Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-11 00:00:00

26.01.2017 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та відшкодування моральної шкоди, вказавши, що він є власником земельної ділянки, площею 0,1000 га, із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка знаходиться по вул. Польовій, 24 в м. Деражня Хмельницької області. В березні-квітні 2014 року відповідачка, котра є власником суміжної земельної ділянки, розташованої на тій же вулиці під номером 22, нагорнула на його земельну ділянку велику кількість ґрунту, пошкодила частину огорожі та знищила 20 фруктових дерев. Позивач стверджує, що такими діями відповідачка порушила його права як власника та завдала йому матеріальної шкоди, а тому він просив зобовязати відповідачку усунути такі перешкоди шляхом вивезення нею ґрунту з належної йому земельної ділянки, а також стягнути з неї на його користь 30000 грн. моральної шкоди. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просять їх задовольнити у повному обсязі, не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення. Крім того, позивач просить стягнути на його користь з відповідачки 5000 грн. понесених ним витрат на правову допомогу. Відповідачка в судове засідання не зявилася, надала заяву про відкладення розгляду справи у звязку із хворобою, проте, як вбачається з матеріалів справи, розгляд справи вже відкладався на підставі такої ж заяви відповідачки, після чого підтверджуючі документи про причини неявки нею подані не були. Разом із цим, як вбачається із наявного в матеріалах справи письмового заперечення на позов, відповідачка позову не визнала, вказавши, що навесні 2014 року під час виконання будівельних робіт на належній їй земельній ділянці, на земельну ділянку позивача, з його відома, було насипано ґрунт і з цього приводу він жодних претензій не висловлював. При цьому, стверджує відповідачка, позивач за своєю земельною ділянкою не здійснював догляду, будівництво на ній не розпочинав, огорожу не встановлював та дерев не висаджував. В травні 2016 року позивач прибув до відповідачки та, із застосуванням погроз і образ, став вимагати, щоб вона вивезла насипаний нею ґрунт з його земельної ділянки, з приводу чого їй довелося звернутися в орган міліції. Стверджуючи про безпідставність позовних вимог, позивач просила відмовити в задоволенні позову. З огляду на викладене та при відсутності заперечень сторони позивача, суд постановив ухвалу про розгляд справи на підставі наявних у ній доказів з ухваленням заочного рішення, оскільки згідно ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, згідно з якою у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст.ст. 125, 126 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. Як вбачається із державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 872800, виданого на підставі рішення сесії Деражнянської міської ради від 27.03.2012 року № 4, позивач [PERSON] є власником земельної ділянки, площею 0,1000 га, із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована по вул. Польовій, 24 в м. Деражня Хмельницької області. Відповідачка [PERSON] є власником суміжної земельної ділянки, площею 0,1012, цільовим призначенням для обслуговування жилого будинку, розташованої по вул. Польовій, 24 в м. Деражня Хмельницької області, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії ХМ № 001151, виданим на підставі рішення Деражнянської міської ради від 28.09.1995 року № 103. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Разом із цим, статтею 91 ЗК України визначено, що власники земельних ділянок зобов'язані: а) забезпечувати використання їх за цільовим призначенням; б) додержуватися вимог законодавства про охорону довкілля; в) своєчасно сплачувати земельний податок; г) не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; ґ) підвищувати родючість ґрунтів та зберігати інші корисні властивості землі; д) своєчасно надавати відповідним органам виконавчої влади та органам місцевого самоврядування дані про стан і використання земель та інших природних ресурсів у порядку, встановленому законом; е) дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов'язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон; є) зберігати геодезичні знаки, протиерозійні споруди, мережі зрошувальних і осушувальних систем; ж) за свій рахунок привести земельну ділянку у попередній стан у разі незаконної зміни її рельєфу, за винятком здійснення такої зміни не власником земельної ділянки, коли приведення у попередній стан здійснюється за рахунок особи, яка незаконно змінила рельєф. Як встановлено в ході судового розгляду, в березні-квітні 2014 року відповідачка, виконуючи будівельні роботи на належній їй земельній ділянці, нагорнула велику кількість ґрунту на належну позивачу земельну ділянку та у звязку з цим між сторонами триває суперечка з приводу користування належними їм суміжними земельними ділянками. Вказані обставини, зокрема, підтверджуються матеріалами перевірок, проведених органом внутрішніх справ у червні 2014 року та травні 2016 року. З огляду на наведене, суд приймає до уваги доводи позивача, наведені в обґрунтування позову, та приходить до висновку про те, що відповідачка, всупереч наведеним вище вимогам законодавства, при здійсненні своїх повноважень як власника земельної ділянки, порушила такі ж права позивача. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Виходячи з наведеного, судом приймаються до уваги доводи позивача, наведені в обґрунтування позову, оскільки вони підтверджуються наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а будь-яких інших належних та допустимих доказів на їх спростування стороною відповідача не подано. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із ч.2 ст.95 ЗК України порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Статтею 152 ЗК України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Підсумовуючи наведене, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині вимог про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та вважає вірним зобовязати відповідачку усунути перешкоди в користуванні позивачем належною йому земельною ділянкою, шляхом вивезення нею за власний кошт ґрунту із вказаної земельної ділянки. Вирішуючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд керується положеннями ч.3 ст. 386 Цивільного кодексу України, відповідно до яких власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Крім того, право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів, встановлено також статтею 23 Цивільного кодексу України. Так, відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно з розясненнями Верховного Суду України, наданими у постанові Пленуму від 31 березня 1995 року № 4\~\~«Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.\~\~ Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ,\~\~заподіяних\~\~фізичній\~\~чи\~\~юридичній\~\~особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно із ч.1 ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. З огляду на наведене, приймаючи до уваги те, що відповідачкою порушено законне право позивача, оскільки на день розгляду справи в суді він позбавлений можливості у повній мірі реалізувати свої права, як власника земельної ділянки, суд, виходячи з презумпції спричинення позивачу моральної шкоди відповідачкою та обовязку саме відповідачки спростувати таку презумпцію, вважає, що внаслідок неправомірних дій відповідачки позивачу завдано матеріальної шкоди, яку суд, виходячи із вимог розумності та справедливості, визначає в розмірі 5000 грн. Згідно із ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено, а тому з відповідачки на користь позивача слід стягнути 1280 грн. 42 коп. понесених позивачем витрат по сплаті судового збору. Крім того, у відповідності до ст. 79 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідачки на користь витрати на правову допомогу в розмірі 5000 грн., оскільки вони є документально підтвердженими. На підставі викладеного,

Outcome: partial