Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-15 00:00:00

24 червня 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Територіальної громади в особі Криворізької міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давність та просив суд визнати за ним, право власності на житловий будинок [ADDRESS] , загальною площею 49,2 кв.м., житловою площею 27,1 кв.м., з господарськими надвірними спорудами, а саме: Б1 вбиральна -1,4 кв.м., В1 сарай - 15,9 кв.м., Г1 сарай -15,9 кв.м., Е1 гараж -28,3 кв.м., Ж1 погріб -3,2 к.в.м., №1,2 огорожа, І замощення, розташований по [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що починаючи з 28 серпня 2003 року за добровільною домовленість з колишнім власником [PERSON] , [INFO] він проживав у домоволодінні [ADDRESS] , разом із дружиною [PERSON] . 12 серпня 2003 року був укладений Договір №1/2 піднайом житлового будинку [ADDRESS] з власником [PERSON] та [PERSON] , де відповідно до п.1 вказаного договору «Основний найомник» надає «піднайомнику» в піднайом частину житлової площі 39,5 кв.м. /віддільна/, на строк постійно по [ADDRESS] . 28 серпня 2003 року за заявою [PERSON] через паспорту службу Дзержинського РВ КМУ УМВС України в Дніпропетровській області позивач та його дружина офіційно зареєстровані за вказаною адресою, де зроблено запис в Домової книги. Позивач зазначає, що в подальшому вирішення питання про купівлю-продажу будинку [ADDRESS] з [PERSON] через нотаріальну контору, яка заявила, що житловий будинок належить їй на праві приватної власності, починаючи з 28 серпня 2003 року, позивач попередньо сплатив залог за вказаний будинок [PERSON] в сумі 1000,00 грн., 17 січня 2004 року [PERSON] під розписку отримала 500,00 грн. та 18 березня 2004 року 1500,00 доларів США. Однак, позивач як покупець не встиг через нотаріуса оформити договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] , в зв`язку з тим, що продавець [PERSON] [INFO] померла. Будь-яких спадкоємців в неї не залишилось, а тому зазначений об`єкт нерухомості на даний час не має власника. [PERSON] залишала позивачу документи на житловий будинок, а саме: Свідоцтво про право на спадщину за законом від 18.10.1996 року з реєстрацією в КП «Криворізькому міському бюро технічної інвентаризації» 28 березня 1997 році під №179-87-38787 та Домову книгу. Позивач стверджує, що на сьогоднішній день він разом з дружиною продовжує проживати у вказаному житловому будинку з надвірними спорудами, добросовісно та безперервно володіє та відкрито користується даним нерухомим майном та земельною ділянкою, доглядає за будинком та утримує його, постійно робить в ньому поточний та капітальний ремонт, сплачує комунальні послуги. В зв`язку з тим, що він має намір володіти, користуватися та розпоряджатися нерухомим майном, а саме житловим будинком [ADDRESS] з господарськими спорудами, позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 червня 2021 року відкрито провадження по вказаній справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. (а.с.52) В ухвалі про відкриття провадження від 25 червня 2021 року відповідачу був наданий строк в 15 днів з дня отримання даної ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву. Ухвала отримана відповідачами, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, яке надійшли на адресу суду 26 жовтня 2021 року, відзиву на позовну заяву від Територіальної громади в особі Криворізької міської ради до суду не надійшло. Відповідач вважаються належним чином повідомлений про розгляд справи відповідно до п. 1 ч. 8 ст. 128 ЦПК України. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України - у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України, справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Під час розгляду справи судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до Свідоцтва про право на спадкування за законом від 18 жовтня 1996 року виданого державним нотаріусом Третьої Криворізької державної нотаріальної контори Перекопською І.С., яке зареєстровано в реєстрі за №4-3574, номер спадкової справи №205, на підставі ст. 529 ЦК України спадкоємцем майна гр.. [PERSON] , померлої [INFO] , є донька - [PERSON] . Спадкове майно на яке видане вказане свідоцтво, складається з: 5/8 частини житлового будинку А-1, цегляного, глиняного обложенця, житловою площею 39,5 кв.м., вбиральні В, заборів «1,2, замощення І, який знаходиться в [ADDRESS] . (а.с. 23) 12 серпня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір №1/2 піднайму житлового приміщення. Відповідно до п. 1 вказаного Договору, «Основний найомник» [PERSON] передає «Піднайомнику» [PERSON] в піднайм частину житлової площі 39,5 кв.м., віддільну, на строк постійно по [ADDRESS] . Вказаний Договір підписаний основним наймачем - [PERSON] , піднайомником - [PERSON] та квартальним уповноваженим квартального комітету №28 [PERSON] (а.с. 19) Відповідно до розписки від 28 серпня 2003 року складеною [PERSON] , остання отримала в борг від [PERSON] залог в сумі 1000 грн., за будинок по [ADDRESS] . Вказана розписка підписана [PERSON] та квартальним уповноваженим квартального комітету №28 Притуленко Р.В. (а.с.20) 17 січня 2004 року [PERSON] отримала в борг від [PERSON] залог в сумі 500 грн., за будинок по [ADDRESS] . Вказана розписка підписана [PERSON] та квартальним уповноваженим квартального комітету №28 [PERSON] , що підтверджується розпискою від 17.01.2004 року. (а.с.21) 18 березня 2004 року [PERSON] надано розписку в якій останній зазначив, що вказана розписка дана [PERSON] , про те, що [PERSON] повертає повний розрахунок за придбаний будинок по [ADDRESS] , в сумі 1500 доларів США, з них віддано: БТІ - 200 грн., борг за газ - 2 670 грн., залог - 1500 грн., разом 4370 грн., а решту суми 3580 грн., повертає 18.03.2004 року в повній сумі при свідку [PERSON] . Вказана розписка підписано [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с.22) Позивач у позові зазначив, що [PERSON] померла [INFO] . Відповідно до копії паспорта громадянина України серії [NUMBER] виданого на ім`я [PERSON] 17 жовтня 1997 року Кіровським РВ УМВС України в Кіровоградській області, останній з 28 серпня 2003 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 7-9) Згідно Довідки №3762/1448 від 31.05.2021 року виданої за підписом завідувача відділу реєстрації місця проживання громадян Виконавчого комітету Металургійної районної у місті ради [PERSON] , з 28.08.2003 року по теперішній час зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . (а.с.15) Крім того, відповідно до Домової книги житлового будинку [ADDRESS] вбачається, що [PERSON] з 28 серпня 2003 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 17-18) 01 червня 2021 року головою квартального комітету [ADDRESS] [PERSON] було видано Довідку про місце проживання №2 [PERSON] , в якій зазначено, що [PERSON] дійсно з 28 серпня 2003 року по теперішній час проживає за адресою: [ADDRESS] . (а.с.24) Окрім того, вказані обставини підтверджується Актом про проживання особи від 01 червня 2021 року, який підписаний сусідами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та посвідчений головою квартального комітету №16 по вул. Курській, міста Кривого Рогу Дніпропетровської області Прпитуленко Р.І. (а.с.25) Вказані документи підтверджують, що позивач [PERSON] відкрито володів та користувався будинком з 2003 року. [PERSON] здійснював та продовжує здійснювати всі витрати по утриманню та догляду за будинком, що підтверджується Інформацією про суми, нараховані до сплати комунальними та іншими службами міста станом на 01 червня 2021 року за адресою: [ADDRESS] та квитанцією про оплату комунальних послуг [PERSON] (а.с.26, 27) Позивач фактично відкрито та безперервно володіє будинком, не порушуючи права та інтереси будь-яких інших осіб. Спірні відносини є цивільними правовідносинами і регулюються ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст.ст. 39, 328, 344 ЦК України, відповідно до яких кожен має право на житло, право власності є непорушним. Згідно ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інакше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Зазначена правова позиція знайшла своє відображення в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 р. № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав». Так, при вирішенні спорів, пов`язаних з правом власності в силу набувальної давності, судам слід враховувати наступне: - право власності на нерухоме майно можна набувати за набувальною давністю лише після 01 січня 2011 року; задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст. 344 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння; - за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено; - відлік строку набувальної давності починається з моменту заволодіння нерухомим майном; у випадку коли володілець заволодів майном на підставі певного договору з його власником, строк набувальної власності обчислюється з моменту спливу строку позовної давності; - у разі втрати майна володільцем не зі своєї волі (усунення володільця від володіння нерухомим майном), неповернення майна у володіння та не звернення з позовом про витребування такого майна протягом року строк набувальної давності переривається; у разі повернення нерухомого майна у володіння чи пред`явлення позову про його витребування строк набувальної давності не переривається, а період, протягом якого володілець не з власної волі був позбавлений володіння, зараховується до строку набувальної давності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 344 ЦК України відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Згідно п. 9 Постанови № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав » при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. Відповідно до п.14 вищезазначеної Постанови Пленуму, виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (ч.1 ст. 20 ЦК України, ст. 3 і 4 ЦПК України). Ухвалюючи рішення, суд згідно з ч.1 ст. 214 ЦПК має визначити, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При цьому суд має навести у рішенні мотиви, з яких не застосував норми права, що на них посилалися особи, які беруть участь у справі. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнішній строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі без титульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнішнього володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнішнього володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнішнє володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. Давнішнє володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, без титульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнішнього володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. (п. 11 Постанови) Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Тому в даному випадку можна вважати володіння нерухомим майном, на яке позивач просить визнати право власності, добросовісним. Отже, з огляду на наведене, беручи до уваги неможливість оформлення своїх прав у іншому порядку, те що позов не суперечить закону, не порушує законних прав чи інтересів інших осіб, суд вважає, що вказані у позові обставини можуть бути прийняті судом в якості належних доказів доведеності підстав для набуття права власності. Оскільки Позивачка 18 років відкрито, безперервно володіє вищевказаним нерухомим майном, а тому набув право власності за набувальною давністю на право власності на житловий будинок [ADDRESS] , загальною площею 49,2 кв.м., житловою площею 27,1 кв.м., з господарськими надвірними спорудами, а саме: Б1 вбиральна -1,4 кв.м., В1 сарай - 15,9 кв.м., Г1 сарай -15,9 кв.м., Е1 гараж -28,3 кв.м., Ж1 погріб -3,2 к.в.м., №1,2 огорожа, І замощення, розташований по [ADDRESS] . Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (рішення від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року в справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства») положення статті 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге - стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє правило стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування. Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст. 77, 79, 80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відтак, суд, проаналізувавши та оцінивши кожний аргумент, наведений позивачем у письмових доказах, констатує той факт, що [PERSON] надано належні, достовірні, достатні та допустимі докази на підтвердження своїх позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved