Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-22 00:00:00

26 квітня 2016 року на адресу суду надійшла з Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська цивільна справа для розгляду за підсудністю. Представник позивача обґрунтував позов тим,що ПАТ «Ідея Банк» виникло внаслідок зміни назви ПАТ «Плюс Банк» (ВАТ «Плюс Банк») відповідно до рішення Загальних зборів акціонерів Банку і є правонаступником всіх його прав та обовязків. В тому числі, ВАТ «Плюс Банк» було правонаступником ВАТ АКБ «Прикарпаття», яке в свою чергу, створено шляхом реорганізації ТзОВ «Комерційний банк розвитку лісової та деревообробної промисловості Прикарпаття «Прикарпатлісбанк», що підтверджується змінами до статуту ПАТ «Плюс Банк», погодженими Національним банком України 07.10.2011 року та зареєстрованими 13.10.2011 року. 13.09.2013 року між Позивачем, та [PERSON] було укладено кредитний договір №Р39.215.70325, згідно з яким позивач надав відповідачеві кредит у розмірі 18242,00 грн., та інше, зі сплатою 15% річних, з погашенням кредиту та процентів у терміни, передбачені встановленим кредитним договором графіком щомісячних платежів. Позивач повністю виконав свої зобовязання згідно кредитного договору. Станом на дату подання цієї заяви відповідач не повернула отриманий кредит в встановлений договором термін та не сплатила нараховані відсотки та комісію, у звязку з чим позивач був змушений звернутися до суду.(а.с.2-4). Представник позивача в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи судом належним чином повідомлений. В позовній заяві зазначив про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позові та просив задовольнити,\~ не заперечував проти ухвалення заочного рішення у цивільній справі. Відповідач в судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлялася. У справі є достатньо доказів для її вирішення, що у сукупності із вказаними вище обставинами дає суду підстави для застосування положень ч. 4 ст. 169, ст.ст. 224, 225 ЦПК України. Вивчивши та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 13.09.2013 року між Позивачем, та [PERSON] було укладено кредитний договір №Р39.215.70325, згідно з яким позивач надав відповідачеві кредит у розмірі 18242,00 грн., та інше, зі сплатою 15% річних, з погашенням кредиту та процентів у терміни, передбачені встановленим кредитним договором графіком щомісячних платежів. (а.с.13-14). Відповідачу було надано всю суму згідно кредитного договору, що підтверджується меморіальним ордером - розпорядження №1 від 13.09.2013р. (а.с.15) та меморіальним ордером № \~Р39.215.70325 від 13.09.2013р. (а.с.18). Відповідач фактично скористалася лімітом кредитування, про що свідчить виписка з особового рахунку клієнта та розрахунок суми заборгованості (а.с.17). У встановлені договором строки, відповідач зобовязання не виконала, у звязку з чим станом на 17.08.2015р, згідно розрахунку позивача, утворилася заборгованість в сумі 23170,36грн, яка складається з заборгованості за сумою кредиту 6989,77грн, простроченого боргу - 5983,81грн., прострочених відсотків 4787,47грн, строкових процентів- 85,64 грн., нарахованої комісії 747,92грн, пені за кредитним договором 4575,75грн. (а.с.16). Вказані вище спірні правовідносини регулюються Цивільним кодексом України. В силу п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч. 1 ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається в письмовій формі. Відповідно до положень ст.ст. 509, 526, 530 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, у тому числі сплатити гроші, а кредитор має право вимагати від боржника виконання обовязку. Зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. За змістом ст. ст. 610, 611, 612, 623, 625 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, у тому числі і відшкодування збитків та моральної шкоди. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобовязання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Боржник, який порушив зобовязання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобовязання, доказується кредитором. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. В силу ч. 1 ст. 14 ЦК України цивільні обовязки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Наразі кредитний договір №Р39.215.70325 від 13.09.2013р відповідачем не оскаржується, судовим порядком остання не просить визнати його недійсним, нікчемність цього договору матеріалами справи не підтверджена, а тому він має законну силу і сторони повязані взаємними правами та обовязками, щодо його виконання, а отже в неї виникли зобовязання перед позивачем з їх повернення в розумінні ст. 11, 14 та 1054 ЦК України. Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Враховуючи вище викладене, а також приймаючи до уваги, що відповідач в порушення умов кредитного договору свої зобовязання по поверненню кредитних коштів та сплати відсотків за користування ними не виконала, у звязку з чим у банка виникло право вимагати повернення кредиту та стягнення заборгованості у примусовому порядку, з урахуванням викладеного суд вважає звернення позивача з позовом до відповідача про стягнення заборгованості та судових витрат цілком обґрунтоване, та таке, що відповідає характеру та змісту цивільно-правових відносин. Оскільки, позовні вимоги підлягають задоволенню, то у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: approved