Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-26 00:00:00

25 грудня 2015 року позивач, з уточненням вимог у березні 2016 року, звернулась до суду з позовом до відповідача про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], за межі України - до [PERSON] в [ADDRESS] на час канікул з 28.05.2016 р. по 30.08.2016 р. без згоди батька. Позивач також просить надати дозвіл на оформлення документів для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітнього [PERSON] за межі України. На обґрунтування своїх вимог позивачка посилається на те, що батько дитини відмовляється від надання згоди на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за межі України, чим перешкоджає забезпеченню реалізації охоронюваних законом прав та інтересів дитини. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали. Відповідач проти позову заперечує, свою думку з приводу позову відповідач виклав у наданих до суду запереченнях проти позову. Представник відповідача, будучи належним чином повідомлений про час і місце судового засідання, в судові засідання 27.04.2016 року, 17.05.2016 року та 25.05.2016 року не з'явився. Про причину неявки повідомив за 17.05.2016 року. В минулих судових засіданнях проти позову заперечував. Представник третьої особи проти задоволення позову не заперечує. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, представника третьої особи, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд, приходить до наступних висновків. У відповідності зі ст.ст. 10, 11 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів) опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюється Законом від 21 січня 1994 р. «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України». Відповідно до ч. 2 ст. 4 вищевказаного Закону оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску або якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном. Пункт 2 ч. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, передбачено, що виїзд неповнолітнього за кордон в супроводі одного з батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків допускається, якщо є рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг шістнадцятирічного віку без згоди та супроводу другого з батьків. Матеріалами справи підтверджується, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 18 лютого 2006 року та розірвали його на підставі рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 02 грудня 2015 року. Вони є батьками малолітнього [PERSON] [INFO] (а.с. 7, 10, 11). Частинами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 р., яка набрала чинності для України 27.09.1991 р., передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження твердження відповідача, що позивачка спекулюючи на вадах мови дитини, бажає виїхати за кордон, у справі немає, а відповідачем не представлено. З урахуванням того, що законодавцем надано право суду приймати рішення щодо виїзду дитини за кордон при умові строкової конкретно визначеної поїздки із зазначенням країни та часу перебування, та відмови одного з батьків у наданні згоди на цей виїзд, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог - із зазначенням держави спрямування - Російської Федерації, та часового проміжку перебування у цій державі з сином - з 28 травня 2016 року по 30 серпня 2016 року. Що стосується решти позовних вимог в частині дозволу оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу малолітнього [PERSON] [INFO] за межі України до Російської Федерації, суд відмовляє частково поскільки позивачем не вказано періоду на який буде здійснено оформлення документів.

Outcome: partial