Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-02 00:00:00

25.08.2015 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернулось до суду із зазначеним позовом до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (т.1 а.с.2-6), в якому прохає стягнути з відповідачів у солідарному порядку заборгованість за договором невідновлювальної кредитної лінії №1995pvi-11-07 від 23.11.2007 року у розмірі 2\~079 384,76 доларів США, 85 517 375,39 грн. та по 1218 грн. судового збору з кожного. 31.08.2015 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернулось до суду із цивільним позовом до [PERSON] (т.1 а.с.90-96), в якому прохає в рахунок погашення заборгованості [PERSON] звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме приміщення магазину продовольчих товарів, загальною площею 707,9 кв.м., розташованого по вул.Конституції, 46 у м.Комсомольську, що належить на праві приватної власності [PERSON], шляхом визнання права власності на зазначене майно за ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» за ціною, визначеною на підставі оцінки майна субєктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна та стягнути з відповідача 3654 грн. судового збору. За ухвалою суду від 15.03.2016 року (т.1 а.с.198) зазначені цивільні позови ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» обєднані в одне провадження для їх спільного розгляду. Заявлені вимоги в частині стягнення заборгованості вмотивовані тим, що 23.11.2007 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є позивач, та [PERSON] було укладено кредитний договір №1995pvi-11-07, за умовами якого відповідачу було відкрито невідновлювальну кредитну лінію в розмірі 1 100 000 доларів США строком до 22.11.2022 року, з оплатою відсотків за ставкою 13 % річних. З метою забезпечення виконання зобовязань між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] та [PERSON] було укладено договори поруки, за якими останні поручились перед банком за виконання боржником умов договору. У звязку із невиконанням боржником взятих на себе кредитних зобовязань, станом на 07.08.2015 року утворилась заборгованість за кредитом та відсотками у розмірі 2\~079 384,76 доларів США, розмір пені склав 85\~517 375,39 грн., яку позивач прохає стягнути з [PERSON], [PERSON], [PERSON] як солідарних боржників. Позовні вимоги в частині звернення стягнення на предмет іпотеки обґрунтовані позивачем тим, що у забезпечення виконання зобовязань [PERSON] між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] було укладено іпотечний договір, за яким відповідач передала в іпотеку належне їй приміщення по вул.Конституції, 46 у м.Комсомольську. Вартість предмета іпотеки була обумовлена сторонами у розмірі 3 329 465,00 грн. У звязку із невиконанням боржником зобовязань прохає звернути стягнення на вказаний предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за банком. У листопаді 2016 року адвокат [PERSON], діючи в інтересах відповідача за первісним позовом [PERSON], звернулась до суду із зустрічним позовом до позивача, в якому прохала визнати припиненим договір поруки №1995/2 від 23.11.2007 року, укладений між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до [PERSON] Вимоги за зустрічним позовом вмотивовані представником відповідача тим, що на підставі п.5.1 укладеного між сторонами договору порука припинилась у січні 2013 року, у звязку із чим кредитор втратив право вимоги до [PERSON] Вказаний зустрічний позов за ухвалою суду прийнято до спільного розгляду із первісними позовами ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит». Представник позивача в судовому засіданні наполягала на заявлених банком позовних вимогах, посилаючись на викладені у позовах обставини. У задоволенні зустрічного позову та застосуванні строків позовної давності прохала відмовити за безпідставністю. Представник відповідача [PERSON] в суді не заперечуючи факту укладення кредитного договору, просила відмовити у задоволенні стягнення пені за прострочення заборгованості за період 07.08.2014 року по 07.08.2015 року, застосувати спеціальну скорочену позовну давність до вимог про стягнення пені за прострочення погашення основної заборгованості по кредиту та пені за прострочення сплати відсотків починаючи з 12.01.2010 року, про що надала письмове клопотання. Вимоги за зустрічним позовом представником [PERSON] підтримані у повному обсязі. Будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, відповідачі за первісним позовом [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не зявились. Заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, дослідивши приєднані письмові докази, судом встановлено наступне. 23.11.2007 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є позивач, та [PERSON] було укладено кредитний договір за №1995pvi-11-07 про відкриття кредитної лінії, за умовами якого банк відкрив позичальнику невідновлювальну кредитну лінію на умовах забезпеченості, поворотності, строковості та платності, в розмірі 1\~100 000 доларів США з оплатою по процентній ставці 13% річних зі строком користування кредитними ресурсами до 22.11.2022 року. Згідно з п.3.2 укладеного договору, погашення заборгованості здійснюється шляхом щомісячного зарахування відповідної суми на позичковий рахунок, а саме починаючи з 26.05.2009 року в термін з 26 по останнє число місяця у розмірі 6748,47 доларів США, розмір кредитного ліміту щомісячно 01 числа зменшується на вказану суму, при цьому заборгованість позичальника за цим договором на дату зменшення не повинна перевищувати залишку ліміту кредитування. Нарахування та сплата процентів обумовлена сторонами розділом 4 договору. Відповідно до п.3.4 договору, банк має право вимагати дострокового повернення кредитних ресурсів, сплати нарахованих процентів, неустойки, зокрема, в разі порушення позичальником будь-яких умов договору, в тому числі щодо несвоєчасного або не в повному обсязі здійснення зарахування грошових коштів на погашення заборгованості згідно з п.