Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-14 00:00:00

26 квітня 2019 року відкрито провадження по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у вихованні і спілкуванні з дитиною, яка передана до Ленінського районного суду м. Запоріжжя, для розгляду по суті, відповідно до ухвали Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28.02.2019р. В позові позивач зазначив, що рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 квітня 2017 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. В шлюбі народився син [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу між сторонами почали виникати непорозуміння щодо участі позивача у вихованні сина. Відповідач під час зустрічей категорично заперечує його право на спілкування з сином, у зв`язку з чим він звернувся до органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району про визначення способу участі у вихованні та спілкуванні з малолітньою дитиною. Розпорядженням Голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району № 570 від 27.09.2018 було визначено позивачу спосіб у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином, а саме - впродовж двох місяців кожну суботу та неділю тижня з 10-00 до 16-00 години. Місце зустрічей визначається за домовленістю між батьками з можливістю вільного пересування по місту в присутності матері; подальшому кожну суботу та неділю тижня з 10-00 до 16-00 години за місцем проживання батька з можливістю вільного пересування по місту за умови, що батько своєчасно повертає дитину за місцем проживання матері. Однак відповідач, жодного разу не погодилась надати позивачу можливість індивідуального спілкування (без участі матері) з сином, чим продовжує створювати йому перешкоди в спілкуванні з сином. Позивач зауважив, що відповідачка систематично порушує визначений органом опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району графік побачень з сином, а вирішити спір з відповідачем у позасудовому порядку взагалі не можливо, тому він змушений звернутися до суду з відповідним позовом. 25 листопада 2019 року по даній справі було ухвалено заочне рішення. 12.08.2020 року, відповідачка звернулася до суду з заявою про скасування заочного рішення, оскільки вона не погоджується з тими фактами, які були викладені позивачем в обґрунтування своїх позовних вимог. 26 жовтня 2020 року заочне рішення Ленінського районного суду м.Запоріжжя було скасовано та призначено до судового розгляду. У судовому засіданні позивач наполягав на його задоволенні його позову з підстав викладених у ньому. Позивач зазначив, що розпорядження Голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району № 570 від 27.09.2018 щодо визначеного йому способу у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином відповідачем не виконується. Йому доводиться докладати зусиль, щоб побачити сина. Тому, просить суд ухвалити рішення для захисту його прав як батька, надавши йому можливість спілкуватися з сином та приймати участь у його вихованні наступним чином: кожну суботу та неділю тижня з 10-00 до 16-00 години за місцем проживання батька без присутності матері з можливістю вільного пересування по місту за умови, що батько своєчасно повертає дитину за місцем проживання матері; у дні народження сина - [INFO] та у день народження позивача - 23 березня кожного року; спільний відпочинок з дитиною у літній період поза межами місця проживання [PERSON] протягом місяця безперервно; у будь-який інший час, за домовленістю батьків, за межами місця проживання [PERSON] . Відповідачка у судовому засіданні частково заперечувала проти позову, посилаючись на те, що вона не чинить перешкод у спілкуванні батька з сином. Проте, сам позивач не завжди приїжджає до сина, вона не знає де його місце мешкання, оскільки він міняє своє місце проживання. Також, відповідачка повідомила, що дитина страждає на дитячий аутизм, він потребує постійно відвідування психолога та логопеда, тому запропонований позивачем дні побачень не завжди прийнятні перш за все для самої дитини. Відповідачка вважає, що позивач спроможний приходити до дому, де проживає син та спілкуватися з ним, або грати з ним на вулиці і лише за її участю. Представник органу опіки та піклування в судове засідання не з`явився, про час та місце його був повідомлений належним чином. Попередньо подав заяву про слухання справи без їх участі, за наявними у справі документами. Повністю підтримують наданий ними висновок. Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача та відповідача, оцінивши та дослідивши у сукупності усі надані сторонами докази суд приходить до наступних висновків. Згідно зі статтею 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Відповідно до статті 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. У відповідності до ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Так, в ході судового розгляду було встановлено, що 11 серпня 2012 року зареєстрований Ленінським відділом ДРАЦС реєстраційної служби Запорізького МУЮ, актовий запис № 326 шлюб між [PERSON] та [PERSON] , рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя, яке набрало законної сили 29.04.2017р. розірвано (а.с.10,12-13) [INFO] народився [PERSON] де батьками зазначені [PERSON] та [PERSON] , відповідно до свідоцтва про народження (а.с.11) Згідно висновку Запорізької міської ради по Дніпровському району про визначення порядку участі батька [PERSON] у вихованні та вільному спілкуванні з малолітнім сином [PERSON] , [INFO] , комісією одноголосно, враховуючи надані та зібрані матеріали справи діючи в інтересах дитини, визначила порядок участі батька у вихованні та вільному спілкуванні з малолітнім сином [PERSON] , [INFO] , враховуючи бажання дитини, режим її дня, стан здоров`я визначений час спілкування - кожну суботу та неділю тижня з 10.00 до 16.00, за місцем проживання батька, з можливістю вільного пересування по місту, за умови, що батько своєчасно повертає дитину за місцем проживання матері. Місце зустрічі визначається за домовленістю між батьками.(а.