Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-27 00:00:00

26 березня 2019 року до Жовтневого районного суду м. Харкова звернулась [PERSON] із позовною заявою до [PERSON] , третя особа [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП, відповідно до якої просила суд стягнути з відповідача на користь позивача матеріальну шкоду, завдану внаслідок ДТП в розмірі 18 993, 04 грн., 1 200, 00 грн. - вартість проведення оцінки збитків, 768, 40 грн. - сума сплаченого судового збору та 15 грн. - комісія банку. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 11 жовтня 2018 року о 12 годині 05 хвилин, [PERSON] , керуючи автомобілем Hyundai Elantra, державний реєстраційний номер [NUMBER] , що належить його матері - [PERSON] , рухався по наскрізному провулку, що з`єднує вул. Хліборобну та проспект Гагаріна у місті Харкові в напрямку до проспекту Гагаріна. Біля будинку 137 по проспекту Гагаріна в м. Харкові з правої сторони на вказаний провулок у напрямку проспекту Гагаріна з прилеглої до лікарні території (паркувального майданчику), виїхав автомобіль ВАЗ 2109, державний реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , в результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження. Згідно з п. 10.2 Правил дорожнього руху України «Виїжджаючи на дорогу з житлової зони, дворів, місць стоянки, автозаправних станцій та інших прилеглих територій, водій повинен перед проїзною частиною чи тротуаром дати дорогу пішоходам і транспортним засобам, що рухаються по ній». Відповідно до п.1.10 Правил дорожнього руху України «прилегла територія - територія, що прилягає до краю проїзної частини та не призначена для наскрізного проїзду, а лише для виїзду до дворів, на стоянки, автозаправні станції, будівельні майданчики тощо або виїзду з них». За таких обставин, черговість проїзду в даній обставині була обумовлена тим, що наскрізний провулок, по якому рухався автомобіль під керуванням [PERSON] був пріоритетним відносно виїзду з паркувального майданчику лікарні, що має лише один виїзд-в`їзд. Тобто, саме невиконання водієм [PERSON] вимог п. 10.2 Правил дорожнього руху України стало причиною зіткнення автомобілів. Такого ж висновку дійшов Харківський апеляційний суд, який своєю постановою від 15.02.2019 року на підставі п.1 ч.1 ст. 247 КпАП України закрив провадження у справі про адміністративне правопорушення у відношенні [PERSON] . Дана дорожньо-транспортна пригода сталася з вини водія [PERSON] , що керував автомобілем транспортним засобом автомобіль ВАЗ 2109 державний реєстраційний номер [NUMBER] , що встановлено постановою суду. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобіль [PERSON] Hyundai Elantra, державний реєстраційний номер [NUMBER] , отримав механічні ушкодження. Згідно висновку щодо вартості матеріального збитку, заподіяного власнику транспортного засобу № 60/03-19 від 07.03.2019 року, вартість відновлювальних робіт транспортного засобу позивача складає - 18 993,04 грн. Відшкодувати витрати на проведення відновлення та ремонту автомобілю відповідач відмовився, в зв`язку з чим ремонтні роботи були проведені позивачем за власний рахунок. На думку позивача, оскільки ДТП сталася з вини [PERSON] , то саме він повинен відшкодувати їй вартість ремонту автомобілю та витрат, понесених з розглядом справи. Вказані обставини і вимусили позивача звернутися до суду з зазначеною позовною заявою. УхвалоюЖовтневого районного суду м. Харкова від 24 квітня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , третя особа [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП. Призначено судове засідання. 09 вересня 2019 року від відповідача по справі надійшов відзив на позовну заяву, у якому він просить суд відмовити позивачу у задоволенні її позовних вимог у повному обсязі посилаючись на наступні обставини. Так, відповідач зазначає, що він не є винуватцем ДТП, внаслідок якої його автомобілю та автомобілю позивача було завдано пошкоджень. На сьогоднішній день жодним судовим рішенням не встановлено факту наявності вини відповідача у настанні ДТП 11.10.2018 року. Окрім того, відповідач зазначає, що він не є належним відповідачем у зазначеній цивільній справі, оскільки за відшкодуванням завданих збитків згідно чинного законодавства України та усталеної судової практики необхідно було б звертатися до страхової компанії, в якій було застраховано його цивільно-правову відповідальність, як водія наземного транспортного засобу - ПрАТ «ХМСК» (серія номер полісу - [NUMBER] , діючий станом на дату ДТП). УхвалоюЖовтневого районного суду м. Харкова від 10 жовтня 2019 року клопотання представника позивача про витребування доказів - задоволено. Витребувано з Комінтерновського районного суду м. Харкова матеріали адміністративної справи № 641 / 7803/18 відносно водія [PERSON] . Представник позивача [PERSON] , яка діє на підставі Довіреності від 14.05.2019 року, в судовому засіданні заявлений позов підтримала в повному обсязі, просила суд його задовольнити. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на те, що він не є винуватцем ДТП, яке сталося 11.10. 2018 року. Суд, вислухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши надані сторонами та долучені до матеріалів справи докази, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, шляхом передбачених ст. 16 ЦК України способами, Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Так, в судовому засіданні було встановлено, що 11 жовтня 2018 року о 12-05 годині, в м. Харкові, по проспекту Гагаріна, 137, водій [PERSON] , керуючи транспортним засобом «Hyundai Elantra», державний номерний знак [NUMBER] , їхав по проїзній частині в сторону проспекту Гагаріна, водій транспортного засобу «ВАЗ 2109», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , виїзжав з правого богу на проїзду частину, що призвело до ДТП. Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди автомобілі зазнали механічних пошкоджень. Згідно Висновку вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу № 60/03-19 від 07.03.2019 року, вартість матеріального збитку власнику автомобіля Hyundai Elantra, реєстраційний номер [NUMBER] , становить 10 651, 48 грн., з урахуванням ПДВ; вартість відновлювального ремонту легкового автомобілю Hyundai Elantra, реєстраційний номер [NUMBER] , без урахування фізичного зносу вузлів і деталей, на момент проведення дослідження, становить 18 993, 04 грн. (а.с. 14-32) Постановою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2018 року [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в дохід держави в розмірі 340 /триста сорок/ гривень. Стягнуто з [PERSON] судовий збір на користь держави в розмірі 352 (триста п`ятдесят дві) гривні 40 копійок. (адміністративна справа № 641/7803/18, а.с. 45) Постановою Харківського апеляційного суду від 15 лютого 2019 року Апеляційну скаргу [PERSON] - задоволено частково. Постанову судді Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2018 року скасовано та винесено нову постанову. Провадження у справі про адміністративне правопорушення стосовно [PERSON] за статтею 124 КУпАП закрито на підставі пункту 1 частини 1 статті 247 КУпАП. (адміністративна справа № 641/7803/18, а.с. 60, 61-63) Згідно ч.6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини. Суб`єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду. З огляду на викладене, встановлені у справі про адміністративне правопорушення обставини є обов`язковими для суду, що вирішує зазначений цивільній спір з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. При цьому, закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, не впливає на вирішення позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, заподіяної потерпілому внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в цьому випадку суд повинен звернути увагу на те, чи містить така постанова відповіді на питання про те, чи мала місце ДТП та чи сталася вона з вини особи, щодо якої складений протокол про адміністративне правопорушення. Так, як вбачається з постанови Харківського апеляційного суду від 15 лютого 2019 року, судом було встановлено, що 11 жовтня 2018 року о 12-05 годині, в м. Харкові, по проспекту Гагаріна, 137, водій [PERSON] , керуючи транспортним засобом «Hyundai Elantra», д.н.з. [NUMBER] , їхав по проїзній частині в сторону проспекту Гагаріна, водій транспортного засобу «ВАЗ 2109», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , виїзжав з правого богу на проїзду частину в наслідок чого відбулося ДТП, в результаті транспортні засоби отримали механічні пошкодження, чим завдано матеріальні збитки. Зі схеми місця ДТП вбачається, що автомобіль під керуванням [PERSON] виїжджав з прилеглої до лікарні території, а саме паркувального майданчика, що не має наскрізного проїзду. При цьому при апеляційному перегляді постанови в судовому засіданні [PERSON] пояснив, що 11 жовтня 2018 року о 12-15 годині, він рухався по скрізному провулку, що з`єднює вул. Хліборобну та проспект Гагаріна. Біля будинку 137 по [ADDRESS] , з правої сторони, на вказаний провулок у напрямку проспекту Гагаріна, з прилеглої території лікарні, виїхав автомобіль під керуванням [PERSON] , який не надав перевагу водієві [PERSON] , внаслідок чого відбулося ДТП. Пункт 1.3 Правил дорожнього руху (далі - ПДР України), передбачає, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Відповідно до пункту 1.4 ПДР України, кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці Правила. Пункт 1.9 ПДР України передбачає, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством. Пункт 10.2 ПДР України встановлює, що виїжджаючи на дорогу з житлової зони, дворів, місць стоянки, автозаправних станцій та інших прилеглих територій, водій повинен перед проїзною частиною чи тротуаром дати дорогу пішоходам і транспортним засобам, що рухаються по ній, а з`їжджаючи з дороги - велосипедистам і пішоходам, напрямок руху яких він перетинає. Відповідно до пункту 1.10 прилегла територія - територія, що прилягає до краю проїзної частини та не призначена для наскрізного проїзду, а лише для в`їзду до дворів, на стоянки, автозаправні станції, будівельні майданчики тощо або виїзду з них. Отже, матеріалами справи підтверджено та встановлено судом апеляційної інстанції у постанові від 15.02.2019 року, що водій [PERSON] повинен був діяти у відповідності з вимогами пункту 10.2 ПДР надавши дорогу автомобілю під керуванням [PERSON] . Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що саме [PERSON] є особою винною у настанні ДТП, яка сталася 11.10.2018 року. Як вбачається з Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, власником автомобілю «Hyundai Elantra», державний номерний знак [NUMBER] , який зазнав механічних пошкоджень внаслідок ДТП, яка сталася 11.10.2018 року, - є [PERSON] . (а.с. 34) Відповідно до положень ч.3 ст.386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Статтею 22 ЦК України передбачено що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, зокрема якщо особа зазнала втрати у зв`язку з пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила для відновлення свого порушеного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Згідно із ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом. Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. При цьому, пунктом 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз`яснено судам, що обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Підставою звільнення особи від відповідальності в деліктних правовідносинах є відсутність будь-якої складової цивільного правопорушення. Згідно з ч. 1 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використання, зберігання хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утримання диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч. 2 ст. 1187 ЦК України). Разом із тим, за положеннями ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Отже, за змістом зазначених норм матеріального права, положення ст. 1187 ЦК України регулюють правовідносини зі спричинення шкоди джерелом підвищеної небезпеки іншій особи, і у цьому випадку особа, яка є володільцем джерела підвищеної небезпеки звільняється від відповідальності у випадках визначених зазначеною нормою. На відміну від зазначених положень, ст. 1188 ЦК України регулює правовідносини щодо шкоди спричиненої взаємодією декілька джерел підвищеної небезпеки та спричинення шкоди кожному з них і при цьому враховують дії кожного володільця джерела підвищеної небезпеки, зокрема, порушення ним Правил дорожнього руху, наявність причинного зв`язку не тільки з дорожньо-транспортною пригодою, а і її наслідками. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 4 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у і тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК, пункт 1: частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що і відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду. Оскільки судом встановлено, що винною особою у ДТП, яка мала місце 11.10.2018 року є [PERSON] , то відшкодування шкоди повинен здійснювати саме він. У своєму відзиві відповідач посилався на те, що він не є належним відповідачем по справі, оскільки за будь-яку шкоду, завдану ним під час керування транспортним засобом, повинна відповідати його страхова компанія. Статтею 979 ЦК України передбачено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Відповідно до частини 1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Так, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією. Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Вказаний правовий висновок було викладено у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 755/18006/15-ц. У судовому засіданні відповідач пояснив, що на момент ДТП, яке сталося 11.10.2018 року він не мав при собі діючого полісу страхування цивільно-правової відповідальності та зазначив, що з приводу вказаного факту щодо нього було складено протокол про адміністративне правопорушення. Враховуючи пояснення відповідача, суд приходить до висновку, що оскільки його цивільна правова-відповідальність, на момент настання ДТП, не була застрахована у жодній страховій компанії, то саме він є належним відповідачем по справі, та повинен відповідати за шкоду завдану ним в результаті ДТП, яке мало місце 11.10.2018 року. Статтею 29 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Згідно з пунктом 2.4 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092 вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування колісного транспортного засобу (далі - КТЗ), з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості). Як вбачається з Висновку вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу № 60/03-19 від 07.03.2019 року, вартість відновлювального ремонту легкового автомобілю Hyundai Elantra, реєстраційний номер [NUMBER] , без урахування фізичного зносу вузлів і деталей, на момент проведення дослідження, становить 18 993, 04 грн. (а.с. 14-32) Вказаний висновок не був оскаржений позивачем по справі, клопотань про призначення експертизи ним також заявлено не було. У судовому засіданні він погодився із зазначеною у висновку сумою вартості відновлювального ремонту автомобілю Hyundai Elantra, реєстраційний номер [NUMBER] . Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, вартість відновлювального ремонту транспортного засобу Hyundai Elantra, реєстраційний номер [NUMBER] ,, становить 18 993, 04 грн., яка і підлягає стягненню з відповідача [PERSON] , як особи, винної у настанні дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 11.10.2018 року. Окрім того, позивач просила суд відшкодувати їй вартість робіт за проведення експертної оцінки у розмірі 1 200, 00 грн., що достовірно підтверджується Договором на проведення експертної оцінки № 60/03-19 від 07 березня 2019 року, Актом №60/03-19 від 11.03.2019 року та самим Висновком вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу № 60/03-19 від 07.03.2019 року. (а.с. 12, 13, 14-32) Враховуючи те, що необхідність проведення експертного дослідження, була викликана з вини відповідача у зв`язку з його незгодою відшкодовувати шкоду, що завдана автомобілю позивача, то суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню вартість послуг за проведення експертного дослідження. Отже, позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП підлягає задоволенню в повному обсязі. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 768, 40 грн., сплачений останньою відповідно до квитанції від 26.03.2019 року. (а.с. 2) При цьому суд не знаходить підстав для стягнення з відповідача 15 грн. комісії банку, оскільки вказані кошти були сплачені позивачем на користь банку, як сплата за послуги банку, а не в якості сплати судового збору. На підставі викладеного, та

Outcome: approved