п.3.2,4.3,4.4. За додатковою угодою до договору №1, датованою 31.01.2008 року, сторони домовились про внесення змін до п.2.1, п.3.2 кредитного договору щодо розміру кредитної лінії, який склав 1 300 000 доларів США, та суми щомісячного погашення позичкової заборгованості 7976 доларів США. Виходячи із змісту додаткової угоди від 21.08.2008 року, сторони обумовили внесення змін до п.3.2, п.4.3 договору №1995pvi-11-07 щодо терміну щомісячного погашення позичкової заборгованості та сплати процентів - з 01 по 10 число. Згідно з додатковою угодою до договору від 10.06.2009 року, сторонами були внесені зміни до п.3.2 щодо розміру щомісячного погашення позичкової заборгованості, який склав 8126 доларів США. 16.09.2009 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] була укладена додаткова угода №4, якою сторони внесли зміни до п.3.2 договору та доповнили останній п.5.8., зокрема, щодо розміру щомісячного погашення позичкової заборгованості, збільшивши його до 8336 доларів США. Крім того, було визначено, що додатковим забезпеченням зобовязань є порука [PERSON] З метою забезпечення виконання кредитних зобовязань, 23.11.2007 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] було укладено договір поруки №1995/2, за яким останній зобовязався перед кредитором відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання [PERSON] обовязків за кредитним договором (т.1 а.с.18-19). Згідно з додатковою угодою від 31.01.2008 року до п.2.1, п.5.1 договору поруки, були внесені зміни в частині розміру наданого кредиту та припинення поруки. За договором поруки №1995/3 від 16.09.2009 року (т.1 а.с.16-17), в якості поручителя боржника [PERSON] за кредитним договором №1995pvi-11-07 за виконанням ним взятих на себе зобовязань виступила відповідач [PERSON] Також, з метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та відповідачем [PERSON] було укладено іпотечний договір №2369И/1207 від 19.12.2007 року (т.1а.с.106-109), за яким предметом іпотеки являється приміщення магазину продовольчих товарів, загальною площею 707,9 кв.м., що знаходиться за адресою: м.Комсомольськ, вул.Конституції, 46 із вартістю іпотеки, що обумовлена сторонами угоди в сумі 3329465,00 грн. Згідно із приєднаними до справи матеріалами (т.1а.с.173-175) відповідач [PERSON] після укладення шлюбу з [PERSON] прийняла прізвище чоловіка. Договором від 31.01.2008 року було внесено зміни до вказаного іпотечного договору (т.1а.с.110), за яким сторони обумовили внесення змін до п.2 договору щодо розміру кредитування, та п.п. 8.2,8.3,8.4 щодо прав іпотекодавця і прав та обовязків іпотекодержателя. У звязку із невиконанням [PERSON] кредитних зобовязань за договором невідновлювальної кредитної лінії №1995pvi-11-07, станом на 07.08.2015 року утворилась заборгованість, яка складається із: суми строкової заборгованості по основному боргу кредиту 677 080,00 доларів США, суми простроченої заборгованості по основному боргу кредиту 614 847,56 доларів США, суми строкової заборгованості по відсотках 17 728,12 доларів США, суми простроченої заборгованості за відсотками 769 729,08 доларів США та 85\~517 375,39 грн. пені. На підтвердження вказаних обставин суду надано розрахунок суми заборгованості (т.1а.с.21-27). Ухвалою суду від 15.03.2016 року за клопотанням представника відповідачів [PERSON] у справі призначена судово-економічна експертиза, яка не була виконана у звязку із не проведенням оплати вартості робіт (т.2 а.с.1).1 Розглянувши справу в межах заявлених вимог та оцінивши досліджені докази у їх сукупності, суд зазначає, що спірні правовідносини регулюються нормами Цивільного Кодексу України, Законом України «Про іпотеку», також судом взято до уваги правові позиції висловлені Верховним Судом України. Так, виходячи із змісту ст.1050 та 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобовязується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити відсотки. В разі порушення боржником взятого на себе зобовязання щодо повернення чергової частини суми кредиту, позикодацець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась та сплати процентів. Відповідно до ст.ст. 526, 527 ЦК України зобовязання має виконуватись належними чином, належними сторонами, відповідно до умов договору та норм цивільного законодавства України. Згідно із ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. За нормами ст.ст.553,554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. У разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник. Припинення поруки повязане, зокрема, із закінченням строку її чинності. За змістом ч.4 ст.559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Отже, порука є строком зобовязанням, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє субєктивне право кредитора. Виходячи із змісту договору поруки, укладеного [PERSON], із змінами внесеними додатковою угодою (пункт 5.1), порука припиняється із припиненням зобовязань, що забезпечуються нею. Порука також припиняється, якщо кредитор протягом трьох років від дня настання строку виконання зобовязання за кредитним договором не заявив вимоги до поручителя. Згідно із п.2.3 у випадку непогашення боржником заборгованості за кредитним договором протягом одного календарного дня з моменту настання строку сплати процентів, основного боргу або комісійної винагороди, у кредитора виникає повне право вимоги сплати боргу в повному обсязі до поручителя. Відповідно до ч.1 ст.251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч.1 ст.252 ЦК України). Разом із тим, із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець повязує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Такими чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобовязань боржника, не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки, в розумінні ст.251 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми ч.4 ст.559 ЦК України. Як установлено судом, боржник [PERSON] (а від так і поручителі) взяв на себе зобовязання повністю повернути суму кредиту у строк до 22.11.2022 року, сплачуючи її згідно з п.3.2 укладеного договору із змінами внесеними додатковими угодами, шляхом щомісячного зарахування відповідної суми на позичковий рахунок. Так, позичальник зобовязався починаючи з 01.01.2010 року в строк до 10 числа кожного місяця здійснювати погашення позичкової заборгованості за виданими кредитними ресурсами у розмірі 8336,00 доларів США, розмір кредитного ліміту невідновлювальної кредитної лінії щомісячно 11 числа зменшується на суму 8336,00 доларів США, при цьому заборгованість позичальника за цим договором на дату зменшення не повинна перевищувати залишку ліміту кредитування (т.1 а.с.15). За таких обставин, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобовязання, яке виникло на основі договору. Строк виконання боржником кожного щомісячного зобовязання, згідно із ч.3 ст.254 ЦК України, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Відповідно до наданого суду розрахунку, останній платіж за основним боргом боржник [PERSON] здійснив 05.10.2010 року (т.1 а.с.21), а по сплаті відсотків 27.06.2013 року (т.2 а.с.22). Отже, якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобовязання боржника про повернення боргу щомісячно частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обовязку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобовязань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватись з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Саме таку правову позицію було висловлено Верховним Судом України в постанові від 19.03.2014 року у справі 6-20цс14. Оскільки відповідно до ст.554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень ч.4 ст.559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя. За таких обставин, суд доходить висновку, що у разі неналежного виконання боржником зобовязань за кредитним договором передбачений ч.4 ст.559 ЦК України строк предявлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватись з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Згідно з умовами договору щомісячне погашення позичкової заборгованості відповідач [PERSON] повинен був здійснювати з 01 до 10 числа, тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до ст.261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обрахування встановленого ч.4 ст.559 ЦК України шестимісячного строку для предявлення вимог до поручителя. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої у справі 6-53цс14, виходячи з другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором повинно бути предявлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобовязання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку основного зобовязання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобовязання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. За правовою позицією Верховного Суду України у справі 6-2662цс15, строк, передбачений нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобовязаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Сплив строку, передбаченого нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, зумовлює припинення зобовязань поручителя, а отже, і відмову кредиторові в позові в разі звернення до суду. За таких обставин, виходячи зі строків здійснення [PERSON] останнього платежу, та враховуючи, той факт, що ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернулось до поручителів з позовними вимогами лише у серпні 2015 року, суд доходить висновку, що порука [PERSON] та [PERSON] є припиненою, оскільки кредитор не звернувся до них протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням. Здійснивши системний аналіз зазначених норм, беручи до уваги, що спір між сторонами виник за договірних обставин, суть яких в судовому засіданні не спростовувалась, сам договір не суперечить діючому законодавству, враховуючи обовязок позичальника повернути позикодавцеві кошти у встановлений строк, право банку вимагати дострокового повернення кредиту, суд доходить висновку про обґрунтованість вимог позивача в частині стягнення заборгованості з [PERSON] Вимоги щодо стягнення заборгованості з [PERSON] та [PERSON] як солідарних з [PERSON] боржників, задоволенню не підлягають, з огляду на припинення дії їх поруки перед банком. А тому позовні вимоги відповідача [PERSON] про припинення договору поруки №1995/2 від 23.11.2007 року, укладений між [PERSON] та ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» підлягають до задоволення. Вирішуючи питання щодо розміру заборгованості, яка підлягає стягненню з [PERSON] на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», суд виходить з наступного. Згідно з наданим суду розрахунком, станом на 07.08.2015 року утворилась заборгованість, яка складається із: суми строкової заборгованості по основному боргу кредиту 677 080,00 доларів США, суми простроченої заборгованості по основному боргу кредиту 614 847,56 доларів США, суми строкової заборгованості по відсотках 17 728,12 доларів США, суми простроченої заборгованості за відсотками 769729,08 доларів США та 85\~517 375,39 грн. пені. Суд вважає, що суми строкової та простроченої заборгованості за основним боргом та відсотками, підлягають до стягнення у повному обсязі в загальній сумі 2 079 384,76 доларів США, як того прохає позивач. Крім того, позивачем порушене питання щодо стягнення пені за прострочену заборгованість по кредиту та відсоткам за період з 07.08.2014 року по 07.08.2015 року загальною сумою 85\~517 375,39 грн. Відповідно до ч.ч.1,3\~ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Частиною 3\~ст.551 ЦК України\~визначено, що розмір неустойки може бути зменшений\~\~за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення для справи. З урахуванням засад розумності та виваженості, беручи до уваги, що сума нарахованої пені значно перевищує заподіяні позивачу збитки, з огляду на співмірність, суд вважає за можливе зменшити розмір пені до суми 53146163 грн., що еквівалентна розміру заподіяних позивачу збитків за офіційним курсом гривні, встановленим НБУ станом на 03.11.2016 року на рівні 2555,8676 грн. за 100 доларів США, (2079384,76 х 25,5586). Клопотання представника відповідачів щодо застосування строків позовної давності задоволенню не підлягає, як таке що ґрунтується на хибному тлумаченні нею норм цивільного законодавства. Виходячи із змісту ст.549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання, тобто - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір, поки зобовязання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення. Отже, правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Системний аналіз норм статті 266, частини другої статті 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Саме таких висновків дійшов Верховний Суд України, виклавши їх у правовій позицій в справі 6-160цс14. Згідно із статтею 575 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Виходячи з положень ст.589 цього Кодексу, у разі невиконання зобовязання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобовязання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у звязку із предявленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Згідно з розясненнями, що містяться у Постанові № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року, при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобовязання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав, суд не може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за кредитним договором. У такому випадку суд має зазначити в резолютивній частині рішення лише про звернення стягнення на предмет іпотеки із зазначенням суми заборгованості за кредитним договором, а сам розрахунок суми заборгованості має наводитись у мотивувальній частині рішення. Винятком є ситуація коли особа позичальника є відмінною від особи іпотекодавця з урахуванням положення статті 11 Закону України «Про іпотеку» (або статті 589 ЦК щодо заставодавця). Відповідно до ст.11 Закону України «Про іпотеку», майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. Згідно із ст.33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється, зокрема, на підставі рішення суду. Відповідно до ч.3 ст.36, договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати, зокрема, передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону. За змістом ч.1 ст.37 згаданого закону, іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. За змістом п.39 названої Постанови Пленуму, правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання. У звязку з наведеним суди мають виходити з того, що з урахуванням цих норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі частини другої статті 16 ЦК має право вимагати застосування його судом. Відповідно до умов укладеного між позивачем та [PERSON] іпотечного договору із змінами внесеними за договором від 31.01.2008 року, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на розсуд іпотекодержателя (пункти 10,11), зокрема, за рішенням суду шляхом передачі останньому права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання у порядку, встановленому ст.37 Закону України «Про іпотеку». Сторони обумовили право іпотекодержателя на дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки в разі неналежного виконання позичальником будь-яких умов за основним зобовязанням. Враховуючи факт невиконання боржником [PERSON] взятих на себе зобовязань за кредитним договором №1995pvi-11-07, виходячи із принципу співмірності вартості іпотечного майна, беручи до уваги обумовлене іпотечним договором право банку на дострокове звернення стягнення і у такий спосіб як набуття права власності на предмет іпотеки, суд вважає позов ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в цій частині таким, що підлягає до задоволення повністю. Питання про судові витрати у справі вирішено судом відповідно до ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: partial