Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-18 00:00:00

25.11.2019 до суду надійшла вказана позовна заява, в обґрунтування якої позивач вказує, що вона працювала на підприємстві ПАТ «Кривбасзалізрудком» шахта «Октябрська» у шкідливих умовах 21 рік. Висновком ЛЕК від 30.05.2019 №911 їй встановлено професійне захворювання: «Хронічне обструктивне захворювання легень третьої стадії (пиловий бронхіт третьої стадії, емфізема легенів третьої стадії) група С. Легенева недостатність третього ступеня. Хронічне легеневе серце. НК другого ступеня. Захворювання професійне (2002р.)». Відповідно до п. 15 акту розслідування професійного захворювання від 28.05.2002 встановлено, що причиною виникнення професійного захворювання є перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу. Висновком МСЕК від 16.05.2002 їй встановлено 15% втрати професійної працездатності. 04.08.2003 - встановлено 50% втрати професійної працездатності безстроково. В зв`язку з професійними захворюваннями змінилися спосіб та якість життя позивача, що завдає їй моральних страждань. Просить стягнути на користь позивача з відповідача 292110 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я. Відповідач у відзиві на позовну заяву, а його представник у судовому засіданні, просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. В обґрунтування своїх заперечень проти позову відповідач зазначив, що з позовом про відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я на виробництві позивачка звернулась лише в листопаді 2019 року. З цього часу виникли правовідносини, на які поширює свою дію Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» в редакції, чинній з 01.01.2015 року. Оскільки на час виникнення спірних правовідносин вказаний Закон покладав відповідальність за відшкодування моральної шкоди на роботодавця і не передбачав можливості такого відшкодування Відділенням Фонду, тому правові підстави для задоволення позову відсутні. Встановлення розміру відшкодування моральної шкоди можливе лише після встановлення факту заподіяння моральної шкоди. Оскільки відшкодування моральної шкоди потерпілому на виробництві незалежно від часу настання страхового випадку не є страховою виплатою, а тому відсутні підстави покладення на Фонд обов`язку здійснювати таку виплату. Позивачем не доведено факту заподіяння моральної шкоди саме відповідачем, а тому просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі (вх.№23798 від 24.12.2019). Ухвалою від 02.12.2020 прийнято до розгляду зазначену позовну заяву та відкрито провадження у справі, визначено проводити її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено проведення першого судового засідання для розгляду справи по суті на 28.01.2020. Ухвалою від 28.01.2020 розгляд справи було відкладено в зв`язку з витребуванням від відповідача належним чином завіреної копії довідки МСЕК від 16.05.2002 про визначення ступеню втрати професійної працездатності [PERSON] . Відповідач надіслав суду клопотання від 13.12.2019 за вих.№20.1-22/8824 про зупинення провадження у справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи №210/3177/17 (вх.№23799 від 24.12.2019). Позивач подала до суду клопотання про розгляд справи за її відсутністю в письмовому провадженні, позовні вимоги підтримує у повному обсязі (вх.№471 від 13.01.2020). Крім того, від позивача до суду надійшло клопотання про залучення до матеріалів справи первинної довідки МСЕК, розгляду справи без її участі та підтримку позовних вимог (вх.№2093 від 03.02.2020). Відповідач на виконання вимог ухвали від 28.01.2020 подав суду копію довідки МСЕК за результатами первинного огляду позивача від 10.07.2002 (вх.№3397 від 19.02.2020). Враховуючи, що 20.11.2019 Великою Палатою Верховного Суду винесено постанову у справі №210/3177/17, суд не вбачає підстав для зупинення провадження у справі відповідно до клопотання відповідача від 13.12.2019. У судовому засіданні 19.02.2020 було оголошено вступну і резолютивну частини рішення та повідомлено про дату складення повного рішення. Заслухавши заперечення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач [PERSON] відповідно до записів у її трудовій книжці з 03.10.1979 по 2000 рік працювала на підприємстві ПАТ «Кривбасзалізрудком» шахта «Октябрська» на різних посадах (а.