Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-28 00:00:00

25 жовтня 2016 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом. На обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що в приватизованій квартирі [ADDRESS] він проживає сам. Крім позивача, у цій квартирі значаться зареєстрованими як квартирантка відповідач [PERSON], його колишня невістка, та двоє її неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Вказує, що відповідачка є уродженкою та громадянкою [PERSON] та з власної ініціативи і без поважних причин у вказаній квартирі з дітьми не проживає більше 6 місяців, з березня 2014 року та по теперішній час, точне місце їх перебування позивачу невідоме. На підставі викладеного позивач просить визнати [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користуватись квартирою в будинку №74 по вул.Київське шосе у м.Полтаві. Позивач у судове засідання не зявився, у позовній заяві просив суд розглянути справу за його відсутності. Крім цього, 14.06.2017 року від позивача надійшла заява, у якій він позовні вимоги підтримує, проти заочного розгляду справи на підставі наявних доказів та за відсутності відповідача не заперечує. Відповідач [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх [PERSON], [PERSON] у судове засідання повторно не зявилась, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, заяви про розгляд справи за її відсутності або відкладення розгляду справи до суду не надходило, причини неявки суду невідомі. У відповідності до ч.5 ст.74 ЦПК України у разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене належним чином. Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та провести заочний розгляд справи за відсутності відповідача, що відповідає вимогам ст.224 ЦПК України. Представник третьої особи - служби у справах дітей виконавчого комітету Шевченківської районної у м.Полтаві ради у судовому засіданні з позовом не погодилась, просила відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки задоволення позову суперечило б інтересам малолітніх дітей. Заслухавши пояснення представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло від 30 серпня 1993 року квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с.4). Відповідач [PERSON] значиться зареєстрованою у зазначеній квартирі як квартирант, що підтверджується відповідною довідкою управління реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб виконавчого комітету Полтавської міської ради №16.1-07/4257 від 27.03.2017 року, а також [PERSON], [PERSON] значаться зареєстрованими як сини квартиранта, що підтверджується довідками управління реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб виконавчого комітету Полтавської міської ради №16.1-07/4255, №16.1-07/4256 від 27.03.2017 року (а.с.40,41,42). Як зазначає позивач, відповідач перебувала у шлюбних відносинах з його сином. Із акту від 25.10.2016 року, складеного у присутності сусідів [PERSON], [PERSON], вбачається, що у квартирі за адресою: [ADDRESS] більше 6 місяців з березня 2014 року і по цей час не проживають [PERSON] та двоє її неповнолітніх дітей - [PERSON], [PERSON] (а.с.5). У\~ст.47 Конституції України\~зазначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою\~статті 383 ЦК України\~та\~статтею 150 ЖК УРСР\~закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою\~статті 156 ЖК УРСР\~передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також\~стаття 405 ЦК України. Так, відповідно до ч.2\~ст.405 ЦК\~України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до частини четвертої\~статті 156 ЖК України\~до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій\~статті 64 цього Кодексу, а саме - подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями\~статті 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України\~та статей\~150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України\~передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення\~статей 405 ЦК України, статей\~150,\~156 ЖК України\~регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік. Таким чином, за змістом зазначених норм матеріального права, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сімї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Відповідач [PERSON] наразі не є членом сімї позивача, з ним не проживає та спільне господарство не веде. За твердженнями позивача, колишня невістка з дітьми виїхала за межі України до [PERSON] на постійне проживання. Крім того, відповідно до ст.41 Конституції України\~та ст. 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. При цьому, відповідно до\~ст.29 ЦК України\~місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Норми\~ст.18 Закону України «Про охорону дитинства»\~передбачають право дитини на житло, діти\~члени сімї наймача або власника жилого приміщення - мають право користуватись займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до\~ст.11 цього Закону\~батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Як убачається з акту від 25.10.2016 року [PERSON] та її малолітні діти [PERSON] та [PERSON] з березня 2014 року не проживають у спірній квартирі. Аналіз встановлених судом обставин справи та норм чинного законодавства дає суду підстави дійти до висновку, що неповнолітні [PERSON] та [PERSON] не проживають в спірному житлі більше року, місцем проживання неповнолітніх згідно норм\~ст.29 ЦК України на теперішній час є місце проживання їх матері - [PERSON], а отже наявні підстави для визнання вказаних осіб такими, що втратили право користування спірним житлом. Таким чином, у судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] та її малолітні сини [PERSON] та [PERSON] з березня 2014 року, тобто понад один рік, в квартирі не проживають, без поважних причин квартирою не користуються, що порушує права власника житла, в тому числі і на отримання субсидії щодо сплати комунальних послуг, які нараховуються з урахуванням всіх зареєстрованих осіб, який на законних підставах може вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, будь-яких інших домовленостей між ними не існує, а тому суд вважає, що позов заявлено обґрунтовано, його було підтверджено протягом судового засідання та він підлягає задоволенню. Таким чином, суд вважає, що позов про визнання відповідача та її малолітніх синів такими, що втратили право на користування житлом доведений і підлягає задоволенню в повному обсязі. Згідно зі ст.88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір у сумі 640 грн., оскільки позивач, як інвалід 2 групу, звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду з позовною заявою. На підставі викладеного,

Outcome: approved