Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-09 00:00:00

25.07.2017 року до суду звернуся позивач [PERSON], з позовом про визнання договору недійним до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 07 серпня 2017 року позовну заяву [PERSON],. до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» було залишено без руху. 28.08.2017 року позивач усунув встановлені судом недоліки Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 28.08.2017 року відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду в судовому засіданні на 02 жовтня 2017 року . 02.10.2017 року розгляд справи відкладений в зв'язку з неявкою в судове засідання представника відповідача. Справа призначена до розгляду на 07.11.2017 року. 07.11.2017 року від відповідача отримані письмові заперечення на позовну заяву. 07.11.2017 року у розгляді справи оголошено перерву. Справу призначено до розгляду на 10.01.2018 року Сторонам та учасникам розгляду справи роз'яснені права та обов'язки у відповідності до ст. 43, 44, 49 ЦПК України. У судовому засіданні 10.01.2018 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Згідно поданої позовної заяви позивач просить визнати недійсним кредитний договір № DZD0G100770026 від 20 серпня 2007 року та визнання недійсним договір іпотеки від 21.08.2007 року, який було нотаріально посвідчено нотаріусом Верхньодніпровської нотаріальної контори Малашовою Г.В, та зареєстровано в реєстрі за № 3278 та застосувати реституцію. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне: 20 серпня 2007 року був укладений кредитний договір № DZD0G100770026 між позивачем та відповідачем, згідно з умовами якого відповідач зобов'язувався надати позивачу кредит у розмірі 10560 доларів США, для придбання двокімнатної квартири та сплати страхових внесків на термін до 19.08.2027 року, а позивач зобов'язувався повернути кредит та сплатити відсотки. У забезпечення виконання умов кредитного договору між позивачем та відповідачем 21 серпня 2007 року було укладено договір іпотеки який було нотаріально посвідчено нотаріусом Верхньодніпровської нотаріальної контори Малашовою Г.В, та зареєстровано в реєстрі за № 3278 У серпні 2015 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» подав позов до суду про стягнення заборгованості за кредитним договором № DZD0G100770026 з [PERSON],. та його поручителів. У процесі розгляду справи стало відомо про чисельні порушення законодавства України та умов самого договору з боку відповідача, що підтверджується висновком експертизи. Позивач просить визнати недійсними укладені з ним кредитний договір та договір іпотеки, так як вважає, що відповідач не дотримався письмової форми укладення договору, не включив до умов договору істотні умови до яких повинні відноситись графік погашення заборгованості за укладеним договором, абсолютного визначення подорожчання кредиту, реальної процентної ставки, орієнтованої сукупності вартості кредиту. Також при укладенні кредитного договору позивача було введено в оману щодо фактичних істотних умов кредитного договору, зокрема щодо його ціни та загальної вартості. Банк приховав від позивача повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, не попередив позивача про валютні ризики та включив до договору несправедливі умови, чим порушив вимоги ЗУ «Про захист прав споживачів» та законні права та інтереси позивача. В кредитному договорі не зазначено за які саме послуги банку встановлено комісію. Крім того розмір встановленої банком комісії, виходячи із терміну його укладення є занадто високий. Також відповідачем були порушені умови щодо зарахування коштів, сплачених позивачем на погашення кредиту. Також відповідачем були порушені умови щодо розміру процентної ставки, яка в листопаді 2088 року була підвищена. Відповідачем безпідставно було змінено її розмір з 12 до 14.04 відсотка. Всі вищезазначені умови є несправедливим для позивача, як для споживача послуг банку, та визначають укладений ним договір як такий, що укладений з порушенням вимог законодавства, що й стало підставою звернення до суду. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, давши пояснення фактично установлені матеріалами справи, просить визнати недійсними укладені між ним та відповідачем кредитний договір та договір іпотеки та застосувати реституцію. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував посилаючись на те, що договір з позивачем був укладений у відповідності із вимогами закону, які існували на час його укладення. З умовами укладеного договору позивач був ознайомлений, про що свідчить його підпис на укладеному договорі. Договір з позивачем укладений в письмовій формі, а підписання даного договору та отримання кредитних коштів свідчить про те, що волевиявлення позивача було вільним. Крім того, якщо позивач вважав, встановлені в кредитному договір умови несправедливими, він міг скористатись своїм правом, передбаченим ЗУ «Про захист прав споживача» та протягом 14 днів ставити питання про розірвання, даного договору, але цього не зробив. Натомість протягом 10 років позивач виконував умови договору. А подання даного позову стало відповіддю на пред'явлення позову до позивача про стягнення заборгованості за укладеним кредитним договором. Щодо включення до договору несправедливих умов то відповідно положень ЗУ «Про захист прав споживача» це є підставою для застосування до банку штрафних санкцій , але не для визнання договору недійсним. Крім того відповідач просить застосувати строк позовної давності, так як з моменту укладення договору пройшло десять років. За даними обставинами в задоволенні позовних вимог просив відмовити. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред'явлений позов, тобто, законодавець пов'язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб'єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з'ясувавши зміст позовних вимог, заслухавши пояснення сторін, інших учасників розгляду справи, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини Судом встановлено, що 20 серпня 2007 року був укладений кредитний договір № DZD0G100770026 між позивачем та відповідачем, згідно з умовами якого відповідач зобов'язувався надати позивачу кредит у розмірі 10560 доларів США, для придбання двокімнатної квартири та сплати страхових внесків на термін до 19.08.2027 року, а позивач зобов'язувався повернути кредит та сплатити відсотки, що підтверджується копією кредитного договору. У забезпечення виконання умов кредитного договору між позивачем та відповідачем 21 серпня 2007 року було укладено договір іпотеки який було нотаріально посвідчено нотаріусом Верхньодніпровської нотаріальної контори Малашовою Г.В, та зареєстровано в реєстрі за № 3278, що підтверджується копією договору іпотеки. Таким чином судом встановлено, що між позивачем та відповідачем виникли зобов'язальні правовідносини в зв'язку з укладенням кредитного договору та договору іпотеки. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч.1.2 ст. 1055 ЦК України Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Прохаючи визнати недійсним укладений кредитний договір позивач посилається на те, що при укладенні договору недотримано письмової форми, що він був введений в оману при укладенні кредитного договору, так як банк приховав від нього інформацію, що є суттєвою для даного договору. А також, що відповідач включив в договір умови, які є несправедливими для нього, як споживача послуг. Відповідно до ч.1 та ч.3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). В ст. 203 ЦК України передбачені умови дійсності правочину, а саме Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей Ст. 204 ЦК України передбачено, що Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Таким чином законодавством встановлено презумпцію правомірності правочину, тобто укладений правочин є дійсним якщо він не визнаний недійсним судом, або його недійсність не встановлена законом. Правові наслідки недійсності правочину встановлені ст. 216 ЦК України. Згідно з вимогами частини першої цієї статті Кодексу недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ч. 1 п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Відповідно до положень ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Позивач вказує, що при укладенні кредитного договору не було дотримано письмової форми його укладення. Проте це твердження не відповідає дійсності. Так як укладений між сторонами кредитний договір від 20.08.2007 № DZD0G100770026 укладений в письмовій формі, шляхом складення документу (договору). Який підписаний сторонами. В наданому суду примірнику кредитного договору вказується, що Графік погашення кредиту за кредитним договором є додатком 1 до договору. Таким чином з позивачем кредитний договір був укладений в належній письмовій формі та складений графік погашення заборгованості, який є невід'ємним додатком до даного договору. Тому в зв'язку з недотримання сторонами письмової форми укладення договору підстави для визнання недійсним кредитного договору відсутні. Крім того, позивач вказує, як на підстави визнання кредитного договору недійсним, ненадання їй повної та достовірної інформація про сукупну вартість кредиту, суму абсолютного здороження кредиту, в тому числі та у зв'язку з девальвацією іноземної валюти, що розцінюється ним як укладення договору кредиту під впливом обману зі сторони відповідача, а також ведення відповідачем нечесної підприємницької діяльності. Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі ст. 230 ЦК може бути визнаний судом недійсним. Вбачається, що саме позивач як сторона, яка діяла під впливом обману, повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка. Проте з викладених позивачем доводів та наданих суду доказів вбачається, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено факт вчинення правочину, яким є укладення кредитного договору, під впливом обману зі сторонами відповідача. Навпаки, очевидною є реальність намірів сторін, при укладенні кредитного договору на настання відповідних правових наслідків, адже з боку Банку кредитні кошти були надані позивачеві в повному обсязі, а позивач в свою чергу, в період з 2008р. по 2015р. здійснював погашення суми заборгованості за кредитом та за відсотками, що свідчить про усвідомлення позивачем наслідків укладення договору кредиту та необхідності його повернення у встановлені Графіком строки. Спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому певний період виконував його умови. Відповідач надав позивачеві відповідні умови при укладанні договору, про що свідчить підпис позивача на примірниках кредитного та інших вищезгаданих договорів. В якості додатку до кредитного договору сторони уклали Графік погашення кредиту та на забезпечення виконання кредитного договору уклали договір іпотеки. Кредитний договір та договір іпотеки підписані позивачем, та в них міститься повна інформація стосовно умов кредитування та забезпечення кредитного договору. Ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України визначено, що Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.. Згідно ст. 76 ЦПК України - Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.. У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України - Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ч. 1 ст. 76 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є , показання свідків, письмові докази, речові, електронні докази і висновки експертів. Відпровідно до ст.ст 77-78 ЦПК України -Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень Зважаючи на те, що факт обману має довести позивач, як підставу визнання кредитного договору недійсним, суд вважає, що позивачем цей факт належним чином доведено не було. Таким чином, підстав для визнання для визнання кредитного договору недійсним як такого, що укладений в результаті обману суд не вбачає. Доводи позивача на те, що в кредитний договір включені явно несправедливі умови договору, великий розмір комісії, право змінювати процентну ставку тощо, суд не може прийняти за підставу для визнання недійсним укладеного між сторонами кредитного договору. Так як відповідна оцінка умов договору дана лише самим позивачем. При цьому, якщо позивач вважає певні умови кредитного договору явно несправедливим, такими що приводять до дисбалансу прав сторін, то по - перше позивач повинен був поставити вимоги про визнання несправедливими даних умов. По - друге, визнання певної умови договору несправедливою, може мати наслідком визнання недійсною саме цієї умови, а не укладеного кредитного договору в цілому. Наданий позивачем висновок судової економічної експертизи від 17.03.2017 року стосується правомірності здійснення розрахунку заборгованості позивача за укладеним кредитним договором, і не є підтвердженням наявності обману при укладенні кредитного договору, чи несправедливості його умов. Підвищення відповідачем процентної ставки також не є підставою для визнання кредитного договору недійсним, а може мати наслідком лише зменшення суми заборгованості, відмови у вимогах про стягнення заборгованості за укладеним кредитним договором тощо. Виходячи з вищевикладеного суд не вбачає підстав для визнання недійсним укладеного між сторонами кредитного договору № DZD0G100770026 від 20 серпня 2007 року. При вирішення позовних вимог про визнання недійсним іпотечного договору, укладеного між сторонами варто зазначити наступне. Договір іпотеки у правовідносинах що виникли є засобом забезпечення виконання кредитного зобов'язання позивача перед відповідачем та має похідний характер по відношенню до кредитного договору . Правовідносини, що виникли між сторонами договору іпотеки регулюються спеціальним нормативним актом, як то Закон України «Про іпотеку». Позивач не вказує будь-яких підстав, на основі яких укладений між сторонами договір іпотеки має бути визнаний судом недійсним. В свою чергу, враховуючи похідний характер договору іпотеки до кредитного договору. Та виходячи із того, що судом приймається рішення про відмову у визнанні недійсним основного, кредитного договору, укладеного між сторонами, суд не вбачає підстав і для визнання недійсним укладеного між сторонами договору іпотеки та застосування реституції. Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Згідно висновку зробленого Верховним судом України у справі № 6-75цс15 перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину. У даній Постанові також вказано, що обчисленні строку позовної давності, починаючи зі спливу строку виконання зобов'язання є помилковим. Відповідно строк позовної давності для визнання недійсним укладеного кредитного договору починається з моменту його укладення, так як позивачу були відомі всі умови укладеного кредитного договору з моменту його підписання. З моменту укладення кредитного договору пройшло десять років, тому позивачем пропущений строк позовної давності для звернення з даним позовом до суду. Але виходячи з того, що судом приймається рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи із норм матеріального права, які регулюють відносини, що виникли між сторонами, відповідно пропуск позивачем строку позовної давності як підстава для відмови у задоволенні позовних вимог судом не застосовується. Виходячи з того, що судом відмовлено у задоволенні позовних вимог, відповідно до ст. 141 ЦПК України понесенні позивачем судові витрати по сплату судового збору в сумі 680.00 грн., покладаються на позивача та не відшкодовуються за рахунок відповідача.

Outcome: dismissed