с. 6-8). Відповідно до Акту №5 розслідування професійного захворювання (отруєння) від 28.05.2002 на концерні «Укррудком» ВАТ «КЗРК», ш. «Октябрськая», проведено розслідування виникнення у [PERSON] професійного захворювання - пилового бронхіту 1 ст. емфізема легень І ст., Дн- І ст., яке виникло за таких обставин: працюючи машиністом конвеєра, грохотником, дробильником виконувала роботи з подрібнення сировини, матеріалів сухим і мокрим способами на дробилках. При виконанні цих робіт не регулярно використовувались ЗІЗ. Причиною виникнення професійного захворювання є багатолітня робота в умовах підвищених рівнів: -пилу - 6,17 мг/м3 при ГДК -2,0 мг/м3; -шуму - 92 дбА при ГДК - 80 дбА; -відносної вологості 100%. Підпадала під вплив шкідливих факторів протягом 88% робочої зміни. Пил, що вміщує від 10 до 70% вільного двоокису кремнію (SіО2). Подрібнення сировини і матеріалів сухим і мокрим способами (а.с.9). Відповідно до Санітарно-гігієнічної характеристики умов праці, наданої Жовтневою районною санітарно-епідеміологічною станцією Дніпропетровській області вих. №2/2-1151 від 31.05.2001 за даними атестації робочих, проведеної в 2000 році, параметри шкідливих виробничих чинників на робочому місці оператора пульту управління ш. «Октябрськая» слідуючі: 1) концентрація в повітрі робочої зони пилу кремнію діоксиду 4,2 мг/м3 при ГДК -2,0 мг/м3; 2) шум - 60 дБА при нормі 65 дБА; 3) Температура повітря +210С; 4) Швидкість руху повітря 0,2 м/с; 5) Відносна вологість повітря 69% (а.с.10). Висновком МСЕК від 10.07.2002 позивачу первинно встановлено стійку втрату працездатності в розмірі 15% за професійним захворюванням з 08 липня 2002 року безстроково (а.с. 74, 76). Висновком МСЕК від 04.08.2003 позивачу повторно встановлено стійку втрату працездатності в розмірі 50% за професійним захворюванням з 23 червня 2003 безстроково (а.с.11). Висновком МСЕК від 18.07.2019 року позивачу повторно встановлено стійку втрату працездатності в розмірі 70% за професійним захворюванням ХОЗЛ з 15 липня 2019 та другу групу інвалідності безстроково (а.с. 15). З медичного висновку лікарсько-експертної комісії ДУ «Український науково-дослідний інститут промислової медицини» про наявність професійного характеру захворювання від 30.05.2019 протокол №911 вбачається, що позивачу [PERSON] встановлено професійне захворювання з діагнозом: хронічне обструктивне захворювання легень третьої стадії (пиловий бронхіт третьої стадії, емфізема легень третьої стадії), група С. ЛН третього ступеня. Хронічне легеневе серце. НК другого ступеня. Захворювання професійне (2002), а.с.16. Згідно зі ст.ст.15, 16 ЦК кожна особа має право на захист свого порушеного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду по захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 3 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до статті 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Частиною першою статті 1168 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України передбачено, що моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.5 Постанови «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, оскільки питання про відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодуванню моральної шкоди у цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Відповідно до підпункту «е» пункту 1 частини першої статті 21 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі Закон № 1105-XIV) у редакції, чинній станом на час настання страхового випадку та первинного встановлення позивачеві стійкої втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням 10.07.2002, у разі настання вказаного випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у статті 14 цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг (частина друга статті 13 Закону № 1105-XIV у вказаній редакції). Професійне захворювання встановлено позивачу вперше з 10.07.2002. Отже, право потерпілого на відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» пов`язував з настанням страхового випадку. 