Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-20 00:00:00

24 березня 2017 року Комунальне підприємство «Жовтоводськтепломережа» Дніпропетровської обласної ради (далі позивач, підприємство) звернулося до суду із позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача заборгованість за послуги з централізованого опалення у сумі 11\~341 грн. 69 коп., яка склалась за період з 01.10.2013 року по 01.02.2017 року, з яких 8\~787,44 грн. заборгованість за надані послуги централізованого опалення; 2\~271,33 грн. інфляційні витрати та 282,92 грн. 3% річних, а також стягнути з боржника судові витрати. Позов обґрунтовано тим, що 28.02.2017 року позивач звернувся до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення з відповідача вказаної заборгованості, проте ухвалою суду від 16.03.2017 року у прийнятті вказаної заяви було відмовлено. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав відповідач є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 07.06.2013 року. Відповідачу було відкрито особовий рахунок №14802. Свої обовязки, передбачені ст.19 ЗУ «Про теплопостачання» щодо щомісячної сплати теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію, відповідач не виконує, у звязку з чим утворилась заборгованість [PERSON] перед підприємством за дані послуги за вказаний вище період у зазначеному розмірі згідно розрахунку заборгованості. У судовому засіданні повноважний представник позивача [PERSON] позов підтримала за підставами, що в ньому викладені, просила його задовольнити. Також додатково пояснила, що судовим рішенням від 07 жовтня 2016 року, яке набрало чинності, відповідача зобовязано за власний кошт відновити самовільно демонтовану систему централізованого опалення у вказаній вище квартирі. При цьому наголосила, що послуги теплопостачання були підведені до будинку у відповідні періоди опалення і теплоносій проходив по трубам, що знаходяться в квартирі відповідача. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заперечив проти задоволення позову в повному обсязі, при цьому зазначив, що між сторонами не укладався індивідуальний договір про надання послуг з централізованого опалення, а за відсутності такого договору немає жодних юридичних підстав для стягнення заборгованості за послуги; позивачем належним чином не доведено, що відповідач зобовязанний оплачувати комунальні послуги; позивачем пропущено трьохрічний строк позовної давності, про застосування якої судом відповідач зробив письмову заяву. Також відповідач посилався на той факт, що в його квартирі відсутні обігрівальні пристрої, стояки покриті ізоляторами, що підтверджується актами сусідів, а тому фактично послуги з централізованого опалення йому не надавались. Вважає, що рішення суду від 07 жовтня 2016 року, на яке посилається представник позивача, законної сили не набрало, через можливість оскаржити його до ЄСПЛ, а постанови Кабінету Міністрів України №630 та №151, а також рішення ВСУ не можуть бути застосованими до спірних правовідносин, оскільки суперечать нормам ЦК України та Закону України «Про теплопостачання» щодо свободи укладення договору, а суд при ухваленні рішення має керуватись лише законами України, зокрема, п.6 ч.1 ст. 20 Закону України «Про захист прав споживачів». Вислухавши у судовому засіданні пояснення представника позивача, відповідача, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судовим встановлено, що відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав відповідач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 07.06.2013 року (а.с.14). Відповідно до розрахунку заборгованості за опалення та горячу воду о/р 714802 за вказаною квартирою з жовтня 2013 року виникла заборгованість, яка за період з жовтня 2013 року по 01 лютого 2017 року складає 8787,44 грн. (а.с.8). При цьому розмір інфляційних витрат та 3% річних наведено в окремому розрахунку в сумі 2271,33 грн. та 282,92 грн. відповідно (а.с.7). Окремий договір про надання послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання між сторонами не укладався, але такі послуги по зазначеній квартирі у вказані позивачем періоди фактично надавалися централізовано. Факт проходження у своїй квартирі стояків теплопостачання, по яким теплоносій йде до інших квартир його сусідів, в судовому засіданні відповідач не заперечував. Рішенням Жовтоводського міського суду від 07 жовтня 2016 року, яке було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26.01.2017 року у справі за позовом КП «ВЖЕО Жовтоводської міської ради» до [PERSON] (третя особа КП «Жолтоводськтепломережа») про зобовязання відновити систему опалення [PERSON] було зобовязано за власний кошт відновити самовільно демонтовану систему центрального опалення у квартирі №2, що у будинку №48 по вулиці 8-го Березня у місті Жовті Води, Дніпропетровської області, шляхом приєднання радіаторів опалення до централізованого опалення до централізованого опалення в м. Жовті Води для чого звернутись до підприємств та організацій, уповноважених виконувати відповідні роботи (а.