Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-06 00:00:00

25.07.2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями в порядку спадкування за законом. Свої позовні вимоги позивач мотивувала тим, що 25 листопада 2015 року помер її батько [PERSON]. Після його смерті відкрилася спадщина, яка складається з житлового будинку № 172 по вулиці Велика/Миру № 2 в м. Гуляйполе Запорізької області з господарськими будівлями. Державну реєстрацію права власності на вказаний житловий будинок та господарські будівлі проведено не було, правовстановлюючі документи відсутні. Отримати свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок та надвірні будівлі позивачка не має змоги, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на імя спадкодавця, а тому просить визнати за нею право власності на житловий будинок, який належав померлому [PERSON]. В судове засідання позивач, представник позивача не зявилися, подали суду заяву, в якій прохали розглянути справу без їх участі, позов підтримали за тих обставин, які викладені в ньому, просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач - Гуляйпільська міська рада, третя особа- Волкова Г.О. в судове засідання не зявились, надали до суду письмові заяви, в яких позовні вимоги [PERSON] визнали повністю, просили розглянути справу без їх участі. Справа розглянута без їх участі на підставі наявних в ній доказів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Стаття 1216 ЦК України передбачає, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Як зазначено в ст.1217 ЦК України спадкування може здійснюватися за заповітом або за законом. У відповідності до ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Згідно ст. 1298 ЦК України свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Постановою Пленуму Верховного Суду України за № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», встановлено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Матеріалами встановлено, що 25 листопада 2015 року помер [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-ЖС № 339559 від 25 листопада 2015 року (а.с.12). Після його смерті відкрилася спадщина, яка складається з житлового будинку № 172 по вулиці Велика/Миру № 2 в м. Гуляйполе Запорізької області з господарськими будівлями. Державну реєстрацію права власності на вказаний житловий будинок та господарські будівлі проведено не було, правовстановлюючі документи відсутні. В судовому засіданні встановлено, що позивач є рідною донькою померлого [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про народження позивача (а.с.10), свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с.11). Мати позивача [PERSON] відмовилась від прийняття спадщини після померлого чоловіка (а.с.41). У встановлений строк позивач звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, що підтверджується витребуваною судом копією спадкової справи № 77/2016 від 23.05.2016 року (а.с.39-41). Постановою приватного нотаріуса Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON] від 21.06.2016 року [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого 25 листопада 2015 року [PERSON], так як спадкоємцем не надані правовстановлюючі документи, що підтверджують право власності померлого на житловий будинок (а.с.21). Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Ст. 392 ЦК України визначає, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Гуляйпільської міської ради депутатів трудящих № 122 від 13.10.1976 року [PERSON] було надано дозвіл на будівництво житлового будинку на відведеній колгоспом імені [PERSON] земельній ділянці по вулиці 9 Січня, 172 «а» (а.с.13). Згідно акту приймальної комісії про закінчення будівництва та вводу в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 14.05.1984 року, затвердженого рішенням виконкому міськради народних депутатів № 56 від 17.05.1984 року, домоволодіння за адресою № 176 по вул.9 Січня в м. Гуляйполе Запорізької області, прийняте в експлуатацію (а.с.14). Нумерація та назва вулиці наразі змінена (довідка № 43 від 18.01.2016 року (а.с.19). Згідно технічному паспорту на житловий будинок, виданому КП «Імпульс» 13 липня 2015 року, самовільних будівель і споруд на виділеній [PERSON] земельній ділянці не має (а.с.15-18). Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. На час завершення будівництва у 1984 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції). Зокрема, за пунктом 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію. Таким чином, з моменту затвердження виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акта державної комісії про прийняття збудованого громадянином у 1984 році житлового будинку цей громадянин набув статусу власника житлового будинку та згідно зі статтею 58 Цивільного кодексу Української РСР 1922 року і ст.86 ЦК УРСР він набув право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном. Аналогічні висновки щодо моменту виникнення права власності на житловий будинок містяться у правових висновках Верховного Суду України у справі № 6-137 цс 13 від 218 грудня 2013 року. Суд встановив, що будівництво житлового будинку, який є об'єктом спадщини, відбувалось відповідно до чинного на час його будівництва законодавства на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці на підставі наданого виконавчим комітетом дозволу на його будівництво (тобто будинок не є самовільним будівництвом у розумінні статті 105 ЦК Української РСР) і що на момент смерті спадкодавця цей будинок був повністю збудований і прийнятий в експлуатацію, проте спадкоємець не може оформити належне їй право власності на вказаний будинок в порядку спадкування відповідно до вимог закону з тих підстав, що реєстрація права власності на будинок відсутня. А тому позов підлягає задоволенню як такий, що ґрунтується на законі, підтверджений встановленими обставинами та наявними доказами. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved