Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-09 00:00:00

24.10.2019р. представник позивача [PERSON] - адвокат Горбачова Н.В. звернулася до Суворовського районного суду м.Одеси з позовом до [PERSON] про визнання недійсними договорів купівлі-продажу. В обґрунтування заявлених позовних вимог представник позивача зазначила, що 23 липня 2013 року Суворовським районним судом м.Одеси було ухвалено заочне рішення, яким позовні вимоги ТОВ «ОТП Факторінг Україна» задоволено, стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторінг Україна» суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 725 264, 10 (сімсот двадцять п`ять тисяч двісті шістдесят чотири долари США 10 центів) доларів США, що за курсом НБУ на 25.12.2012 року становить 5 797 035,95 (п`ять мільйонів сімсот дев`яносто сім тисяч тридцять п`ять гривень 95 копійок.), яка складається із заборгованості за кредитом - 126 228, 40 доларів США (1 008 943,60 грн.), заборгованості по відсоткам - 29407,67 доларів США (235 055,51 грн.), суми пені за прострочення виконання зобов`язань - 569 928,03 доларів США (4 553036,84 грн.), та в рівних частках судовий збір у розмірі 3219,00 грн.. Про існування рішення [PERSON] стало відомо із листа Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, отриманого нею 20.09.2018 року. На запобігання арешту і реалізації будинку та земельної ділянки, які вона успадкувала після смерті своєї матері та які є її єдиним житлом, позивач звернулася до відповідача із проханням про укладення фіктивних договорів купівлі-продажу належного їй майна. Так, 26 жовтня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки розміром 0,0642 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савченко С.В., реєстровий №1050. Крім того, 26 жовтня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, загальною площею 36,1 кв.м., житловою площею 16,5 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савченко С.В., реєстровий №1047. Вказані договори не були направлені на реальне відчуження земельної ділянки та житлового будинку, майно ніколи не передавалося, позивач проживає до теперішнього часу в спірному будинку. Грошові кошти за договорами не передавалися. Отже, на думку позивача, вищевказані договори купівлі-продажу є недійсними з моменту їх укладення та не створили юридичних наслідків, тому просить визнати їх недійсними. 29.10.2019р. ухвалою судді Суворовського районного суду м.Одеси Малиновського О.М. дану справу передано за підсудністю до Комінтернівського районного суду Одеської області. 28.11.2019р. матеріали зазначеної справи надійшли до Комінтернівського районного суду Одеської області та розподілені судді Жовтан П.В. Ухвалою від 11.12.2019р. вказаний позов залишено без руху та надано позивачу десятиденний строк з дня вручення ухвали для усунення недоліків. 21.12.2019р. до суду надійшла відповідна заява про усунення недоліків, яка у зв`язку із відпусткою судді вручена йому 26.12.2019р. Ухвалою від 26.12.2019р. провадження у справі відкрито, слухання справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. На початку розгляду справи, представник позивача - адвокат Горбачова Н.В. в підготовчі судові засідання, не з`явилася, про дату, час та місце проведення яких була сповіщена своєчасно, належним чином, однак надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності (а.с.52, 63-64,65) В судові засідання відповідач [PERSON] не з`явився, про дату, час та місце проведення яких був сповіщений своєчасно, належним чином, однак надав до суду заяви про розгляд справи за його відсутності та про визнання позовних вимог (а.с.53, 62). Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 13.05.2020р. визнано явку позивача (представника позивача) обов`язковою в судові засідання. Надалі, судом, відповідно до положень ч.4 ст.206 ЦПК України, відмовлено у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжено розгляд справи. Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 11.11.2020р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судових засіданнях при розгляді справи по суті представник позивача-адвокат Горбачова Н.В. підтримала позовні вимоги в повному обсязі і просила їх задовольнити. Додатково пояснила, що заочне рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 23.07.2013р. було скасовано, надалі замінено кредитора, а саме новим кредитором, згідно договорів відступлення права вимоги, стала вона - Горбачова Н.В . Після чого нею до Суворовського районного суду м.Одеси було подано заяву про відмову від позову, та провадження у справі було закрито. В рамках виконавчого провадження, крім іпотечного майна, міг бути накладений арешт на все майно [PERSON] , тому позивач і відповідач вирішили укласти фіктивні договори купівлі - продажу майна, з метою запобігання реалізації даного будинку та земельної ділянки. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, приходить до наступного. Заочним рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 23.07.2013р., позовні вимоги ТОВ «ОТП Факторінг Україна» задоволено, стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторінг Україна» суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 725 264, 10 (сімсот двадцять п`ять тисяч двісті шістдесят чотири долари США 10 центів) доларів США, що за курсом НБУ на 25.12.2012 року становить 5 797 035,95 (п`ять мільйонів сімсот дев`яносто сім тисяч тридцять п`ять гривень 95 копійок.), яка складається із заборгованості за кредитом - 126 228, 40 доларів США (1 008 943,60 грн.), заборгованості по відсоткам - 29407,67 доларів США (235 055,51 грн.), суми пені за прострочення виконання зобов`язань - 569 928,03 доларів США (4 553036,84 грн.), та в рівних частках судовий збір у розмірі 3219,00 грн. (а.