с.29-30). Відповідно до частини сьомої статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частиною другою статті 1 Конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року, ратифікованої Законом України від 03 серпня 2006 № 69-V, предметом цієї Конвенції є - у найвищих інтересах дітей - підтримка їхніх прав, надання дітям процесуальних прав та сприяння здійсненню ними цих прав шляхом забезпечення становища, при якому діти особисто або через інших осіб чи органи поінформовані та допущені до участі в розгляді судовим органом справ, що їх стосуються. Принципом 6 Декларації прав дитини, проголошеної Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, передбачено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю. На суспільство та органи публічної влади має бути покладений обов`язок щодо здійснення особливого піклування про дітей, які не мають сім`ї, та про дітей, які не мають достатніх засобів існування. Бажано, щоб багатодітним сім`ям надавалася державна або інша допомога на утримання дітей. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Конвенцією про права дитини закріплено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У пункті 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно з пунктом 3 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини. Відповідно до статей 3, 18 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладено у пункті 8 статті 7 СК України та у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини. Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу (стаття 141 СК України). Згідно зі статтею 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (частини перша, друга статті 155 СК України). Частинами другою третьою статті 157 СК України передбачено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування (частини перша, друга статті 159 СК України). Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до частини першої статті 10 Закону України «Про охорону дитинства» кожній дитині гарантується право на свободу, особисту недоторканність та захист гідності. Згідно з частинами першою-третьою статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - СЄПЛ) від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78). Практика ЄСПЛ встановлює акценти, відповідно до яких при розгляді сімейного спору пріоритет мають інтереси дитини над інтересами батьків; діти, народжені у шлюбі, і діти, народжені поза шлюбом, є рівними у своїх правах; будь-яке обмеження, накладене на особисте спілкування у відносинах між батьками та дітьми, повинне ґрунтуватися на належних до справи та обґрунтованих причинах, висунутих для захисту інтересів дитини і для подальшого об`єднання сім`ї. (Справа «Савіни проти України» від 18 грудня 2008р., «МакМайкл проти Сполученого Королівства» від 24 лютого 1995 року). Визначаючи конкретний порядок участі позивача у вихованні дитини, суд враховує те, що форми й методи виховання дитини не повинні суперечити Конституції України (стаття 52), Конвенції про права дитини від 2 листопада 1989 року ( статті 8,12, 16, 19, 28, 31, 32, 34, 36, 37), Декларації прав дитини, ЗУ України «Про охорону дитинства», враховує особу батька та приймає до уваги те, що позивач бажає брати участь у вихованні рідної дитини, і таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Ч. 4 ст. 19 СК України, - При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ч. 5, 6 ст. 19 СК України). Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що мати дитини створює йому перешкоди у спілкуванні з сином. Як встановлено в ході судового розгляду, згідно до пояснень відповідача, батько бажає спілкуватися та відвідує дитину виключно за своїм бажанням. Позивач в свою чергу наполягає на своєму графіку побачень, який зручний лише йому, пославшись на приорете своє право спілкування з дитиною на кожну суботу, в дні державних свят без обмежень часом, спільних відпочинок в літку, та побачень в дні народження у відсутність матері. Зазначені вимоги є такими що не враховують баланс спів розмірності бажань батьків, та інтересів самої дитини, її віку, розпорядку дня, його соціального життя, та є такими що виходять за межі розумності, враховуючи висновок психологу, та стан здоров`я дитини, для якого його життя пов`язано з матір`ю, тим більш у день його народження, відокремлюючи її від дитини; крім того, враховуючи кількість державних свят, які також припадають і на робочі та учбові дні, встановити заявлений порядок, обмежить правом дитини на участь у навчальному процесі, та зробить умови у разі перешкоди таким вимогам з боку матері підставою для притягнення її до відповідальності передбаченої законом, що усугубить становище як матері так і дитини, та є неспіврозмірними з потребами та заявленими вимогами. Не оспорюючи право обох батьків на прийняття участі у житті сина та його вихованні, суд в цілому погоджується з Розпорядженням та Висновком органу опіки та піклування, яким визнано право батька та дитини на спілкування. Також, з боку позивача не наведено свій графік роботи та зайнятості, який би дозволив визначити без завдання обмежень та шкоди звичного і устаткованого режиму життя дитини, а тому вирішуючи це питання, судом приймається як переважне право, право дитини на непорушність зручних та комфортних умов її життя, для забезпечення нормального та гармонійного його розвитку, що не обмежує обох батьків брати участь у житті доньки, та бути її частиною. Тому, з урахуванням рекомендацій органу опіки та піклування, для забезпечення фактору стабільності, який надає дитині можливості нормально розвиватись, враховуючи вік дитини, її режим дня, стан здоров`я, та необхідність забезпечення психологічно комфортних умов для дитини, звичайного ритму життя дитини та такий що буде сприяти її стабільному та нормальному розвитку, а тому якщо дитина буде категорично заперечувати проти побачень з батьком та проведення з ним певного часу, ніхто не має права його до цього примушувати, тим більш за умови участі у таких спілкуваннях осіб, які є неприйнятними для дитини, і у присутності яких дитина відчуватиме пригнічення.

Outcome: partial