20 березня 2007 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» від 23 лютого 2007 року (далі - Закон № 717-V), згідно з яким був виключений підпункт «е» пункту 1 частини першої статті 21 Закону № 1105-XIV, а також інші приписи, які кваліфікували відшкодування моральної шкоди як страхові виплати. Конституційний Суд України в абзаці 9 пункту 5 мотивувальної частини рішення № 20-рп/2008 від 08 жовтня 2008 року звернув увагу на те, що положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу I Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (надалі - Закон № 717-V) скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону № 1105-XIV. Проте зазначив, що право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (частини друга та третя статті 5 ЦК України). З огляду на вказане Закон № 717-V не міг ретроспективно встановити обов`язок роботодавця з відшкодування моральної шкоди, оскільки щодо юридичної відповідальності, зокрема і цивільно-правової, новий закон застосовується лише тоді, коли він пом`якшує або скасовує відповідальність особи. Тому суд вважає, що до спірних правовідносин слід застосовувати Закон № 1105-XIV у редакції, під час дії якої позивачеві була заподіяна моральна шкода у зв`язку з настанням страхового випадку та яка передбачала, що обов`язок відшкодувати таку шкоду покладається на Фонд. А відтак необґрунтованими є твердження відповідача про те, що Фонд не є належним відповідачем у справі. Аналогічні висновки викладені в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 210/3177/17. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України). Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України). Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (частина перша та пункт 1 частини другої статті 23 ЦК України). Доводи відповідача про те, що позивач не довів моральні страждання, не маючи встановленого органами МСЕК факту заподіяння йому моральної шкоди є необґрунтованими з огляду на наступне. Відповідно до Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров`я, пов`язаного з виконанням трудових обов`язків, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 22 листопада 1995 року № 212, який був чинним до 28 вересня 2012 року, МСЕК мала, серед іншого, обов`язок встановлювати факт спричинення моральної шкоди (підпункт «д» пункту 1.1). Закону, який би передбачав можливість встановлення факту завдання моральної шкоди потерпілому від нещасного випадку на виробництві лише на підставі висновку МСЕК, немає. Отже, наявність у МСЕК вказаного обов`язку не обмежує суд у праві встановити факт завдання моральної шкоди на підставі інших доказів, врахувавши характер каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, залишкову працездатність потерпілого тощо. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України). Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц (касаційне провадження 14-463цс18). З прийняттям указаної постанови внесена визначеність, зокрема, щодо застосування положень законодавства у відповідній редакції при відшкодуванні моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження здоров`я при виконання трудових обов`язків, у подібних правовідносинах. Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя. Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень. Матеріалами справи підтверджено, що позивачу первинно було встановлено втрату професійної працездатності 10.07.2002. Отже, остання на підставі статей 21, 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції, яка була чинна на момент встановлення стійкої втрати працездатності, має право на відшкодування моральної шкоди, завданої їй в результаті втрати професійної працездатності, саме за рахунок відповідача. Вирішуючи питання щодо розміру відшкодування моральної шкоди суд виходить з меж позовних вимог та доводів позовної заяви, тяжкості наслідків, які настали у здоров`ї позивача, незворотності таких наслідків, розміру втрати працездатності (70%), другу групу інвалідності, відсутності наявності динаміки покращення стану позивача, постійний характер страждань позивача, яка переносить постійний фізичний дискомфорт, обмежена в можливості звичайних повсякденних занять та активному спілкуванні, що вносить істотні вимушені зміни у життєвих стосунках. Виходячи із засад розумності та справедливості, з урахуванням ступеню втрати професійної працездатності - 70 % та другої групи інвалідності, які встановлені безстроково, період роботи в умовах впливу шкідливих факторів (21 рік), судом встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності їй спричинена моральна шкода. З урахуванням наведеного, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути моральну шкоду в розмірі 105 000 грн. без утримання податку з доходу фізичних осіб. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави в сумі 768 грн.40 коп., виходячи з відповідної ставки судового збору станом на день звернення позивача до суду з позовом. На підставі викладеного,

Outcome: partial