Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-23 00:00:00

24 червня 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , у якій просила суд визнати об`єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] , загальною площею - 86,4 кв.м., житловою - 49,2 кв.м.; визнати за [PERSON] право власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS] , загальною площею - 86,4 кв.м., житловою - 49,2 кв.м.; визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частини квартири [ADDRESS] , загальною площею - 86,4 кв.м., житловою - 49,2 кв.м.. 25 червня 2019 року вказану позовну заяву, у відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, було передано в провадження судді Фролової І.В. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 02 липня 2019 року було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. 22 липня 2019 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву. Зі змісту відзиву вбачається, що відповідач просить суд закрити провадження у зв`язку з закінченням строків позовної давності. 06 вересня 2019 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив, у якій просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 09 жовтня 2019 року на адресу суду надійшло доповнення до відзиву, у якому представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 26 лютого 2020 року було закрито підготовче провадження у справі, призначено до розгляду по суті. Представник позивача - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просива позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача - [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала у повному обсязі, просила відмовити у задоволенні. Таким чином, заслухавши пояснення представників, розглянувши подані документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов висновку, що надані сторонами докази та повідомлені ними обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі. На підставі зазначеного суд прийшов до наступних висновків. Виходячи з положень ч. 4 ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Із змісту нормативних положень глав 7 та 8 Сімейного кодексу України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в статті 60 Сімейного кодексу України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Згідно положення 63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. (ст. 328 Цивільного кодексу України). Відповідно до частини 3 статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Положенням статті 370 Цивільного кодексу України визначено право співвласників на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або судом. Цивільний кодекс України регулює відносини, що складаються між співвласниками стосовно майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, визначаючи порядок володіння, користування та розпорядження таким майном, що визначає зміст права спільної сумісної власності. Хоча при праві спільної сумісної власності розмір частки кожного з співвласників не визначений, це не позбавляє можливості кожного з них права на виділ частки з майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, у натурі. Частиною першою статті 372 Цивільного кодексу України визначено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. Як з`ясовано судом, 19 лютого 2011 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві в книзі реєстрації шлюбів 19.02.2011 року зроблено відповідний актовий запис №235 (Свідоцтво про шлюб серія [NUMBER] ). У сторін [INFO] народився син - [PERSON] , підтверджується копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] . 27 грудня 2013 року було придбано квартиру [ADDRESS] .(далі по тексту - спірна квартира) Право власності на спірну квартиру зареєстровано за [PERSON] . Дане підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 27 грудня 2013 року, засвідченого приватним нотаріусом С.В. Морозовою. Відповідно до умов зазначеного договору [PERSON] передає у власність [PERSON] квартиру номер [ADDRESS] і сплачує за неї ціну, визначену цим договором. Відповідно до п.1.10 Договору, купівля квартири проводилась за згодою дружини покупця - [PERSON] . Дане також підтверджується заявою [PERSON] від 27 грудня 2013 року, засвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] . Одночасно з цим, 27 грудня 2013 року між відповідачем та ПАТ «Український будівельно-інвестиційний банк» було укладено кредитний договір №KR/F/03-1-0204, згідно умов якого кредитодавець надає позичальнику кредит в сумі 2 018 800 грн., строком на 60 місяців. Майновим поручителем виступило ТОВ «Перша Українська газова нафтова компанія» Як вбачається з рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 травня 2016 року по справі №755/6452/16-ц, між сторонами було розірвано шлюб. У судовому засіданні, яке відбулося 26 червня 2020 року були допитані в якості свідків: [PERSON] , [PERSON] . Свідок [PERSON] пояснив суду, що в період з 2012-2016 роки мав дружні відносини з позивачем. В даний період спілкувалися регулярно, ходили один до одного в гості. Надав негативну оцінку стосовно відповідача, зазначив, що йому відомо, як останній неприпустимо відносився до своєї дружини. Щодо спільного сина подружжя зазначив, що останній часто хворіє, в той час, як лікуванням займається мати дитина - [PERSON] . Свідок [PERSON] повідомила суду, що давно знає позивачку, приблизно 7 років, оскільки є сусідами. Повідомила, що відповідач у спірній квартирі не проживає, щодо відомостей про мешканців спірної квартири, зазначила, що знає Лише про позивачку з сином. Щодо сина - [PERSON] зазначила, що останній хворіє, відстає в розвитку. Матір дитини докладає значних зусиль для лікування сина. Також повідомила, що так як являється заступником Голови ОСББ, то їй відомо, що позивачка не має заборгованості за комунальні послуги. Відповідача не може охарактеризувати, оскільки вже 4 роки останній не проживає у спірній квартирі. Відповідно до ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення Відповідно до положення даної статті поділ майна може бути здійснений за домовленістю між співвласниками, у зв`язку з чим діє презумпція рівності часток. Разом з тим, чинне законодавство передбачає можливість відступу від рівності часток у випадку поділу майна, що знаходиться в спільній сумісній власності. Відповідно до положень статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, майно, належне обом із подружжя, визначається як спільна сумісна власність, тобто спільна власність двох осіб - подружжя - без визначення часток кожного з них. Так, за вимог ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначене за домовленістю між ними або шлюбним договором. Частиною другою зазначеної статті встановлено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення. Частиною третьою зазначеної статті встановлено, що за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею/з ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, не достатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. При поділі майно, що знаходиться в спільній сумісній власності, поділяється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної власності припиняються, оскільки кожному з співвласників буде належати його частина вже на праві приватної власності. Отже, у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (ч. 4 ст. 372 Цивільного кодексу України). Як визначено у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Виходячи з предмету позову, позивач просить суд здійснити поділ спільного майна подружжя в різних частинах та визнати право власності за колишнім подружжя квартири [ADDRESS] . Позивач просить визнати за нею 2/3 частини спірної квартири, пояснюючи це тим, що оскільки на її утриманні перебуває тяжко хвора дитина, то вважає за справедливе відступити від засади рівності часток подружжя. Дане твердження узгоджується з показаннями свідків, а також з наданими документами у справі, а саме: Випискою з історії хвороби №153 [PERSON] , Витягом з протоколу засідання психолого-медико-педагогічної консультації від 2017 року №114, епікризом з медичної картки стаціонарного хворого №607, виписки із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого 645. З наведеного судом вбачається підстави, для відступлення під принципу рівності часток подружжя у спільній сумісній власності. При встановлені у справі обставини в контексті норм матеріального права, що регулює спірні правовідносини, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного, що у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частки чоловіка і дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст. 77,78 ЦПК України ) і це є її процесуальним обов`язком (статті 12, 81 ЦПК України). При цьому судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Верховний Суд зазначив, що тлумачення статті 60 СК України дозволяє зробити висновок, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та підтверджена висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. ( ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до ч.2 та 3 ст. 83 Цивільного процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви; відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів. Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, приймаючи до уваги пояснення сторін,

Outcome: approved