Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-23 00:00:00

24 лютого 2020 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить розірвати шлюб з відповідачем, зареєстрований 16 січня 2015 року, та стягнути на її користь аліменти на неповнолітню дитину - [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі в розмірі 1 500,00 грн щомісяця, починаючи з дня пред`явлення позову до суду і до повноліття дитини. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 березня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, яку призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін на 23.03.2020. 23.03.2020 у судовому засіданні оголошено перерву до 24.03.2020. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач у судовому засіданні позов визнав частково, проти розірвання шлюбу не заперечував, просив стягнути аліменти у меншому розмірі, ніж заявлено позивачем. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. У відповідності до частини шостої статті 263 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом - ЦПК України), якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Згідно з частиною четвертою статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 16 січня 2015 року, актовий запис № 50 (а.с. 5). Від даного шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - [PERSON] , [INFO] (а.с. 7). Подружні відносини подружжя припинило, спільне господарство не ведеться, подальше збереження шлюбу сторони вважають не можливим, оскільки це суперечить їхнім інтересам та інтересам дитини. Згідно з частиною першою статті 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Відповідно до частини третьої статті 56 Сімейного кодексу України кожен має право припинити шлюбні відносини. Згідно статті 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За таких умов, суд вважає, що подальше збереження шлюбу між сторонами суперечитиме їхнім інтересам та інтересам дитини, визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому шлюб підлягає розірванню. Згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 № 789-ХІІ і набула чинності для України 27.09.1991), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно зі статтею 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частини першої статті 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Частиною другою статті 182 Сімейного кодексу України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Згідно з частиною першою статті 184 Сімейного кодексу України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Враховуючи вимоги закону, обов`язок відповідача утримувати неповнолітню дитину, суд вважає за можливе стягнути аліменти з відповідача на користь позивача на їх неповнолітню дитину у заявленому позивачем розмірі (1 500 грн), починаючи з дня пред`явлення позову до суду і до повноліття дитини. Відповідно до положень частин першої та шостої статті 81 ЦПК України, яка регламентує обов`язок доказування і подання доказів, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України). На підтвердження розміру свого доходу відповідач подав довідку ТОВ «Артем» від 17.03.2020 № 1, відповідно до якої середній розмір його заробітної плати за останні 6 місяців складає 3 610,99 грн (а.с. 25). Проте, суд вважає доводи відповідача щодо неможливості сплачувати 1 500 грн щомісячно недостатніми, оскільки відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум на дитину віком до 6 років на час розгляду справи складає 1779 грн, а розмір заробітку не звільняє його від обов`язку забезпечити рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку дитини, а також від відповідальності за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини Також, відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача та держави належить стягнути судовий збір.

Outcome: approved