с.12-14). Внаслідок розірвання шлюбу, з [PERSON] , [PERSON] набула прізвище « [PERSON] », що підтверджено копією свідоцтва про розірвання шлюбу від 03.03.2011р., серії [NUMBER] (а.с.11). На виконанні у відділі примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ГТУЮ в Одеській області перебувало виконавче провадження ВП №52188551 з виконання виконавчого листа, виданого на підставі рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 23.07.2013р., що випливає зі змісту листа, направленого відділом на адресу [PERSON] №09.1-7274/52188551 від 03.09.2018р. (а.с.15). 26 жовтня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки розміром 0,0642 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савченко С.В., реєстровий №1050 (а.с.20-23). Крім того, 26 жовтня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, загальною площею 36,1 кв.м., житловою площею 16,5 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савченко С.В., реєстровий №1047 (а.с.24-27) Як стверджує позивач, з метою запобігання арешту та реалізації будинку та земельної ділянки, вона звернулася до відповідача із проханням про укладення вказаних фіктивних договорів купівлі-продажу належного їй майна. Насправді вказані договори не були направлені на реальне відчуження земельної ділянки та житлового будинку, майно ніколи не передавалося, позивач проживає до теперішнього часу в спірному будинку. Грошові кошти за договорами не передавалися. Вказана обставина визнана і відповідачем. З метою встановлення кола осіб, на права чи обов`язки яких може вплинути рішення суду у справі, судом було направлено запит до відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області ПМУ МЮ (м.Одеса), з вимогою повідомити на якій стадії перебуває виконавче провадження ВП №52188551 (а.с.86). З відповіді від 08.02.2021р. №10031767 вбачається, що 17.10.2018р. державним виконавцем відділу винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п.5 ч.1 ст.39 ЗУ «Про виконавче провадження», оскільки заочне рішення Суворовського районного суду Одеської області від 23.07.2013р. було скасовано (а.с.87-89). Відповідно до пояснень представника позивача в судовому засіданні встановлено, що заочне рішення Суворовського районного суду Одеської області від 23.07.2013р. було скасовано, призначено розгляд за правилами загального позовного провадження. Надалі, замінено кредитора, а саме новим кредитором, згідно договорів відступлення права вимоги, стала вона - Горбачова Н.В . Після чого нею до Суворовського районного суду м.Одеси було подано заяву про відмову від позову, та провадження у справі було закрито. Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5 ст.203 ЦК України). Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ст.234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише «про людське око», знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину. Стверджувані позивачем і встановлені судом обставини вказують на те, що договори-купівлі продажу можуть бути кваліфіковані як правочини, які не були спрямовані на реальне настання обумовлених ними правових наслідків. Встановлені обставини свідчать також про умисел обох сторін правочину приховати справжні наміри учасників правочину, а саме виведення нерухомості з власності позивача без отримання оплати за це майно під час існування майнового спору та виконавчого провадження за участю позивача як одного боржників у цьому спорі, з метою уникнути виконання відповідного грошового зобов`язання, а тому оспорюваний у цій справі правочин може бути визнаний фіктивним відповідно до ст.234 ЦК України. Укладення договорів, які за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямовані на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч.ч.1, 5 ст.203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Разом із тим, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п.6 ч.1 ст.3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Згідно ст.13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. З конструкції ч.3 ст.13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи-стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з п.2 ч.2 ст.16 ЦК України, визнання правочину недійсним є способом захисту цивільних прав та інтересів. Звертаючись з позовом про визнання недійсним договорів-купівлі продажу, позивач переслідує як кінцеву мету захист свого права власності на майно, яким вона розпорядилася за оспорюваним правочином. Частина 1 ст.16 ЦК України, встановлює, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Разом з тим відповідно до ч.3 ст.16 ЦК України, суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин 2-5 ст.13 цього Кодексу, зокрема відмовити у захисті права, яким особа зловжила. Враховуючи вище викладене, суд вважає, що позов про визнання недійсним договорів-купівлі продажу, поданий позивачем, яка є стороною цього правочину, що за її ж твердженням було вчинено з метою уникнення звернення стягнення на майно, не підлягає задоволенню як такий, що спрямований на одержання судового захисту права, яким особа зловжила. Аналогічна правова позиція міститься у постанові ВС від 07.12.2018р. у справі №910/7547/17. Згідно ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Суд приходить до висновку про те, що за вказаних обставин, звернення [PERSON] до суду із вказаним позовом не обумовлене її прагненням захисту майнового права, а є свого родом юридичним механізмом для досягнення кінцевої мети «переведення» права власності за первинним власником, тобто [PERSON] . З врахуванням викладеного, суд розцінює вказаний позов як зловживання правом, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задоволенню не підлягає, судовий збір не відшкодовується. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed