Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-19 00:00:00

26 грудня 2018 року представник позивача звернувся в суд з позовом до відповідача про захист прав споживача та визнання недійсним пункту 1.12 Договору кредитної лінії. Позов мотивує тим, що 31.10.2016 року між [PERSON] та ПАТ «Ідея Банк» було укладено Договір кредитної лінії №Z39.201.75091, за яким відповідач зобовязався надати позивачу кредит у сумі 35400 грн. зі сплатою змінної частини ставки, визначеної за рішенням Правління Банку 9,5%, що разом з маржею Банку складає змінювану процентну ставку в розмірі 15,0% (пункт 1.4 договору). Відповідно до п.1.12 договору позивач сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених Графіком щомісячних платежів за кредитним договором. Однак він вважає, що такі умови Договору кредитної лінії № 239.201.75091 від 31.10.2016 р. в частині щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості, визначеної п. 1.12. Договору, порушують законні права та інтереси Позивача, як споживача фінансових послуг, зазначена умова є несправедливою, суперечить принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача та порушенням положень статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту з огляду на наступне. А тому просить суд пункт 1.12 Договору кредитної лінії №Z39.201.75091 визнати недійсним. Представник позивача в судове засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи. Представник відповідача в судове засідання також не зявився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи. У поданому до суду 05 лютого 2019 року письмовому відзиві зазначав, що згідно з п. 8\~ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність»\~банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги. Тобто, кожен банк визначає плату за обслуговування кредиту індивідуально, що затверджується внутрішніми актами. Несправедливими є положення Договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, що є підставою для визнання таких положень недійсними. Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 12.09.2012 у справі № 6-80цс12, від 25.09.2013 у справі № 6-80цс13. Оскільки в оспорюваному договорі плата за обслуговування кредитної заборгованості визначена не за формулою із змінними величинами, а відображена чітко визначеною фіксованою сумою, то така умова не суперечить як положенням ч. 5\~ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», так і затвердженому сторонами графіку платежів. Розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав. Відповідно до частини першої\~статті 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. З матеріалів справи вбачається, що 31.10.2016 року між [PERSON] та ПАТ «Ідея Банк» було укладено Договір кредитної лінії №Z39.201.75091 за яким Банк зобовязувався відкрити позичальнику невідновлювальну кредитну лінію, в межах якої надавати йому кредити (Транші) у розмірі та на умовах, обумовлених цим Договором, а позичальник зобов'язувався повернути фактично отримані кошти, сплатити проценти за користування ними та інші платежі в порядку, розмірі та в строки (терміни), що передбачені цим Договором. Цільове призначення кредитної лінії для задоволення потреб, повязаних із ремонтом житлових приміщень та страхування життя Позичальника. П.п. 1.1.2., 1.4. вказаного Договору визначено, що максимальний ліміт заборгованості за кредитною лінією (максимальна сума заборгованості позичальника за наданими Банком кредитами (Траншами)) - 35 400,00 грн., включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності); станом на день укладення Договору змінна частина ставки, визначена за Рішенням Правління Банку, становить 9,50%, що разом з Маржею Банку складає змінювану процентну ставку в розмірі 15,0%. Відповідно до п. 1.12 Договору за обслуговування кредитної заборгованості Банком, позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно актуального Графіку щомісячних платежів. Згідно Додатку №1, який є невідємною частиною кредитного договору, визначено графік щомісячних внесків за Договором кредитної лінії № 239.201.75091 від 31.10.2016 р., за яким передбачено сплату щомісячної комісії починаючи з 01.12.2016 року в розмірі 1 439,29 гривень. Відповідно до памятки клієнта щодо умов кредитування, розмір комісії (плати за кредитне обслуговування) складає 3,15%. За положеннями частини пятої статті\~11, частин першої, другої, пятої, сьомої статті\~18\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього\~Закону\~про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Відповідно до частини восьмої\~статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~(у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Крім того, відповідно до\~статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність»\~відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Згідно з\~рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011\~положення пунктів 22, 23 статті\~1, статті\~11 Закону України «Про захист прав споживачів»\~з подальшими змінами у взаємозвязку з положеннями частини четвертої\~статті 42 Конституції України\~треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених\~Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). До такого ж правового висновку дійшов Верховний Суд України у справі №6-1746цс16. За положеннями абзацу 3 частини четвертої\~статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»\~кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього\~Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього\~Закону, є нікчемною. Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1). Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним. З копії кредитного договору вбачається, що банк встановлює оплату комісії, яку споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь. За таких обставин пункт 1.12 Договору кредитної лінії №Z39.201.75091 вцілому не можна вважати таким, який відповідає нормам матеріального права. Згідно з положеннями частини першої\~статті 203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до частини першої\~статті 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Недійсність окремої частини правочину не має наслідком\~\~недійсності\~\~інших його частин в цілому, якщо можна пропустити, що правочин був би вчинений і без включення\~\~до нього недійсності\~\~частини ( 217\~ЦК України). Нормами цивільного законодавства передбачено, як визнання правочину недійсним вцілому, так і визнання недійсних його окремих його положень.\~\~ Таким чином, суд дійшов висновку, що оскільки пункт 1.12 Договору кредитної лінії №Z39.201.75091 про стягнення плати за обслуговування кредитної заборгованості є таким, що суперечить вимогам закону, а тому в силу\~ст.215 ЦК України\~його слід визнати недійсним. Враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору за подання позовної заяви в силу вимог\~статті 22 ЗУ «Про захист прав споживачів», тому відповідно до\~\~ч. 6\~ст. 141 ЦПК України\~\~з відповідача в дохід держави слід стягнути 768,40 гривень судового збору за подання позовної заяви.

Outcome: approved