с.73-74, 75). Цим судовим рішенням встановлено, що 01 серпня 2013 року комісія ЖРЕД №1 встановила, що власник квартири [ADDRESS] самовільно відокремив радіатори від стояків центрального опалення, про що складено відповідний акт та протокол про адміністративне правопорушення від 01 серпня 2013 року стосовно [PERSON]. При цьому [PERSON] зазначив, що звертався за дозволом на відключення центрального опалення у себе в квартирі, проте дозволу не отримав. Відтак 01 серпня 2013 року самостійно відключився від централізованого опалення про що повідомив КП «Жовтоводськтепломережа» (а.с. 73). За положеннями частини першої статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Відповідно до Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, споживачі можуть відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється. Відповідно до статті 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. У відповідності до пункту 25 Правил самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється. Відповідно до пунктів 25, 26, 30 пункту 3 Правил № 630 відключення споживача від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Рішення про відключення будинку від системи централізованого опалення з улаштуванням індивідуального опалення повинно бути підтримане всіма власниками (уповноваженими особами власників) приміщень у житловому будинку (п. 2.1 Наказу Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 06.11.2007 року № 169 «Про затвердження Змін до Наказу Мінбуду України від 22.11.2005 року № 4). При цьому обов'язково враховуються технічні можливості існуючих мереж газопостачання, водопостачання та електропостачання даного населеного пункту або окремого мікрорайону щодо забезпечення живлення запропонованої власником (власниками) системи теплопостачання (п. 2.2 Наказу Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 06.11.2007 року № 169 «Про затвердження Змін до наказу Мінбуду України від 22.11.2005 року № 4). Відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється за умови забезпечення безперебійної роботи інженерного обладнання будинку та вжиття заходів щодо дотримання в суміжних приміщеннях вимог будівельних норм і правил з питань проектування житлових будинків, опалення, вентиляції, кондиціонування будівельної теплотехніки; державних будівельних норм з питань складу, порядку розроблення, погодження та затвердження проектної документації для будівництва, а також норм проектування реконструкції та капітального ремонту в частині опалення. Порядком відключення окремих приміщень житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої\~ води при відмові споживачів від централізованого\~ теплопостачання, затверджених наказом Міністерство будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2005\~року № 4 установлено, що таке відключення відбувається на підставі рішення постійно діючої міжвідомчої комісії, створеної органом місцевого самоврядування або місцевим органом виконавчої влади. Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 06 листопада 2007 року № 169 було внесено зміни, які унеможливлюють відключення від мереж центрального опалення та гарячого водопостачання окремих квартир у багатоквартирному будинку і дозволяють таке відключення лише будинку в цілому. Матеріали справи не містять доказів, зокрема копії відповідної проектної документації, які б засвідчували факт відключення квартири від мереж центрального теплопостачання та ненадання йому послуг з постачання тепла. Крім того, відповідно до статті 1 Закону України «По теплопостачання» місцева (розподільча) теплова мережа - сукупність енергетичних установок, обладнання і трубопроводів, яка забезпечує транспортування теплоносія від джерела теплової енергії, центрального теплового пункту або магістральної теплової мережі до теплового вводу споживача. Згідно пункту 22 Правил № 630 точками розподілу у багатоквартирному будинку, в яких здійснюється передача послуги централізованого опалення від виконавця споживачеві є відгалуження від стояків у межах квартири. Підведення централізованого опалення до стояка в межах квартири свідчить про виконання послуг позивачем. Таким чином КП «Жовтоводськтепломережа» виконало свої зобовязання щодо надання послуг централізованого опалення, а відповідач зобовязаний оплатити надані послуги. У разі наміру споживача припинити надання послуг з централізованого теплопостачання, останній не позбавлений можливості у передбачений законом спосіб провести відключення квартири від мереж теплопостачання. Отже, суд приходить до висновку, що самовільне відключення від мереж централізованого опалення не є підставою для звільнення від оплати за послуги теплопостачання. З цих же підстав до спірних правовідносин не може бути застосовано п.6 ч.1 ст. 20 Закону України «Про захист прав споживачів». Аналогічна правова позиція міститься в постанові ВСУ від 11.11.2015 року у справі за № 6-1192 цс15. Відповідно до частини першої статті 360-7 ЦПК України таке рішення Верховного Суду України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Таким чином, суд вважає, що за законом відповідач повинен своєчасно та у повному обсязі здійснювати оплату за фактично надані позивачем послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання за встановленими тарифами, незважаючи на те, що у даному випадку відсутній окремий договір на теплопостачання, укладення якого відповідач не ініціював. При цьому суд виходить із того, що пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. При цьому за відсутності оформлених договірних відносин, але у разі існування прострочення виконання грошового зобов'язання зі сплати отриманих житлово-комунальних послуг покладається на боржника відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України. Аналогічна правова позиція міститься в постанові ВСУ від 30.10.2013 року у справі за № 6-59цс13. Тому суд доходить висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на законі, однак позов підлягає частковому задоволенню з врахуванням позовної давності, яку просив застосувати відповідач у своїй письмовій заяві (а.с.54-55). Вирішуючи спір, суд виходить з того, що у відповідності зі ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. При цьому за ст. 257 ЦК України року загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Передбачених підстав для зупинення чи переривання перебігу строків позовної давності у даному випадку не вбачається, і про такі підстави, як і про поновлення строку давності позивачем не заявлено. Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Тому, враховуючи викладене, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог у частині стягнення заборгованості, яка утворилася за період з 01 жовтня 2013 року по 28 лютого 2014 року (оскільки із судовим наказом позивач звернувся до суду 28.02.2017 року), слід відмовити у звязку зі спливом строку позовної давності. Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню, а саме в частині стягнення з відповідача заборгованості, яка утворилась за період з березня 2014 року по лютий 2017 року та згідно досліджених вище розрахунків складає 7536 грн. 95 коп. за послуги з централізованого опалення; інфляційні витрати в сумі 1030 грн. 61 коп. та три відсотка річних 170 грн. 65 коп., а всього 8738 грн. 21 коп. Інші доводи відповідача про те, що досліджене вище рішення суду від 07 жовтня 2016 року законної сили не набрало, через можливість оскарження його до ЄСПЛ судом не приймаються до уваги, оскільки суперечать правилам ч.1 ст. 223 ЦПК України. Твердження відповідача про те, що постанови Кабінету Міністрів України №630 та №151, а також рішення ВСУ не можуть бути застосованими судом при ухваленні даного рішення, оскільки суперечать нормам ЦК України та Закону України «Про теплопостачання» щодо свободи укладення договору, також не приймаються судом до уваги, з огляду на те, що вказані постанови Кабінету Міністрів України є діючими підзаконними актами, спеціальними нормами права, що регулюють правовідносин в сфері централізованого теплопостачання, їх незаконність у передбачений законом спосіб не встановлена, а визначати їх відповідність або невідповідність діючим Законам України не є компетенцією місцевих судів. Також суд наголошує, що в силу ч.1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України є обов'язковим для всіх судів України. Крім того, відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати у вигляді судового збору в сумі 1600 грн. (а.с.2, 3). На підставі викладеного, у відповідності з зазначеними нормами закону і

Outcome: partial