Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-24 00:00:00

25.11.2019 року [PERSON] (далі по тексту позивачка) звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до [PERSON] (далі по тексту відповідач) за участю Органу опіки\~та піклування\~в особі Білгород-Дністровської районної державної\~адміністрації (далі по тексту третя особа) про визначення місця проживання дитини (а.с.1-4). Так, позивачка просить суд: - визначити місце проживання її сина [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю - [PERSON] ; - стягнути з відповідача - [PERSON] судові витрати. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13.01.2020 року відкрито загальне позовне провадження по цивільній справі № 495/10340/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] за участю третьої особи служби у справах дітей Шабівської СР про визначення місця проживання дитини. По справі призначено підготовче судове засідання (а.с.20-21). Позивачка [PERSON] , в судове засідання не з`явилася, але подала до суду заяву з проханням розглядати справу у її відсутність. Вказала, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити та не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с.86). Третя особа служба у справах дітей Шабівської СР в судове засідання не з`явилася, але її представник [PERSON] подала до суду заяву, згідно якої з позовними вимогами [PERSON] згодна в повному обсязі та просить розглянути справу без участі представника служби у справах дітей Шабівської СР (а.с.60). Відповідач [PERSON] , відзив або заперечення на позов [PERSON] до суду не надавав та в судові засідання 31.03.2020 року, 06.05.2020 року, 14.07.2020 року та 25.08.2020 року не з`явився без поважних причин, про причини неявки суд не повідомив, будь-яких клопотань не заявляв, про час та місце судового розгляду повідомлений належним чином. Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області було надіслано запит до Головного управління ДМС у Донецькій області щодо доступу до персональних даних [PERSON] , [INFO] (а.с.16). Згідно відповіді, що надійшла з управління ДМС у Донецькій області, [PERSON] , [INFO] , зареєстрованим/знятим з реєстрації не значиться (а.с.18). Так, ухвала суду та повістки про призначення слухання справи, а також копія позовної заяви [PERSON] з додатками до неї були надіслані на адресу [PERSON] ( [ADDRESS] ), яка наявна в матеріалах справи. Між тим, усі документи з зазначеної адреси були повернуті до суду без вручення адресату (а.с.44-45, 57-58). Крім цього, відповідач по справі сповіщався про день, час і місце судових засідань через оголошення на офіційному сайті Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області (а.с. 26, 31). Відповідно до ст.128 Цивільного процесуального кодексу України, судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. У разі\~ненадання учасниками\~справи інформації\~щодо їх\~адреси судова\~повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Згідно із ч.3 ст.131 Цивільного процесуального кодексу України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч.1 ст.223 ЦПК України). Частиною 4 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч.1 ст.280 Цивільного процесуального кодексу України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Про заочний\~розгляд справи\~суд постановляє\~ухвалу. Розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою (ст.281 ЦПК України). Як встановлено матеріалами справи та було вище зазначено, відповідач [PERSON] , був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, він жодного разу не з`явився в судові засідання без поважних причин та без повідомлення причин, не подав відзив, а позивачка [PERSON] , не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25.08.2020 року постановлено розгляд справи 495/10340/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] за участю третьої особи служби у справах дітей Шабівської СР про визначення місця\~проживання дитини провести у заочному порядку. У відповідності до ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як вбачається\~з матеріалів\~справи та\~встановлено в\~судовому засіданні\~15\~вересня 2012\~року у\~ [PERSON] \~та [PERSON] ,\~які перебували\~у цивільному\~шлюбі шлюбі,\~народився син\~-\~ [PERSON] ,\~що підтверджується\~копією свідоцтва\~про народження\~серії [NUMBER] ,\~актовий запис\~№ 950\~(а.с.7).\~ Після початку бойових дій у 2014 році, позивачка разом з відповідачем та їх сином виїхали до міста Одеси, де мешкали певний час, потім вони виїхали до міста Краснодар Російської Федерації. Наприкінці 2016 року позивачка поїхала до міста Макіївка, а чоловік залишився у Росії і ніяким чином про себе не згадує до теперішнього часу. У серпні 2019 року позивачка разом зі своїм сином покинула місце проживання у місті Макіївка та переїхала до своїх батьків, які мешкають у селі Шабо Білгород-Дністровського району Одеської області, де проживає по теперішній час, про що свідчать копії довідок про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 5112-5000232804 та № 5112-5000232825 від 19.11.2019 року (а.