Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-20 00:00:00

26.03.2018 року [PERSON], [PERSON] звернулись до суду з позовом, в якому просили визнати за ними право власності на земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS], по 59/200 частини за кожним. Свої вимоги мотивували тим, що вони є власниками 59/100 частини житлового будинку [ADDRESS] (по 59/200 частини кожен), прийнявши спадщину за заповітом після смерті [PERSON]. Співвласником інших 41/100 частин вказаного житлового будинку є відповідач [PERSON] 59/100 частини домоволодіння житлового будинку померлий [PERSON] придбав у свого батька [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу. Зазначений вище будинок розташований на земельній ділянці площею 0,0758 га по [ADDRESS], яка відповідно до державного акту про право приватної власності на землю серії [NUMBER] від 12.04.2001 р. належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] без визначення часток у спільній сумісній власності. Звернувшись до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частину зазначеної земельної ділянки, яку використовував померлий при житті для обслуговування належної йому частини житлового будинку, їм було відмовлено через відсутність документів, які б свідчили про перехід до померлого [PERSON] права власності на частину земельної ділянки, так як договору купівлі-продажу земельної ділянки спадкодавцем та попереднім власником [PERSON] укладено не було. Ухвалою суду від 10.04.2018 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 02.05.2018 року підготовче засідання відкладено на 25.05.2018 року. Ухвалою суду від 25.05.2018 року підготовче провадження закрито, а справу призначено до судового розгляду. 07.08.2018 року до канцелярії суду надійшли заперечення відповідача [PERSON] проти позову, відповідно до яких остання вважає позовні вимоги такими, що не відповідають вимогам ЦПК України. Свою позицію обґрунтовує тим, що відповідно до державного акту на право приватної власності на землю, який на час розгляду справи є дійсним, власниками спірної земельної ділянки є вона та [PERSON] на підставі спільної сумісної власності. Відтак, кожному з них належить по 0,0379 га. Вважає, що позивачами не зазначені поважні причини не переоформлення державного акту на спірну землю. Зазначає, що позивачі безпідставно посилаються на норми ст.ст.391,392 ЦК України, оскільки їх право власності на земельну ділянку не оспорюється. Крім того, зауважила, що готова розділити спірну земельну ділянку на підставі нотаріальної угоди лише з власником землі - [PERSON] Ухвалою суду від 07.08.2018 року розгляд справи відкладено. Представник позивачів у судове засідання не з'явилася, звернулася до суду з письмовою заявою, в якій позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, розгляд справи проводити без її участі. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги не визнав, просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Зазачив, що у разі задоволення позову будуть порушенні права [PERSON] як власника, принаймі, однієї другої спірної земельної ділянки, за яку вона, до того ж, сплачує земельний податок у повному обсязі. Відповідач [PERSON] надав до суду заяву, в якій позовні вимоги визнав та не заперечував проти їх задоволення. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи суд приходить до переконання про можливість задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 10.01.2017 року помер [PERSON] (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 11.01.2017 р.). Після його смерті відкрилась спадщина на 59/100 частки житлового будинку по [ADDRESS] яка належала померлому на підставі договору купівлі-продажу від 18.04.2002 р., визнаному дійсним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєві від 11.10.2002 року. Співвласником 41/100 частини зазначеного домоволодіння є відповідач [PERSON]. 24.10.2017 року [PERSON] та [PERSON] прийняли спадщину після смерті [PERSON] - по 59/200 частки зазначеного вище домоволодіння кожний. У видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] на спірну земельну ділянку було відмовлено, оскільки відсутній документ, що підтверджує перехід права власності на земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок, частка у праві спільної часткової власності на яку було продано спадкодавцю (постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 29.01.2018 р.). Земельна ділянка площею 0,0758 га розташована за адресою: [ADDRESS], передана у спільну сумісну власність для обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд [PERSON] та [PERSON] (державний акт на право приватної власності на землю серії [NUMBER]). За свого життя [PERSON] намагався визнати за собою право власності на 59/100 спірної земельної ділянки, подавши відповідний позов до суду, проте ухвалою Заводського районного суду м.Миколаєва від 17.03.2017 р. провадження у вказаній справі було закрито у зв'язку зі смертю позивача. Відповідно до чч.1, 2 ст.78 ЗК (2001 року) право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції, цього кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Поняття «земельна ділянка як об'єкт права власності» визначено в ч.1 ст.79 ЗК як частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Нормами ч.2 ст.6, ч.1 ст.22, ч.1 ст.23 ЗК (1991 року) передбачалося набуття громадянами права власності на земельні ділянки у разі одержання їх у спадщину та виникнення права власності після встановлення меж земельної ділянки в натурі й одержання державного акта про право власності на землю. Аналогічними за змістом нормами ст.81 ЗК також передбачено, що громадяни набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами, прийняття спадщини. Частина 1 статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час укладення сторонами договору купівлі-продажу частини жилого будинку - 22 березня 2003 року) визначала, що при переході права власності на будівлю і споруду до набувача нерухомого майна право власності на земельну ділянку, на якій розташовані будівля або споруда, може переходити на підставі цивільно-правових угод між власниками земельної ділянки і набувачем будівель або споруд (договори купівлі-продажу, дарування, міни тощо). Аналіз змісту норм ст.120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Тобто, зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. Згідно цим нормам визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у ч. 4 ст. 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. При цьому при застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні з нормою ст. 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності. Аналогічна позиція висловлена у п.п. «ґ» п.18 Постави Пленуму Верховного суду України від 16.04.2004 р. №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами та доповненнями) , а саме: з 1 січня 2010 р. до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК і статті 120 ЗК в редакції Закону України від 5 листопада 2009 р. N 1702-VI. На підставі викладеного суд приходить до переконання, що позовні вимоги [PERSON], [PERSON] підлягають задоволенню. Частиною 1 ст.141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved