Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-08 00:00:00

26.03.2015 року прокурор Шаргородського району звернувся до суду з вказаним позовом до [PERSON] в інтересах держави в особі Вінницької обласної психоневрологічної лікарні ім. академіка О.І. Ющенка про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину. Мотивуючи позовні вимоги, прокурор зазначив, що в провадженні Шаргородського районного суду знаходилася кримінальна справа по обвинуваченню відповідача [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, що мав місце 04.09.2014 року. Вироком Шаргородського районного суду від 02.12.2014 року [PERSON] засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України. Потерпілий від злочину [PERSON] в результаті злочину отримав тілесні ушкодження та перебував на стаціонарному лікуванні в нейрохірургічному відділенні Вінницької обласної психоневрологічної лікарні ім. академіка О.І. Ющенка з 08.09.2014 року по 01.10.2014 року і на його лікування витрачено 3065,46 грн. Вказана шкода відповідачем Вінницькій обласній психоневрологічній лікарні ім. академіка О.І. Ющенка не відшкодована. Просить стягнути з відповідача на користь держави в особі Вінницької обласної психоневрологічної лікарні ім. академіка О.І. Ющенка 3065,46 грн. в рахунок відшкодування витрат на лікування потерпілого [PERSON] та судовий збір на користь держави. В судовому засіданні ст. прокурор прокуратури Шаргородського району Вінницької області - Мазур Ю.А. підтримав позовні вимоги, зсилаючись на ті самі обставини. Суду пояснив, що відповідач вчинив злочин, передбачений ч.2 ст.286 КК України, за що засуджений Шаргородським районним судом 02.12.2014 року. Проте, відповідачем не відшкодовано витрати, понесені державою, зокрема, закладом охорони здоров'я - Вінницькою обласною психоневрологічною лікарнею ім. академіка О.І. Ющенка, на лікування потерпілого від злочину, вчиненого відповідачем, в сумі 3065,46 грн., у зв'язку із чим просить позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав. Не заперечує щодо стягнення з нього на користь позивача - Вінницької обласної психоневрологічної лікарні ім. академіка О.І. Ющенка означеної суми в рахунок відшкодування витрат на лікування потерпілого [PERSON] Суду пояснив, що не відшкодував витрати, понесені закладом охорони здоров'я на лікування потерпілого [PERSON], оскільки не був повідомлений про необхідність відшкодування цих витрат. Відшкодує кошти в сумі 3065,46 грн. найближчим часом. Представник позивача Вінницької обласної психоневрологічної лікарні ім. академіка О.І. Ющенка в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином (а.с.12, 13), про причини неявки в суд - не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи у його відсутності - не подавав, тому суд, вислухавши думку учасників судового розгляду, вважає за можливе розглянути у справу у відсутності представника позивача. Вирішуючи спір, суд встановив факт понесення позивачем - Вінницькою обласною психоневрологічною лікарнею ім. академіка О.І. Ющенка витрат на лікування потерпілого від злочину [PERSON] в сумі 3065,46 грн. Означений факт підтверджений в судовому засіданні вироком Шаргородського районного суду від 04.12.2014 року у кримінальній справі за №152/2129/14-к, з якого вбачається, що відповідач [PERSON] засуджений за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, а саме за те, що 04.09.2014 року приблизно о 18 годині, перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння, керував автомобілем з державним номером [NUMBER], в салоні якого перевозив пасажира - [PERSON] і, проїжджаючи по вул. Леніна в м. Шаргород Вінницької області, рухаючись із швидкістю приблизно 80 км/год., здійснюючи перестроювання з метою зміни напрямку руху, в порушення вимог п.