с.8-9). За твердження позивачки, відповідач весь час перебуває у Російській Федерації на тимчасових роботах, точне місце його знаходження невідоме, будь яких відносин починаючи з 2016 року не підтримують, фінансової допомоги на утримання дитини відповідач не надає. Між тим, позивачка вказую, що з родичами відповідача в неї чудові стосунки та вони бажають надавати допомогу у вихованні дитини, проявляють любов до свого онука і бажають з ним регулярно спілкуватися. На теперішній час позивачка має намір разом зі своїм сином неодноразово перетинати кордон, для можливості побачити родичів за якими сумує її син. Крім цього, у 2019 році позивачка збиралась поїхати до родичів відповідача на новорічні свята, придбала квітки на себе та дитину на 26 грудня 2019 року (а.с.10), однак у зв`язку з відсутністю відомостей про місцезнаходження відповідача, вона не можде отримати згоду на тимчасовий виїзд дитини на контрольовану територію Донецької та Луганської областей, що шкодить інтересам дитини. Тимчасовим порядком контролю за переміщенням осіб через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, затвердженим наказом першого заступника керівника Антитерористичного Центру при СБУ (керівника антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей) від 14 квітня 2017 року № 222ог, в п. 5.1.1 встановлено, що в`їзд на тимчасово неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку здійснюється з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженними постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.95 № 57. Дані обставини і стали підставою для звернення [PERSON] до суду із відповідною позовною заявою. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків, і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Згідно із ст.3 «Конвенції про права дитини», прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року (набрала чинності для України 27.09.1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із ст.7 Конвенції передбачено, що кожна дитина\~має право\~знати своїх\~батьків і\~право на\~ їх піклування. Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція) визначено принцип\~загальної відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також всі найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У п. 54 рішення ЕСПЛ « Хант проти України» ( від 07.12.2006 року), суд і інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівної справі Olssonv. Sweden, від 27 листопада 1992 року) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (ріі Johansen у. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78). Практика ЕСПЛ встановлює акценти, відповідно до яких при розгляді сімейного спору пріоритет мають інтереси дитини над інтересами батьків; діти, народжені у шлюбі, і діти народжені поза шлюбом, є рівними у своїх правах; будь-яке обмеження, накладене на особисте спілкування у відносинах між батьками та дітьми, повинне грунтуватися на належних до справи та обґрунтованих причинах, висунутих для захисту інтересів дитини і для подальшої об`єднання сім`ї. (Справа «Савіни проти України» від 18 грудня 2008р., «Мак Майкл проти Сполученого Королівства» від 24 лютого 1995 року). Ухвалюючи рішення від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) у справі «М. С. проти України», Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) наголосив, що в таких справах основ значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, ще всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення Верховний Суд враховуючи вказане рішення ЄСПЛ у Постанові від 30 травня 2018 року справі № 343/1500/15-ц (касаційне провадження № 61-23861св18) зробив наступний правовий висновок. Врахувавши положення ст. 51 Конституції України, статтей 7. 157 СК України, а та рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) «М. С. проти України», суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше,\~інтересам дитини\~найкраще відповідає\~збереження зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною, по-друге, у як найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. Відповідно до ч.1 ст.151 Сімейного кодексу України, батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Завдяки природній близькості між батьками та дітьми, тому особливому емоційно-психологічному мікроклімату, створити який можливо лише в умовах родини, інтенсивності та результативності впливу на дітей, сімейне виховання виступає необхідною умовою успішного формування особистості. Право на здійснення особистого виховання дітей покликане сприяти найефективнішому здійсненню батьками своїх обов`язків щодо виховання дитини. Здійснюючи право на особисте виховання своїх дітей, батьки тим самим виконують обов`язки щодо виховання дітей та забезпечують реалізацію права на одержання належного сімейного виховання. Тому сутність батьківського права на особисте виховання своїх дітей полягає перш за все в активному його здійсненні шляхом виконання батьківських обов`язків. Пріоритетність батьківського виховання забезпечується наявністю у батьків цілого комплексу інших немайнових прав, які покликані забезпечити ефективне виконання батьками їхніх прав та обов`язків по вихованню дитини. Так, батьки мають право, зокрема, на безперешкодне спілкування з дитиною (ст.