Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-05 00:00:00

24 листопада 2017 року до Слов'янського міськрайонного суду звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи свої вимоги тим, що 27 лютого 2009 року вони із відповідачкою зареєстрували шлюб у відділі ЗАГС Кіровського райвиконкому Могильовської області Республіка Білорусь за актовим записом № 20. Сторони мають спільну малолітню дитину [PERSON], [INFO]. Сім'я сторін розпалась у травні 2014 року через постійні конфлікти. З їх взаємовідносин зникло взаєморозуміння, а замість нього з'явилось відчуження. В травні 2014 року шлюбні стосунки між сторонами були остаточно припинені. Спору з приводу місця проживання дитини та поділу спільного майна немає. Дитина залишиться проживати разом із відповідачкою. Вважає, що примирення з відповідачкою та подальше сімейне життя є неможливим. У зв'язку із наведеним, просив суд ухвалити рішення яким розірвати шлюб укладений між ними, який був зареєстрований 27 лютого 2009 року у відділі ЗАГС Кіровського райвиконкому Могильовської області Республіка Білорусь за актовим записом № 20. Позивач [PERSON], будучи належним чином повідомленим про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не з'явився, подав до суду заяву з проханням розгляд справи проводити у його відсутності, позов задовольнити. Відповідачка [PERSON], будучи повідомленою про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не з'явилась, подала до суду заяву з проханням розгляд справи проводити у її відсутності, позовні вимоги визнала у повному обсязі та не заперечувала проти розірвання шлюбу. Суд, розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Так, у судовому засіданні встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 27 лютого 2009 року. Шлюб між ними зареєстрований у відділі ЗАГС Кіровського райвиконкому Могильовської області Республіка Білорусь за актовим записом № 20 (свідоцтво про шлюб серія: [NUMBER] (а.с. 8)). Згідно із свідоцтвом про народження серія: [NUMBER], виданим ВДРАЦС по місту Слов'янську Слов'янського міськрайонного управління юстиції Донецької області 04 грудня 2009 року, [PERSON] народилась [INFO] року в м. Слов'янську Донецької області. Її батьками записані громадянин України [PERSON] та громадянка Республіки Білорусь [PERSON] (а.с. 9). Спору з приводу місця проживання дитини та поділу спільного майна немає. Дитина залишиться проживати разом із матір'ю. В травні 2014 року шлюбні стосунки між сторонами були остаточно припинені. Вказані обставини сторонами не оспорюються, ними визнаються. Крім того, що зазначені обставини сторонами визнаються, вони підтверджуються матеріалами справи, їх визнання відповідачкою не суперечить закону та не порушує права, свободи і інтереси інших осіб, тому підстав для відмови у прийнятті визнання відповідачкою позову суд не вбачає. У зв'язку із цим, суд відповідно до ст. 61 ЦПК України, визнає вказані обставини такими, що не підлягають доказуванню. Відповідно до ч. 1 ст. 174 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідачі - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи. Згідно із ч. 4 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Так, відповідачкою [PERSON] на адресу суду було подано заяву, зі змісту якої видно, що остання, позов [PERSON] визнає та не заперечує проти його задоволення. Суд приймає до уваги таку заяву відповідачки у зв'язку із наявністю для того законних підстав, та вважає за можливе задовольнити вимоги позивачки. Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про міжнародне приватне право», особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є. Відповідно до ч. 1 ст. 58 Закону України «Про міжнародне приватне право», шлюб між громадянами України, шлюб між громадянином України та іноземцем, шлюб між громадянином України та особою без громадянства, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умови додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу. Згідно із ч. 1 ст. 60 ЗУ «Про міжнародне приватне право» від 23 червня 2005 року, правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв'язок іншим чином. Згідно із ст. 63 ЗУ «Про міжнародне приватне право», припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. У судовому засіданні достовірно встановлено, що позивач є громадянином України, а відповідачка громадянкою Республіки Білорусь, шлюб укладений у Республіці Білорусь. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що сторони мали останнє спільне місце проживання в України. У зв'язку із чим, при вирішенні справи слід застосувати норми українського законодавства. Відповідно до положень статті 51 Конституції України та частини першої статті 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. При вирішенні питання про розірвання шлюбу, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу, суперечило б інтересам одного з них. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити, оскільки подальше спільне життя сторін та збереження шлюбу є неможливим і суперечить інтересам позивача. Згідно із ч. 3 ст. 115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Позивач не вимагає компенсації за понесені судові витрати, пов'язані із зверненням до суду і розглядом даної цивільної справи. На підставі викладеного,

Outcome: partial