Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-04 00:00:00

26 березня 2019 року позивач [PERSON] звернулася до суду з даним позовом, мотивуючи його тим, що їй на праві приватної власності належить Ѕ частина, що складає 68/100 житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд загальною площею 83,8 кв. м, житловою площею 41,8 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В належній позивачу частині будинку за вказаною адресою з 19.09.2016 року зареєстрований також відповідач, який ніколи в будинку не проживав, у зв`язку з чим позивач не має можливості отримати субсидію або розпорядитись майном як власник та продати його. Просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловою площею в будинку [ADDRESS] . Відповідно до ч. 4 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Відповідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Ухвалою Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 02 квітня 2019 року було відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження з викликом сторін та надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, які викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надіслав заяву з додатками про визнання позовних вимог та розгляд справи без його участі. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що онук позивача [PERSON] в будинку [ADDRESS] не проживає, вона живе поряд з цим будинком, що не бачила його вже років 15. Додала, що його мати приїздила до бабусі, а він ні, а також те, що чула телефонну розмову позивача з донькою, з якої було видно, що відносини між ними нормальні. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що [PERSON] є онуком [PERSON] - тітки свідка. На початку 2000 року він з матір`ю переїхав жити до м. Суми і більше ніколи не приїжджав. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що [PERSON] - онук позивача, в Глухові не проживає, а мешкає у м. Суми чи в Польщі. Заслухавши пояснення позивача, її представника, свідків, безпосередньо дослідивши матеріали справи, розглядаючи позов в межах заявлених вимог, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом є власником 68/100 житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд загальною площею 83,8 кв. м, житловою площею 41,8 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 6). Право власності також підтверджується копіями витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.7) та технічного паспорту на будинок (а.с. 21-23). З довідки голови квартального комітету від 20.03.2019 року вбачається, що [PERSON] , 1952 року народження, яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , є власником 68/200 частки житлового будинку [ADDRESS] . За вказаною адресою з 2016 року зареєстрований її онук [PERSON] , 1998 р.н., але ніколи в будинку не проживав і зараз не проживає (а.с. 27). У будинку [ADDRESS] з 19 вересня 2016 року зареєстрований [PERSON] , що вбачається з копії будинкової книги (а.с. 24-26). Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або права та інтересу. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу УРСР (далі - ЖК УРСР) визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. У ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР вказано, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічні норми визначені у ст. 405 ЦК України. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть спільне з ним господарство. Отже, користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з ч. 1 ст. 34 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Надані стороною позивача докази та заява відповідача про визнання позову узгоджуються між собою, не викликають сумнівів у їх достовірності, у своїй сукупності достатні для висновку про те, що [PERSON] взагалі ніколи не проживав за місцем реєстрації, виходячи з чого його належить визнати таким, що втратив право користування жилим приміщенням за зазначеною адресою. За таких обставин позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, який позивач сплатила при поданні позовної заяви в сумі 768, 40 грн. (а.с. 1). На підставі викладеного,

Outcome: approved