Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-22 00:00:00

25.09.2018 року позивач, Головне управління ДФС у Полтавській області, звернулося до суду з позовом до відповідача, [PERSON] , про відшкодування шкоди, заподіяної працівником під час виконання трудових обов`язків. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що перевіркою внутрішнього аудиту ДФС України за період з 01.01.2012 по 31.12.2016рр. встановлено проведення неправомірних витрат на оплату праці позаштатних працівників за рахунок коштів, що передбачені на виплату заробітної плати штатних працівників у сумі 1 054 014,59 грн. У період з 01.01.2015 по 24.10.2016 на посаді начальника відділу фінансування, бухгалтерського обліку та звітності - головного бухгалтера ГУ ДФС у Полтавській області перебувала [PERSON] . Неправомірні витрати по оплаті послуг за трудовими договорами за вказаний період склали в сумі 864 283,76 грн.. На звернення позивача з пропозицією добровільно відшкодувати неправомірні виплати в сумі 864 283,76 грн. [PERSON] погодилася сплатити 100000,00 грн. до бюджету добровільно. На даний час завдана відповідачем шкода в сумі 764283,76 грн. позивачу не відшкодована. Зазначені обставини змусили позивача звернутися до суду із зазначеним позовом. Позивач просив стягнути з [PERSON] на користь Головного управління ДФС у Полтавській області матеріальну шкоду в сумі 764283,76 грн. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити. Відповідач, належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, у судове засідання повторно не з`явилася, причини своєї неявки суду не повідомила, відзив на позов не надала. За таких обставин суд ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі ст. ст. 280-281 ЦПК України. Суд під час судового розгляду справи здійснював повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог частини 2 статті 247 ЦПК України. Заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши подані сторонами належні та допустимі докази окремо та в їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини між сторонами, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що перевіркою внутрішнього аудиту ДФС України за період з 01.01.2012 по 31.12.2016рр. встановлено проведення неправомірних витрат на оплату праці позаштатних працівників за рахунок коштів, що передбачені на виплату заробітної плати штатних працівників у сумі 1 054 014,59 грн. (доповідна записка №452/99/99-06-03-18 від 31.03.17). У період з 01.01.2015 по 24.10.2016 на посаді начальника відділу фінансування, бухгалтерського обліку та звітності - головного бухгалтера ГУ ДФС у Полтавській області перебувала [PERSON] . Неправомірні витрати по оплаті послуг за трудовими договорами за вказаний період склали в сумі 864 283,76 грн., що підтверджується розрахунком. ГУ ДФС у Полтавській області листом «Про відшкодування неправомірних виплат» №2203/Д/16-31-05-47 від 08.05.2018 року звернулось до [PERSON] з пропозицією добровільно відшкодувати неправомірні виплати в сумі 864 283,76 грн. 11.06.2018 на адресу ГУ ДФС у Полтавській області надійшов лист (вх. №Д/509/інші від 11.06.2018) згідно якого [PERSON] погодилася сплатити 100000,00 грн. до бюджету добровільно та фактично визнала, що підписувала платіжні документи, наслідком яких було сформовано неправомірні витрати по оплаті послуг за трудовими договорами в період, коли вона перебувала на посаді начальника відділ) фінансування, бухгалтерського обліку та звітності -головного бухгалтера ГУ ДФС у Полтавській області. На даний час завдана відповідачем шкода в сумі 764283,76 грн. позивачу не відшкодована. Правові підстави та умови матеріальної відповідальності працівників за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації, визначені главою IX КЗпП України. Так, ч. 1 ч. 2 ст. 130 КЗпП України передбачено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За загальним правилом за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку (ч. 1 ст. 132 КЗпП України). Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві (ч. 2 ст. 132 КЗпП України). Згідно зі ст. 133 КЗпП України обмежену матеріальну відповідальність несуть: працівники - за зіпсуття або знищення через недбалість матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, - у розмірі заподіяної з їх вини шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. В такому ж розмірі працівники несуть матеріальну відповідальність за зіпсуття або знищення через недбалість інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; керівники підприємств, установ, організацій та їх заступники, а також керівники структурних підрозділів на підприємствах, в установах, організаціях та їх заступники - у розмірі заподіяної з їх вини шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, якщо шкоду підприємству, установі, організації заподіяно зайвими грошовими виплатами працівникам, неправильною постановкою обліку і зберігання матеріальних, грошових чи культурних цінностей, невжиттям необхідних заходів до запобігання простоям. Ст. 134 КЗпП України визначено випадки, за яких працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації. Такий вид матеріальної відповідальності покладається на працівників у разі, коли: між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані; шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків; шкоди завдано не при виконанні трудових обов`язків; службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу; керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством. Наказом ДФС від 19.10.2016 року №875 «Про функціональні повноваження структурних підрозділів територіальних органів ДФС» (зі змінами та доповненнями), закріплено функції та процедури за структурними підрозділами головних управлінь ДФС в областях, зокрема ведення обліку трудових ресурсів та заробітної плати закріплено за підрозділом фінансування, бухгалтерського обліку та звітності. Постановою КМ України №59 від 26.01.2011 затверджено Типове положення про бухгалтерську службу бюджетної установи (далі - Типове положення). Відповідно до п.13 Типового положення головний бухгалтер, в т.ч.: організовує роботу з ведення бухгалтерського обліку та забезпечує виконання завдань, покладених на бухгалтерську службу (ч.1); погоджує проекти договорів (контрактів), у тому числі про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, забезпечуючи дотримання вимог законодавства щодо цільового використання бюджетних коштів та збереження майна (ч.3); здійснює контроль за: цільовим та ефективним використанням фінансових, матеріальних (нематеріальних), інформаційних та трудових ресурсів, збереженням майна; правильністю проведення розрахунків при здійсненні оплати товарів, робіт та послуг, відповідністю перерахованих коштів обсягам виконаних робіт, придбаних товарів чи наданих послуг згідно з умовами укладених договорів, у тому числі договорів оренди; усуненням порушень і недоліків, виявлених під час контрольних заходів, проведених державними органами та підрозділами бюджетної установи, що уповноважені здійснювати контроль за дотриманням вимог бюджетного законодавства (ч.10); погоджує документи, пов`язані з витрачанням фонду заробітної плати, встановленням посадових окладів і надбавок працівникам (ч.11); виконує інші обов`язки, передбачені законодавством (ч.12). Ураховуючи те, що відповідно до законодавства на відповідача покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну позивачу при виконанні трудових обов`язків, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі ст.141 ЦПК з відповідача підлягають стягненню на користь держави понесені судові витрати з оплати судового збору.

Outcome: approved