як мати, добре піклувалась про своїх дітей, була уважна до їх потреб, приділяла достатньо уваги їх розвитку та здоров`ю. З працівниками та іншими клієнтками Денного центру «Право на здоров`я» та Соціальної квартири була поважна, вміла налагодити стосунки та самостійно вирішити деякі конфліктні питання. В характеристиці відмічено, що приводом вимушеного перебування [PERSON] у соціальній квартирі було домашнє насильство та переслідування, складні стосунки із цивільним чоловіком та погрози з його боку позбавити її можливості бачити дітей. На момент розміщення [PERSON] з молодшим сином [PERSON] , [INFO] , її старший син був викрадений батьком, та клієнтка не мала змоги бачитись з дитиною. Чоловік переслідував [PERSON] та погрожував відібрати у неї і меншого сина. Клієнтка дуже переживала розлучення з дитиною та зміни у її житті. Після того, як жінці вдалось повернути старшого сина [PERSON] , [INFO] , вона ще більше боялась переслідування з боку чоловіка, тому вже з двома дітьми вдруге звернулась до соціальної квартири, аби мати безпечне місце перебування з дітьми. Емоційний стан [PERSON] був тривожний, фіксований на внутрішніх переживаннях. За період корекційної роботи з психологом [PERSON] була контактна, на запитання відповідала по суті, орієнтована в місці, часі та власній особистості. Критика збережена. Рівень інтелектуального розвитку на високому рівні, мислення характеризується гнучкістю та творчим потенціалом. Має широкий світогляд. Достатньо комунікабельна, активна, вміє вести себе у суспільстві. Головний запит у роботі - емоційне потрясіння через розлучення з дитиною та стосунки із цивільним чоловіком. Проведена психологічна робота на зменшення тривоги та активізації внутрішніх ресурсів для подальшого життя. У зв`язку з різкою зміною місця проживання малолітньої дитини - [PERSON] , значний час перебування дитини з батьком без доступу до матері, [PERSON] було рекомендовано відвідати дитині психолога задля обстеження та убезпечення від будь-яких негативних наслідків у зв`язку з насильницьким відлученням дитини від матері. 26 вересня 2018 року практичним психологом [PERSON] складено висновок про результати психологічного обстеження [PERSON] , [INFO] , відповідно до тексту якого за для зниження підвищеної тривоги та відновлення нормативного психо-емоційного розвитку особистості [PERSON] рекомендується перебування дитини в стабільному та звичному середовищі разом з матір`ю ( [PERSON] ). 20 лютого 2019 року практичним психологом [PERSON] складено висновок про результати психологічного обстеження [PERSON] , [INFO] , відповідно до тексту якого для подальшого розвитку дитини, в межах вікових норм та з урахуванням вікових особливостей, рекомендується перебування дитини в стабільному та звичному середовищі разом з матір`ю - [PERSON] 15 жовтня 2019 року вказаним психологом складено висновки про результати психологічного обстеження щодо обох дітей, відповідно до змісту якого надано наступні висновку, а саме: «Аналізуючи результати отриманих під час діагностики даних спостереження, анкетування та тестування та приймаючи до уваги інформацію, надану [PERSON] , приводжу наступні висновки - для зниження підвищеної тривоги та відновлення нормативного психо-емоційного розвитку особистості [PERSON] рекомендується перебування дитини в стабільному та звичному середовищі разом з матір`ю ( [PERSON] ). Ситуація окремого проживання [PERSON] за матір`ю має певні негативні наслідки, що відображаються на розвитку хлопчика та які потребують подальшого фахового супроводу»; «За результатами аналізу отриманих під час діагностики даних спостереження, анкетування та тестування, а також беручи до уваги інформацію надану [PERSON] , для подальшого розвитку дитини, [PERSON] , в межах вікових норм та з урахуванням вікових особливостей, рекомендується перебування дитини в стабільному та звичному середовищі разом з матірю ( [PERSON] )». З метою отримання додаткових доходів на забезпечення себе та дітей 28 жовтня 2018 року [PERSON] надано [PERSON] в платне користування однокімнатну квартиру [ADDRESS] , що підтверджується письмовим договором найму (оренди) нерухомого майна. Відповідно до умов договору найму (оренди) нерухомого майна орендна плата складає 10 000 (десять тисяч) гривень. З метою подальшого матеріального забезпечення себе і дітей 05 квітня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір оренди квартири, відповідно до змісту якого [PERSON] надала орендарю в платне користування двокімнатну квартиру [ADDRESS] . Відповідно до умов договору орендна плата становить 11 000 (одинадцять тисяч) гривень щомісячно. Окрім цього, між Agriconsulting Europe S.A. (запрошені представити тендер на «Технічну допомогу з моніторингу впливу підтримки ЄС у сфері громадянського суспільства у країнах Східного партнерства) та [PERSON] укладено договір про надання послуг, відповідно до змісту якого [PERSON] , як консультант, надає фахову допомогу в підготовці технічної пропозиції Agriconsulting Europe S.A., зокрема: обґрунтування (аналіз основ, загальний контекст, контекст сектору, розуміння ТЗ, бачення проекту та договору); стратегію (підхід до реалізації, стратегічний інтерес, відповідь на ТЗ вимоги) та узгодження з матеріалами, наданими іншими партнерами); методологію, організацію, планування тощо. За надані послуги [PERSON] отримує одноразову винагороду в обсязі максимум 2700 євро за пропозицією. 16 липня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір субпідряду, відповідно до змісту якого [PERSON] як субпідрядник виконує роль експерта з оцінювання у незалежній середньостроковій оцінці проекту «Міжнародне партнерство в інтересах прав людини» (МПІПЛ) «Ініціатива солідарності на стороні правозахисників колишнього Радянського Союзу» та отримує за надані послуги максимальну загальну суму 3500 євро (еквівалент 10 робочих днів за денною ставкою 350 євро на добу). 17 грудня 2018 року [PERSON] зареєстрована як самозайнята особа - фізична особа-підприємець, вид діяльності за КВЕД: 74.9 Інша професійна, наукова та технічна діяльність, н.в.і.у. 16 серпня 2018 року між [PERSON] та ПАТ «ПРИВАТ-БАНК» укладено депозитний договір (вклад «Стандарт»). [PERSON] надані кошти банківській установі як депозитний вклад у сумі 10 000 (десять тисяч) доларів США, у результаті чого вона отримує проценти за ставкою 1,75 річних, які використовуються з метою утримання себе та малолітніх дітей. [PERSON] не здійснюється матеріальне забезпечення дітей, не виконуються аліментні зобов`язання, що підтверджується довідкою-розрахунком заборгованості зі сплати аліментів за № 58038910, виданої державним виконавцем Києво-Святошинської районної районного відділу державної виконавчої служби. Так, відповідно до змісту вказаної довідки сума заборгованості [PERSON] щодо сплати аліментів станом на 01.07.2019 складає 170 709 (сто сімдесят тисяч сімсот дев`ять) гривень 67 копійок. [PERSON] отримано консультативний висновок терапевта, що в цілому вказує на задовільний стан її здоров`я. Встановлені обставини в своїй сукупності вказують на те, що матір`ю дітям створено всі необхідні умови для проживання. Відповідно до ст.171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Згідно зі ч.2 ст. 171 СК України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав. Частиною першою статті 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У статі 6 Європейської Конвенції про здійснення прав дітей, чітко закріплено обов`язок судового органу здійснювати все можливе для забезпечення права дитини приділити належну увагу думкам висловленим дитиною. Так відповідно до ст. 6, якщо внутрішнім законодавством дитина визнається такою, що має достатній рівень розуміння судовий орган:упевнюється в тому, що дитина отримала всю відповідну інформацію;у відповідних випадках консультує особисто дитину (у разі необхідності - приватно) сам або через інших осіб чи інші органи в зрозумілий дитині спосіб, якщо це явно не суперечить найвищим інтересам дитини;надає можливість дитині висловлювати її думки;приділяє належну увагу думкам, висловленим дитиною. З урахуванням віку дітей, судом не ставилося на обговорення питання щодо доцільності заслуховування дитини в суді. Згідно п. 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна. крім випадків. коли є виняткові обставини. бути розлучена зі своєю матір`ю. Згідно з нормами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Встановлені обставини свідчать, що матір любить та поважає своїх дітей, займається їх вихованням. Діти живуть в здоровій сімейній атмосфері, не відчувають жодного дискомфорту, ростуть та розвиваються відповідно до свого віку. Згідно ст. 160 ч.ч. 1, 2 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Статтею 3 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27.09.1991 року, визначено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 161 СК України, під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ст. 29 ч. 1 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ст. 29 ч. 4 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Згідно з вимогами ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Згідно зі ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. 157 ч. 3 СК України той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо спілкуватись з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Із системного тлумачення ст. 3 ч. 1, ст. 9 Конвенції про права дитини, ст. 11 ч. ч. 2 і 3 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Враховуючи вищевикладене, а також особисті якості батьків, створення матір`ю дітей належних умов для їх виховання, її турботу і увагу до дітей, відсутність виняткових обставин, які б обумовлювали необхідність розлучення дітей та їх матері, думку органу опіки та піклування та психолога виходячи із найвищих їх інтересів, аналізуючи кожен аспект відносин до дітей, висвітлений під час розгляду справи, оцінивши всі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову. На підставі викладеного та

Outcome: approved