Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-26 00:00:00

25.06.2014 року представник Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва звернулась до суду з позовом про солідарне стягнення з [PERSON], [PERSON] заборгованості за житлово-комунальні послуги на загальну суму 12975,81 грн. та стягнення суми судового збору, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідачі є наймачами квартири [ADDRESS], які являються споживачами житлово-комунальних послуг, наданих підприємством позивача. В порушення норм діючого законодавства відповідачі не виконували своїх обов'язків по своєчасному внесенню плати за користування квартирою [ADDRESS] та за надані комунальні послуги, внаслідок чого у період з 01.09.2003 р. по 01.04.2012р. утворилась заборгованість, яка станом на день подання позовної заяви становить 12975,81 грн. Представник позивача в судовому засіданні підтримав вимоги позову в повному обсязі з викладених у ньому підстав. Відповідачі в судовому засіданні, неодноразово змінюючи свою позицію, позовні вимоги визнали частково та пояснили, що за наявності коштів заборгованість сплачували. [PERSON] зазначила, що вона не проживала в квартирі певний проміжок часу в 2012 році, тому не споживала послуги, надані позивачем. [PERSON] зазначив, що протягом тривалого часу лікувався, розрахунки по заробітній платі затримують по 3-4 місяці. Крім того, відповідачі [PERSON] та [PERSON], скористались своїм процесуальним правом, подали до суду письмові заперечення на позов, в яких зазначають, що доводи, викладені позивачем у позовній заяві, являються необґрунтованими і безпідставними, оскільки між сторонами договору про надання житлово-комунальних послуг не укладено, хоча відповідачі неодноразово зверталися до позивача з такою вимогою, проте їм безпідставно в цьому відмовлено. Відсутність договору, на думку відповідачів. свідчить про відсутність зобов'язання. Таким чином, позивач не надав доказів, які можуть довести, що у нього існують правові відносини саме з відповідачами, що саме він надавав відповідачам послуги і саме відповідачі порушили права позивача. Крім того, позивачем заявлено вимоги, що явно виходять за межі строку позовної давності, який становить 3 роки. Ніяких дій, які б підтверджували визнання боргу відповідачі не вчиняли. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Правовідносини із споживання житлово-комунальних послуг регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги», відповідно до ст. 4 якого законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства, цього Закону та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг. Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. У відповідності до п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідачі [PERSON], [PERSON] зареєстровані та проживають у [ADDRESS], що підтверджується довідкою Форми № 3 від 28.04.2012 року, виданою Житловою ремонтно-експлуатаційною організацією № 411 (а.с. 7) та довідками адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС України в м. Києві від 08.07.2014р. (а.с. 17, 18). Посилання відповідача [PERSON] на те, що вона у 2012 році на протязі певного часу не проживала у вищезазначений квартирі не підтверджені належними та допустимими доказами, оскільки довідка Забарської сільської ради Андрушівського району Житомирської області від 12.08.2014р. № 293 (а.с. 32 ) щодо тимчасового проживання [PERSON] разом із сином по [ADDRESS] з січня по травень 2014 року не стосується спірного періоду, за який заявлено позов (з 01.09.2003 р. по 01.04.2012р.). Відповідачі є наймачами квартири [ADDRESS], що підтверджується ордером на житлове приміщення, виданим 22.07.1992 року Дніпровською районною державною адміністрацією (а. с. 8). Відповідно до ст. 68 Житлового кодексу України, наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Квартирна плата та плата за комунальні послуги в будинках державного і громадського житлового фонду вносяться щомісяця в строки, встановлені Радою Міністрів Української РСР. Згідно п. 35 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року № 572, обов'язок по сплаті за обслуговування і ремонт будинку, комунальні та інші послуги покладається на власника, наймача, орендаря житлового приміщення. Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зобов'язання по внесенню плати за житлово-комунальні послуги є грошовими, а тому на спірні правовідносини поширюється дія ст. 625 ЦК України, згідно якої боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, а боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу. Тому суд не приймає посилання відповідачів на неможливість оплати за надані послуги через скрутне матеріальне становище. Доводи відповідачів про те, що між сторонами не був укладений договір про надання житлово-комунальних послуг, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки відповідачі не заперечують того факту, що вони користувався послугами, які надає позивач. Крім того, п. 1 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004, № 1875-IV передбачено, що укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, являється обов'язком споживача. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Звертаючись з позовом до суду, Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства Дніпровського району міста Києва просить стягнути з [PERSON], [PERSON] на свою користь заборгованість по оплаті за фактично надані житлово-комунальні послуги за період з 01 вересня 2003року по 01 квітня 2012 року на загальну суму 12975,81грн. Наявність заборгованості за послуги з утримання будинку та за комунальні послуги підтверджується довідками виданими ЖРЕО-411 станом на 01.04.2012р. (а.с. 9, 12). При цьому сума боргу за надані житлово-комунальні послуги за вище вказаний спірний період в сумі 12975,81 грн. розрахована з урахуванням боргу який виник до вересня 2003 року - в сумі 4590,21грн., що підтверджується довідками про нарахування та оплату комунальних послуг, квартирної плати та плати за утримання будинків, виданими ЖРЕО № 411 (а. с. 10-11, 13-14). Таким чином фактична заборгованість за період з 01 вересня 2003 року по 01 квітня 2012 року становить 8385,60 грн. При цьому, суд зауважує, що заборгованість в сумі 4590,21грн. (936,40+3653,81) не стосується визначеного у позові спірного періоду - з 01 вересня 2003 року по 01 квітня 2012 року, крім того, з наданих позивачем довідок не вбачається, коли саме вона утворилась та чи проводилась відповідачами сплата частини боргу, що виник, чи вони здійснювали плату лише за поточними платежами. Таким чином, з огляду на визначену статтею 11 ЦПК України норму стосовно розгляду цивільної справи в межах заявлених вимог, враховуючи, що позовні вимоги про стягнення заборгованості обмежені у позові періодом з 01 вересня 2003 року по 01 квітня 2012 року, стягненню з відповідачів підлягає заборгованість в сумі 8385,60грн. При цьому, суд убачає підстави для солідарного стягнення зазначеної суми з відповідачів, виходячи з наступного. Згідно ст. 540 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні беруть участь кілька кредиторів або кілька боржників, кожний з кредиторів має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати обов'язок у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства. Статтею 541 Цивільного кодексу України передбачено, що солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема неподільності предмета зобов'язання. Згідно з ч. 1 ст. 543 Цивільного кодексу України, у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-якого з них окремо. Суд не вбачає підстав для застосування позовної давності, виходячи з наступного. Згідно ч. ч. 2, 3 ст. 79 ЦК України (1963 року в редакції чинній на час виникнення правовідносин), по спорах, в яких однією або обома сторонами є громадяни, перебіг строку позовної давності переривається також вчиненням зобов'язаною особою дій, що свідчать про визнання боргу. Після перериву перебіг строку позовної давності починається спочатку; час, що минув до перериву, до нового строку не зараховується. Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (який набрав чинності з 01 січня 2004 року), Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав та обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Згідно ч. 1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. В судовому засіданні відповідачі зазначили, що за можливості заборгованість сплачували, наведене підтверджується також наданими позивачем розрахунками заборгованості, що свідчить про визнання відповідачами боргу. З огляду на вище викладеного, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва підлягає частковому задоволенню, а саме в межах заявлених позовних вимог за період з 01 вересня 2003 року по 01 квітня 2012 року в сумі 8385,60грн., яка підлягає стягненню з відповідачів [PERSON], [PERSON] в солідарному порядку. Відповідно до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в сумі 243,60 грн., сплачені позивачем при зверненні до суду, - по 121,80грн. з кожного відповідача. На підставі викладеного, ст. ст. 509, 526, 540, 541, 543, 625 Цивільного кодексу України, 68 Житлового кодексу України,

Outcome: partial