ст. 153, 157, 168 СК України). Статтею 153 Сімейного кодексу України встановлено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Спілкування важлива складова частина соціального буття людини як суспільної істоти, джерело її життєдіяльності, умова формування особистості. Людина не може існувати поза спілкуванням з іншими людьми. Потреба у спілкуванні одна з базових потреб індивіда. Спілкування батьків і дітей повинне будуватися на повазі гідності один одного, дотриманні вироблених людством простих норм моральності та звичок. Спілкування може бути включеним в діяльність (праця, навчання, гра) або визначатися самою потребою в спілкуванні як такому; може бути безпосереднім, тобто здійснюватися «лицем до лиця», або опосередкованим різними системами комунікації (пошти, телефону, комп`ютеру тощо); вербальним або невербальним. Зниження інтенсивності і якості спілкування дитини з іншими людьми, особливо у дитячому і ранньому віці, звичайно призводить до затримки і відхилення у психічному розвитку. Закріплення права батьків та дитини на спілкування у чинному законодавстві України відповідає світовим стандартам захисту прав дитини. Стаття 9 Конвенції прав дитини передбачає право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Аналогічні положення містяться у ст.ст. 14, 15 Закону України «Про охорону дитинства». Спілкування є необхідною умовою здійснення батьками виховання дитини. Саме спілкування є основним способом здійснення батьками свого права на особисте виховання дитини. Легальне визнання права батьків та дітей на спілкування є правовим засобом забезпечення права дитини на належне батьківське виховання, а також правовою гарантією належного здійснення батьками своїх обов`язків щодо виховання дитини. Згідно із ч.ч. 1-3 статті 157 Сімейного кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Процес сімейного виховання дитини включає в себе безліч питань переважно педагогічного характеру. Вони вирішуються або обома батьками, або одним з них за погодженням або мовчазною згодою другого. При цьому презюмується, що батьки дотримуються інтересів дитини. Різного роду суперечності між батьками по питанню виховання дитини повинні долатись самими батьками. Батько (мати), що проживає окремо від дитини має право на спілкування з дитиною і право брати участь у її вихованні. Формою здійснення батьківських прав особою, яка не проживає зі своєю дитиною, є участь у вихованні. Така участь передбачає використання різних способів позитивного впливу на дитину, що робить благотворний вплив на формування її особистості. Для цього використовується не лише особистий контакт (спілкування), але й телефонний зв`язок, переписка і т.д. Право на спілкування з дитиною належить до особистих немайнових прав батьків, про що прямо зазначає закон. Порушення цього права, створення умов, за яких неможливе його реалізація, є правопорушенням. Причому порушуються права не тільки батька (матері), але й дитини. Тому дані положення забороняють тому із батьків, з ким проживає дитина, перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Спілкування дитини і батьків є неодмінним елементом належного розвитку і виховання дитини. Таке спілкування слугує задоволенню життєво важливих потреб як дитини, так і дорослих членів сім`ї. Судовий порядок захисту прав батьків, що проживають окремо від дитини, слугує надійною гарантією здійснення права на спілкування. Відповідно до ст. 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ст. 161 Сімейного кодексу України, \~якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них. Якщо дитина не може бути передана жодній із цих осіб, суд на вимогу органу опіки та піклування може постановити рішення про відібрання дитини від особи, з якою вона проживає, і передання її для опікування органу опіки та піклування. Таким чином, матеріалами справи встановлено, що син [PERSON] , [INFO] проживає біля матері [PERSON] , [INFO] . Рішенням виконавчого комітету Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області № 113/2020 від 21.08.2020 року про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] затверджено висновок про доцільність визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] (а.с.87-89). Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку про законність, обґрунтованість та правомірність позовних вимог [PERSON] до [PERSON] за участю третьої особи служби у справах дітей Шабівської СР про визначення місця проживання дитини, у зв`язку з чим такий позов підлягає частковому задоволенню.

Outcome: approved