Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-27 00:00:00

24 травня 2016 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом. Свої вимоги обґрунтовував тим, що 11 лютого 2016 року між ним та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу, за яким відповідач зобовязався придбати та передати йому у користування трактор МТЗ 82.1. На виконання умов договору він вніс на рахунок відповідача 42 000 грн в якості авансового платежу та 2 000 грн за оформлення договору. Не отримавши трактора у визначений договором термін для його поставки, він 23 лютого 2016 року звернувся до відповідача із заявою про розірвання договору та повернення сплаченого ним авансового платежу, на що отримав листа про те, що договір розірвано, а повернення авансового платежу відбуватиметься у відповідності до положень п. 12.1 ст. 12 договору. У телефонній розмові представник відповідача повідомив йому, що сплачена сума у розмірі 42 000 грн є платежем за оформлення договору, який поверненню не підлягає, тобто відповідач неправомірно володіє його грошовими коштами через те, що надав собі можливість не повертати їх у разі розірвання договору. Посилаючись на викладене, а також на Закон України «Про захист прав споживачів», просив стягнути з відповідача 44 000 грн в рахунок повернення сплачених коштів за договором фінансового лізингу № 00005 від 11 лютого 2016 року. Особи, які беруть участь у справі, до суду не зявилися, надавши заяви про розгляд справи без їхньої участі. В минулому судовому засіданні позивач та його представник заявлені вимоги підтримали у повному обсязі. Від відповідача до суду надійшли письмові заперечення проти позову, в яких він зазначив, що позивач, укладаючи договір, повністю усвідомлював всі його умови. Крім того,ним не доведено порушення принципу добросовісності та всіх трьох чинників, що необхідні для кваліфікування договору як несправедливого. Також зазначив, що на споживачів послуги фінансового лізингу не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів». Просив вважати всі вимоги позивача необґрунтованими, розглянути справу без участі його представника та відмовити у повному обсязі у задоволенні позовних вимог [PERSON]. Вислухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши письмові докази, суд дійшов такого. В судовому засіданні встановлено, що 11 лютого 2016 року між ТОВ «СОУЛ-УКРАЇНА» та позивачем [PERSON] було укладено договір фінансового лізингу № 00005 ,пердметом якого є придбання трактора МТЗ 82.1 вартістю 440 000 грн (а. с. 8-13). В цей же день позивачем на рахунок відповідача було внесено 42 000 грн авансового платежу та 2000 грн за оформлення договору, що підтверджується відповідними квитанціями (а. с. 14, 15). Не отримавши трактора у визначений договором термін для його поставки, [PERSON] 23 лютого 2016 року звернувся до адміністрації ТОВ «СОУЛ Україна» із заявою про розірвання договору та повернення сплачених ним коштів. 24 березня 2016 року позивач одержав відповідь про те, що договір фінансового лізингу розірвано за його заявою, і повернення сплачених коштів відбуватиметься у відповідності до положень п. 12.1 ст. 12 Договору, а сплачений платіж за оформлення договору поверненню не підлягає (а. с. 16). Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються нормами ЦК України, а також Законом України «Про фінансовий лізинг». Згідно зі ст.ст. 1, 2 вказаного Закону фінансовий лізинг це вид цивільно-правових відносин, що виникають з договору фінансового лізингу, за яким лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізиногоодержувачем специфікацій та умов та передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг віднесено до фінансових послуг. Пунктом 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що послуга діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. З урахуванням викладеного суд приходить до переконання, що на споживачів послуги фінансового лізингу лізингоодержувачів також поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», і заперечення відповідача з цього приводу судом до уваги не беруться. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині 2 ст. 18 вказаного Закону, де вказано, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживачу. Зі змісту вказаної правової норми випливає, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. За змістом ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Аналіз цих норм дає підстави для висновку, що несправедливими є й положення договору про фінансовий лізинг, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за дострокове його погашення. Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Виходячи з викладеного, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про несправедливість відносно споживача умов спірного договору фінансового лізингу, адже вартість послуг за оформлення договору в розмірі 10% від погодженої вартості предмета лізингу, що становить 42 000 грн, які позивач сплатив відповідачеві, не відповідає обсягу робіт, які отримав споживач. Суд вважає, що ця сума є надто завищеною, оскільки відповідач фактично не поніс інших витрат на організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладенням даного договору, крім витрат на роздруківку тексту договору та заповнення декількох рядків та реквізитів лізингоодержувача у тексті договору рукописним текстом. Доказів понесення інших затрат відповідачем суду не надано. Останнім також не обґрунтовано співмірність розміру платежу за організацію, підготовку та укладення даного договору виконаній послузі, яка не є лізинговим платежем. Перелік несправедливих умов у договорах зі споживачами наведено в ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», і цей перелік не є вичерпним. Суд вважає, що договором фактично забезпечено захист інтересів лише лізингодавця, і це свідчить про очевидну диспропорцію між правами та обовязками сторін. Отже, несправедливі умови договору лізингу, які порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін, завдають шкоди споживачеві, є достатніми підставами вважати недійсним даний договір лізингу із застосуванням правових наслідків недійсності правочину. Суд також вважає несправедливою умову договору щодо можливості лізингодавця без зясування причин неможливості повного виконання зобовязання лізингоодержувачем фактично розірвати договір в односторонньому порядку, при цьому залишити за собою сплачений обовязків платіж за оформлення договору, який поверненню не підлягає в жодному випадку, а при розірванні договору повертає лізингоодержувачу сплачений ним авансований платіж або тільки 20 відсотків від сплаченого авансованого платежу, як штраф за дострокове розірвання договору (п. 12.7 ст. 12 Договору). Статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Порушення цієї норми Закону полягає в тому, що при укладенні з позивачем договору фінансового лізингу відповідач завуалював призначення платежу в розмірі 42\~000 грн під виглядом першочергового платежу, який, насправді, за умовами договору не повертається в жодному випадку та є платою за укладення самого договору. Приймаючи до уваги все вищевикладене, суд вважає, що укладений 11 лютого 2016 року договір між [PERSON] та ТОВ «СОУЛ-УКРАЇНА», є недійсним у відповідності до вимог ст. 227 ЦК України з моменту його вчинення, внаслідок чого позивачеві, в порядку застосування ст. 216 ЦК України, слід повернути всі сплачені на виконання цього договору платежі в загальній сумі 44 000 грн шляхом їх стягнення з відповідача. Проаналізувавши сукупність доказів, наданих сторонами, суд дійшов переконання, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Також, у відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 551 грн 20 коп., сплата якого підтверджується відповідною квитанцією. На підставі викладеного,

Outcome: approved