п.10.1. та 12.1. ПДР України, не переконався, що зміна напрямку буде безпечною, не обрав безпечної швидкості, допустив боковий занос автомобіля та подальше зіткнення із залізобетонною електричною опорою, внаслідок чого пасажир автомобіля [PERSON] отримав тілесні ушкодження у виді закритої черепно-мозкової травми: лінійного перелому потиличної кістки, забою головного мозку середнього ступеню важкості в правій лобно-скроневій ділянці, субарахноїдального посттравматичного крововиливу, підвивиху атланто-окципітальних суглобів, перелому лівої ключиці в середній третині зі зміщенням відламків, верхнього підвивиху головки лівої плечової кістки, множинних забоїв та саден обличчя, крововиливу в ділянці верхньої повіки правого ока, обмеженого крововиливу під білкову оболонку правого ока, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень і які небезпечні для життя під час заподіяння. Між порушенням [PERSON] пунктів 10.1., 12.1. ПДР України та отриманням потерпілим [PERSON] тяжких тілесних ушкоджень є прямий причинний зв'язок (а.с.2-3). З довідки КЗ «Вінницька обласна психоневрологічна лікарня ім. акад. О.І. Ющенка» за №20-1220 від 19.03.2015 року вбачається, що потерпілий [PERSON] знаходився на стаціонарному лікуванні в нейрохірургічному відділенні Вінницької обласної психоневрологічної лікарні ім. акад. О.І. Ющенка з 08.09.2014 року по 01.10.2014 року. Вартість одного ліжкодня в 20 (нейрохірургічному) відділенні у вересні 2014 року становила 133,22 грн., у жовтні 2014 року - 134,62 грн., вартість лікування потерпілого становить 3065,46 грн. (а.с.5). Із матеріалів цивільної справи також вбачається, що на час розгляду справи в суді [PERSON] не відшкодував витрат в сумі 3065,46 грн., понесених позивачем на лікування потерпілого від злочину [PERSON], що також підтверджується поясненнями в судовому засіданні відповідача. Вказані, встановлені в судовому засіданні факти, не спростовані та не заперечуються відповідачем. Судом встановлено, що прокурор та позивач не пред'являли цивільний позов в кримінальній справі №152/2129/14-к, що не заперечується відповідачем, тому, в силу вимог ч.3 ст.128 КПК України, мають право пред'явити його в порядку цивільного судочинства. Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, що виникають із відшкодування шкоди і регулюються Конституції України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ЦК України. Згідно з ст.55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (ч.2 ст.45 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Відповідно до ст.16 ЦК України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, в тому числі, шляхом звернення з позовом про відшкодування збитків та інші способи відшкодування шкоди. За загальними правилами майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ч.1 ст.1166 ЦК України). Частиною 1 ст. 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. При цьому, відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року за №6 (з наступними змінами та доповненнями) «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок, та є вина зазначеної особи. Таким чином, закон у вказаних правовідносинах ставить можливість покладання відповідальності за заподіяну шкоду в залежність від наявності вини заподіювача. Особа, яка вчинила злочин, зобов'язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров'я на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого (ч.1 ст.1206 ЦК України). Якщо лікування проводилося закладом охорони здоров'я, що є у державній власності, у власності Автономної Республіки Крим або територіальної громади, кошти на відшкодування витрат на лікування зараховуються до відповідного бюджету (ч.3 ст.1206 ЦК України). Відповідно до вимог ч.ч.1, 3 ст.128 КПК України, особа, яка не пред'явила цивільного позову в кримінальній справі, має право пред'явити його в порядку цивільного судочинства… Цивільний позов в інтересах держави пред'являється прокурором… Позивачем надано суду належні та допустимі докази про заподіяння шкоди Вінницькій обласній психоневрологічній лікарні ім. академіка О.І. Ющенка у виді понесення витрат на лікування потерпілого від вчиненого відповідачем [PERSON] злочину [PERSON], а відтак позов підлягає задоволенню. При цьому, до вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року (остаточне - 17.06.2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18.01.1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)». Відповідно до вимог ч.ч.1, 3 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином, підлягає стягненню з [PERSON] судовий збір в дохід держави в сумі 243,60 грн.

Outcome: approved