Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-05 00:00:00

25.02.2020 року [PERSON] звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до Державного підприємства «Український науково-технічний центр металургійної промисловості «Енергосталь» (далі за текстом - відповідач), в якому з урахуванням уточнень просить: стягнути з відповідача заборгованість із заробітної плати з 01.12.2018 по 01.03.2020 в розмірі 162 153,08 грн., компенсацію втрати частини заробітної плати за період з 01.12.2018 по 31.12.2019 у розмірі 2514,98 грн., середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку з 03.03.2020 по 04.08.2020 в розмірі 73 153,50 грн., а також моральну шкоду у розмірі 25 000,00 грн., а також судові витрати. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що у період з 14.07.2006 працював на Державному підприємстві «Український науково-технічний центр металургійної промисловості «Енергосталь» на посаді начальника відділу водопостачання та очистки промстоків. Звільнений 02.03.2020 за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України. Загальна сума заборгованості без урахування та включення податків, інших обов`язкових платежів, які підлягають відрахуванню із заробітної плати становить за період з 01.12.2018 по 01.03.2020 становить 208 552,56 грн. З урахуванням виплати відповідачем 12.05.2020 частини заборгованості із заробітної плати в розмірі 46 399,48 грн., остаточна сума заборгованості становить 162 153,08 грн. Сума компенсації втрати частини заробітної плати в зв`язку з порушенням строків станом на 31.12.2019 становить 2514,98 грн. Крім цього, позивач вважає, що у зв`язку із тривалою затримкою та невиплатою у встановлені законом строки заробітної плати наявні достатні підстави для стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Загальний розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у розрахунковому періоді складає 73 153,50 грн. Крім того, просить стягнути моральну шкоду, оскільки внаслідок протиправних та незаконних дій відповідача вона зазнала душевних страждань, наслідком яких стало погіршення фізичного стану та моральних страждань. Позивач в судове засідання не з`явився. Представник позивача до суду подав заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача, вимоги позову підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Представником відповідача, [PERSON] подано відзив на позовну заяву, у якій представник відповідача вказує, що позивачем невірно зроблено розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку, при звільненні із суми вказаної позивачем не можливо зробити висновок про наявність чи відсутність сум податку. Крім того, представник відповідача зазначає, що заявлена позивачем вимога щодо стягнення моральної шкоди є такою, що не підтверджена жодними доказами, а також не надано розрахунку його розміру. Виходячи з викладеного, а також враховуючи положення ст. 130 Цивільного процесуального кодексу України суд вважає, що відповідач належним чином повідомлений про дату та час судового розгляду справи, отже суд, з урахуванням положень ч. 4 ст. 280 ЦПК України, за згодою позивача розглядає справу в заочному порядку. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] з 14.07.2006 працював на Державному підприємстві «Український науково-технічний центр металургійної промисловості «Енергосталь» на посаді інженера у відділі водопостачання, що підтверджується наказом №263-к від 14.07.2006. 01.05.2010 позивач був переведений на посаду начальника відділу водопостачання та очистки промстоків, що підтверджується копією трудової книжки. Відповідач не належним чином виконує обов`язки по виплаті заробітної плати, внаслідок чого перед позивачем утворилась заборгованість по заробітній платі. З Довідки про нараховану та не виплачену заробітну плату [PERSON] за період з 01.12.2018 по 01.03.2020 вбачається, що загальна сума заборгованості невиплаченої заробітної плати становить 208 552,56 грн., що підтверджується довідкою, виданою відповідачем. Таким чином, у суду немає сумнівів у достовірності тих даних щодо заробітної плати позивача, які зазначені у вищевказаних документах. Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу (ч.1 ст.94 КЗпП України). Відповідно до ч. ст. 7 Кодексу законів про працю, ст. 15 Закону України «Про оплату праці» оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Відповідно до ст. 161 ЦПК України, особа має право звернутися до суду з вимогами про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку в порядку наказного або спрощеного позовного провадження. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст.81 ЦПК України). Відповідно до заяви про зменшення розміру позовних вимог від 04.08.2020, позивач зазначає, що відповідачем 12.05.2020 була виплачена частина заборгованості у розмірі 46 399,48 грн. Позивачем доведено та не спростовано відповідачем, що ДП «Український науково-технічний центр металургійної промисловості «Енергосталь» має заборгованість перед [PERSON] у виплаті нарахованої та не виплаченої заробітної плати з урахуванням часткової виплати заробітної плати у розмірі 162 153,08 грн., в зв`язку з чим ці позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до наказу №48-к від 26.02.2020, [PERSON] , 02 березня 2020 року був звільнена за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 34 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Порядок нарахування та виплати компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати встановлено ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» Ст.1 ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» встановлено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Відповідно до вимогст.2 ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Згідно наданого відповідачем [PERSON] розрахунку розмір компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати становить 2514,98 грн. Оскільки такий розрахунок проведений відповідачем та наданий позивачеві на адвокатський запит, він приймається судом до уваги при вирішенні спору. Відповідно до норм ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць, також передбачено, що відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку. Відповідно до положень ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, обов`язок по доказуванню обставин, на які посилаються представник відповідач в обґрунтування доводу щодо відсутності підстав у позивача для стягнення суми компенсації втрати частини заробітної плати, в зв`язку з порушенням строків виплати, покладається на відповідача. Таких доказів представником відповідача не надано. Отже, судом встановлено та не спростовано відповідачем факт не здійснення компенсації позивачу втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати заробітної плати, тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Щодо стягнення середнього (середноденного) заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку, суд зазначає наступне. Згідно з ч.1ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Судом встановлено, що при звільненні позивача з роботи з ним не були проведені всі розрахунки. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 р. в інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середнього (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період. З довідки ДП «УкрНтц «Енергосталь», середня (середньоденна) заробітна плата позивача становить 481,97 грн. Однак, враховуючи довідку, надану відповідачем [PERSON] розмір нарахованої заробітної плати за січень 2020 та лютий 2020 року становить 14 631,34 грн.( 6096,39 грн. +8 534,95 грн.). У урахуванням того, у за вказані місяці відпрацьовано 21 календарних днів, сума середньоденної заробітної плати становить 696,7 грн. (14 631,34 грн. /21 днів). Позивачем надано уточнений розрахунок грошової компенсації у розмірі середнього заробітку за весь час затримки виходячи з середньоденної заробітної плати у розмірі 73 153,50 грн. Загальний розмір середнього заробітку за весь час затримки за період з 03.03.2020 року по 04.08.2020 року склав: 105 х 696,7 = 73 153,5 грн., де 105 - кількість робочих днів за період, 696,7 - розмір середньоденної заробітної плати. Виходячи з вищенаведеного, суд дійшов висновку про стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 73 153,50 грн. з відповідача. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, суд зазначає наступне. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, відповідно до положень якої передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою в постанові від 14.12.2016 у справі № 428/7002/14-ц, зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із вказаною статтею є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз`яснено, що згідно статтею 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Як зазначено позивачем, невиплата заробітної плати заподіює позивачеві величезні моральні страждання, адже тривалість та зухвалість порушення трудових прав позивача зі сторони відповідача призвело до сильних моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків та неабияких додаткових зусиль для організації свого життя та захисту свого порушеного права . Верховний Суд у постанові від 18.01.2018 у справі № 362/7161/15-ц зазначив: враховуючи, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин справи, висновок суду про стягнення грошового еквівалента моральної шкоди є правильним. При вирішенні питання щодо розміру моральної шкоди, суди вірно врахували характер порушень та дій вчинених власником, а також те, що порушення законних прав позивача призвели до його душевних страждань, втрати ним нормальних життєвих зав`язків, які полягали у постійному страху залишитись без засобів існування, а також стресі, пов`язаному з неможливістю на самореалізацію суспільно-корисною працею, що очевидно позбавляє позивача стану внутрішньої рівноваги та сенсу соціального буття і завдає почуття незахищеності перед необґрунтованими діями власника. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що порушення права позивача на своєчасну виплату заробітної плати дійсно призвело до її душевних страждань, втрати нею нормальних життєвих зав`язків, які полягали у постійному страху залишитись без засобів існування та стресі, що очевидно позбавляло позивача стану внутрішньої рівноваги та сенсу соціального буття і завдало почуття незахищеності перед необґрунтованими діями відповідача. Суд відхиляє доводи відповідача щодо відсутності доказів спричинення моральної шкоди, адже сам факт порушення законного трудового права позивача свідчить про заподіяння моральних страждань, втрати нею нормальних життєвих зв`язків і вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Саме такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 18.01.2018 у цивільній справі № 362/7161/15-ц, які враховуються судом на підставі ч. 4 ст. 263 ЦПК України. З урахуванням розміру заборгованості по заробітній платі, тривалістю невиплати такої заробітної плати, виплатою заробітної плати після подання позову до суду, необхідністю позивача звертатись з вимогами про виплату заробітної плати до відповідача та державних установ, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 25 000,00 грн. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати у разі задоволення позову покладаються на відповідача. При зверненні до суду позивачем не було сплачено судовий збір, на підставі п.1 ч.1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», яка визначає, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, зокрема позивачі - у справах про стягнення заробітної плати. Відповідно до ч.2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» ставки судового збору встановлюються у таких розмірах за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою справляється судовий збір у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Отже, з відповідача підлягає стягнення судовий збір на користь держави у розмірі 1621,53 грн. Крім того, позивач просила стягнути судовий збір, сплачений нею за позов про стягнення моральної шкоди у розмірі 840,80 грн., судовий збір, сплачений за загальний розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку та компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків виплати у розмірі 840,80 грн. Факт сплати позивачем судового збору підтверджується квитанцією № ПН944714 від 05.02.2020 та квитанцією №5695 від 30.04.2020. З урахуванням положення ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню сплачений [PERSON] судовий збір у розмірі 1681,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved