Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-06 00:00:00

24 лютого 2020 року [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого з урахуванням уточнених позовних вимог посилався на те, що [INFO] помер його дідусь - [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на житловий будинок [ADDRESS] . За життя [PERSON] заповіту не складав, спадщину після його смерті фактично прийняла його дочка [PERSON] (мати позивача). З заявою про прийняття спадщини до нотаріуса остання не зверталася, так як вважала, що вона фактично прийняла спадщину після смерті батька, вступивши в управління і володіння спадковим майном, оскільки на день його смерті мешкала разом з ним, крім того з дня смерті свого батька впродовж 6 місяців сплачувала земельний податок. [INFO] мати позивача [PERSON] - [PERSON] померла, за життя заповіту не складала. Після її смерті залишилося вищезазначене спадкове майно, яке вона фактично прийняла після смерті свого батька, але не встигла оформити правовстановлюючих документів на житловий будинок. Позивач [PERSON] вказує, що на час смерті матері [PERSON] він, його сестра [PERSON] (відповідач) та [PERSON] , [INFO] (онука спадкодавця) мешкали та були зареєстрованими разом з нею за адресою: [ADDRESS] . У встановлений законом строк позивач [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Ріхтер Н.В. з заявою про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] . Окрім нього до нотаріуса також звернулася відповідач [PERSON] (донька померлої), яка відмовилася від прийняття спадщини на належну частку у спадщині за законом на користь позивача [PERSON] . Позивач вказує на те, що він отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на 4/15 часток квартири [ADDRESS] ( з урахуванням 1/2 частки, від якої відмовилася дочка померлої - відповідач [PERSON] на користь свого брата [PERSON] ). Проте, відповіддю приватного нотаріуса Ріхтер Н.В. від 26 червня 2018 року за вих. № 617/01-16позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок [ADDRESS] , оскільки даний будинок належав [PERSON] (діду позивача [PERSON] ), а його донька, тобто мати позивача [PERSON] не зверталася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини та не оформила своїх спадкових прав. В зв`язку з наведеним, в позовній заяві позивач [PERSON] суд: - встановити факт прийняття спадщини [PERSON] , яка померла [INFO] після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] , а саме житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] , яка фактично вступила в управління і володіння спадковим майном; - визнати за ним право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] , який складається з: житлового будинку - А, загальною площею 60,40 кв.м., житловою площею 26,30 кв.м.; тамбуру - літ.А; сараю - літ.Б,Д; літньої кухні - літ.Г; вбиральні - літ.В; колодязя № 4; воріт № 1; хвіртки № 2; парканів № 3,5, в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] , яка фактично прийняла спадщину після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] , але не оформила правовстановлюючих документів на спадкове майно. Ухвалою суду від 01 квітня 2020 року відкрите провадження у справі, розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 25 червня 2020 року зобов`язано приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області РіхтерН.В. надати на адресу суду належним чином завірену копію спадкової справи після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Ухвалою суду від 09 вересня 2020 року зобов`язано приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області РіхтерН.В. надати на адресу суду належним чином завірену копію спадкової справи після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Ухвалою суду від 12 лютого 2021року підготовче провадження у справі закрите, справу призначено до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 07 травня 2021 року залучено до участі у справі в якості правонаступника третьої особи - приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Ріхтер Наталію Володимирівну. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в уточненій позовній заяві (в редакції від 09.09.2020 року), просила позов задовольнити, в подальшому звернулася з заявою про розгляд справи у її відсутність. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнала в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені позивачем в позовній заяві, просила позов задовольнити. Представник відповідача - Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області в судове засідання не з`явився, звернувся з заявою про розгляд справи без його участі, не заперечував проти задоволення позовних вимог. Третя особа - приватний нотаріус Новомосковського районного нотаріального округу Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Ріхтер Н.В.в судове засідання не з`явилася, згідно заяви просила розглядати справу без її участі. Суд, заслухавши представника позивача, відповідача та свідка, дослідивши надані сторонами письмові докази, приходить до наступного. Судом встановлено, що [INFO] в с. Знаменівка Новомосковського району Дніпропетровської області народилася [PERSON] , про що 17 квітня 1950 року зроблено відповідний запис за № 48. Її батьками зазначені: [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 28 травня 1965 року. 07 грудня 1981 року між [PERSON] і [PERSON] був укладений шлюб у Меліоративній селищній раді Новомосковського району Дніпропетровської області, актовий запис № 20. Після реєстрації шлюбу [PERSON] присвоєне прізвище [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 07 грудня 1981 року та Повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб № 00021333658 від 31 жовтня 2018 року. Встановлено, що [INFO] у віці 84 років помер [PERSON] , про що 15 вересня 1994 року Знаменівською сільською радою Новомосковського району Дніпропетровської області зроблено запис за № 87, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 15 вересня 1994 року. Таким чином, [PERSON] є донькою померлого [PERSON] . За життя спадкодавець [PERSON] заповіту не складав, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Знаменівської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області від 29 квітня 2018 року за вих. № 601. Після смерті [PERSON] , померлого [INFO] відкрилась спадщина на житловий будинок [ADDRESS] , що належав йому на підставі свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок, видане 19 листопада 1987 року виконавчим комітетом Новомосковської районної Ради народних депутатів на підставі рішення виконавчого комітету Новомосковської районної Ради народних депутатів від 18 листопада 1987 року за № 374, зареєстроване 19 листопада 1987 року в Новомосковському БТІ за реєстровим № 116-1. Згідно довідки Знаменівської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області від 04 липня 2019 року за вих. № 1020 вбачається, що в зв`язку з інвентаризацією житлових будинків та земельних ділянок у с. Знаменівка змінено адресу домоволодіння, яке належить померлому [PERSON] в [ADDRESS] на [ADDRESS] та згідно Розпорядження сільського голови № 08 від 12 лютого 2016 року [ADDRESS] перейменовано на [ADDRESS]. Згідно технічного паспорту виготовленого станом на 28 квітня 1995 року, житловий будинок [ADDRESS] в цілому складається з: житлового будинку - А, загальною площею 60,40 кв.м., житловою площею 26,30 кв.м.; тамбуру - літ.А; сараю - літ.Б,Д; літньої кухні - літ.Г; вбиральні - літ.В; колодязя № 4; воріт № 1; хвіртки № 2; огорожі № 3,5. Роки побудови: 1930-1980. У відповідності до Витягу з рішення Знаменівської сільської Ради народних депутатів Новомосковського району Дніпропетровської області від 02 квітня 1994 року за № 87 ХХІІ сесії ХХІ скликання вбачається, що [PERSON] було передано у приватну власність і користування земельну ділянку площею 0,25 га - для обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд та 0,18 га - для ведення особистого підсобного господарства, що розташована в [ADDRESS] . Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 61821418 від 25 вересня 2020 року спадкова справі після смерті [PERSON] , померлого [INFO] не заводилася. В той же час, з матеріалів справи вбачається, що на день смерті [PERSON] проживав та був зареєстрований в [ADDRESS] разом з донькою [PERSON] , 1950 р.н., яка проживала в домоволодінні без реєстрації, що підтверджується довідкою Знаменівського старостинського округу Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області від 12лютого 2020 року за вих. № 279. Встановлено, що донька померлого [PERSON] з дня смерті свого батька впродовж 6 місяців сплачувала земельний податок, що підтверджується квитанцією № 041581 від 13 березня 1995 року. В судовому засіданні в якості свідка була допитана відповідач [PERSON] , яка підтвердила встановлені судом вище обставини, зокрема зазначила, що вона та позивач [PERSON] є рідними братом і сестрою. [PERSON] є їх матір`ю, а [PERSON] - дідусем. На день смерті дідуся [PERSON] ( [INFO] ), їх матір [PERSON] проживала разом з ним без реєстрації в [ADDRESS] . Після смерті діда, мати доглядала за будинком, саджала город, сплачувала земельний податок за землю тощо, а тому фактично вступила в управління та володіння спадковим майном після смерті свого батька. Вирішуючи спір по суті заявлених вимог в частині факту прийняття спадщини, суд застосовує наступні норми права. Відповідно до п. п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції Закону 2003 року, Цивільний кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Правила книги шостої даного закону щодо спадкування застосовуються лише до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким зі спадкоємців до набрання чинності цим кодексом. Постановою Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року « Про судову практику у справах про спадкування» передбачено, що у разі відкриття спадщини до 01 січня 2004 року, застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного Кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Таким чином, до вказаних правовідносин застосовуються правила Розділу VII ЦК УРСР в редакції Закону 1963 року, що діяли на той час. Так, відповідно до ст. 524 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) спадкування здійснюється за законом та за заповітом. Часом відкриття спадщини згідно зі ст. 525 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) є день смерті спадкодавця. Відповідно до ст. 534 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) право на спадщину мають особи, зазначені в заповіті. Статтею 548 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) передбачено для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. Згідност. 529 ЦК УРСР (в редакції 1963 року)при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Факт прийняття спадщини характеризується наступними ознаками: односторонній характер даного правочину, оскільки його здійснення залежить виключно від волі спадкоємця; безумовність та беззастережність передбачають, що не можна поставити факт прийняття спадщини у залежність від настання або ненастання якої-небудь умови, рівно як і не допускається часткове прийняття спадщини з відмовою від прийняття тієї її частини, що залишилася; прийняття спадкоємцем спадщини хоча б у частині свідчить про те, що спадкоємець прийняв її у цілому, незалежно від того, у чому полягає частина, що залишилася, і де вона знаходиться. Щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. Згідно п.4.15 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Відповідно до п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.05.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» заява про встановлення факту прийняття спадщини та місця її відкриття може бути розглянута судом у порядку окремого провадження, якщо орган, який вчиняє нотаріальні дії, не вправі видати заявникові свідоцтво про право на спадщину через відсутність або недостатність документів, що необхідні для підтвердження в нотаріальному порядку факту вступу в управління або володіння спадковим майном. У тому ж разі, коли всі необхідні документи були, але у видачі свідоцтва про право на спадщину відмовлено, заінтересована особа може звернутись до суду не з заявою про встановлення факту прийняття спадщини, а зі скаргою на відмову вчинити нотаріальну дію (ст.285 ЦПК). Згідно з п.2 Постанови Пленуму Верховного суду №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення прийняття спадщини, яка відкрилася до 01 січня 2004 року. Згідно з п. 5 ч. 2ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до ч. 2ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Враховуючи викладене, суд вважає, що [PERSON] , після смерті свого батька [PERSON] , [INFO] , фактично вступила в управління і володіння спадковим майном, тобто фактично прийняла спадщину, оскільки на момент його смерті була зареєстрована та проживала разом з ним, зокрема утримувала будинок та з дня смерті свого батька впродовж 6 місяців сплачувала земельний податок,у зв`язку з чим, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Щодо вимог про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом, суд зазначає наступне. Судом встановлено, що [INFO] в смт. Меліоративне Новомосковського району Дніпропетровської області народився позивач [PERSON] , про що 12 квітня 1985 року зроблено запис за № 25. Його батьками зазначені: [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 12 квітня 1985 року та Повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження № 00021333691 від 31 жовтня 2018 року. Встановлено, що [INFO] в смт. Меліоративне Новомосковського району Дніпропетровської області народилася відповідач [PERSON] , про що 19 червня 1987 року зроблено запис за № 33. ЇЇ батьками зазначені [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 19 червня 1987 року та Повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження № 00021333720 від 31 жовтня 2018 року. 16 червня 2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Новомосковську Новомосковського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області між [PERSON] і [PERSON] був зареєстрований шлюб, актовий запис № 168. Після реєстрації шлюбу [PERSON] присвоєне прізвище [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 16 червня 2007 року та Повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб № 00021333735 від 31 жовтня 2018 року. Встановлено, що [INFO] у віці 67 років померла мати позивача [PERSON] і відповідача [PERSON] - [PERSON] , про що 02 квітня 2018 року виконавчим комітетом Меліоративнівської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області складено відповідний актовий запис № 10, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] 02 квітня 2018 року та Повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть № 00021336020 від 01 листопада 2018 року. Після її смерті відкрилась спадщина, зокрема на житловий будинок [ADDRESS] . Під час розгляду справи судом встановлені обставини факту прийняття [PERSON] , померлою [INFO] спадщини та фактичного вступу в управління і володіння спадковим майном після смерті її батька [PERSON] , померлого [INFO] . За життя [PERSON] заповіту не складала, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Меліоративнівської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області від 02 квітня 2018 року за вих. № 346. На день смерті [PERSON] проживала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] разом з: сином-позивачем [PERSON] , [INFO] , дочкою-відповідачем [PERSON] , [INFO] та онукою [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою виконавчого комітету Меліоративнівської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області від 02 квітня 2018 року за вих. № 343. Спадкова справа після смерті [PERSON] , [INFO] , заведена 31 березня 2018 року приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Ріхтер Н.В., номер у спадковому реєстрі 62235919, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 51465594 від 03 квітня 2018 року та інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 53889360 від 31 жовтня 2018 року. Так, згідно матеріалів спадкової справи № 44/2018 вбачається, що у встановлений ст. 1270 ЦК України строк із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON] , померлої29 березня 2018 року звернувся син спадкодавця - позивач [PERSON] та донька спадкодавця-відповідач [PERSON] , яка відмовилася від прийняття спадщини на належну їй частину спадкового майна на користь свого брата - позивача [PERSON] , інші спадкоємці судом не встановлені. Встановлено, що позивач [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину за законом серії ННР № 540714 від 31 жовтня 2018 року за реєстровим № 1320 на 4/15 часток квартири [ADDRESS] ( з урахуванням 1/2 частки, від якої відмовилася дочка померлої - відповідач [PERSON] на користь свого брата [PERSON] ). Відповіддю приватного нотаріуса Ріхтер Н.В. від 26 червня 2018 року за вих. № 617/01-16 позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок [ADDRESS] , оскільки даний будинок належав [PERSON] (діду позивача [PERSON] ), а його донька, тобто мати позивача [PERSON] не зверталася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини та не оформила своїх спадкових прав. В той же час, як вже було встановлено, спадкодавець [PERSON] успадкувала спірний житловий будинок після смерті свого батька [PERSON] , померлого [INFO] , вступивши в управління та володіння спадковим майном. Право власності на вказаний будинок зареєстроване 19 листопада 1987 року в Новомосковському БТІ за реєстровим № 116-1 за [PERSON] . Таким чином, [PERSON] фактично прийняла спадщину після смерті свого батька [PERSON] , померлого [INFO] , але за життя не встигла оформити своїх спадкових прав на спірне майно та [INFO] померла. Вирішуючи питання по суті заявлених вимог в цій частині, суд застосовує наступні норми права. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №02, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріпленопринцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За нормами ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. На підставі ст. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах із збереженням її цільового призначення. Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Статтею 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Одночасно із цим, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справі про спадкування», судам роз`яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. В даному випадку, судом встановлено, що через постанову нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у позивача існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, у зв`язку із чим такий спір підлягає вирішенню шляхом ухвалення судового рішення в порядку цивільного судочинства. Відповідно до ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі ст.3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, та Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року №7/5. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони, та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з частиною першою та частиною другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (втратила чинність). Тобто до 05 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985-1988 роках сільськими, селищними, районними радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Таким чином, з аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 05 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об`єкти (лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 01 вересня 2011 року № 40-12-2409 «Щодо прийняття в експлуатацію об`єктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року»). До 19 січня 1996 року згідно Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої 31.01.1966 року Міністерством комунального господарства УРСР, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5, зареєстрованого в Міністерстві Юстиції 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами), не підлягали реєстрації будинки та домоволодіння, розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але не приєднані до них. Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації (лист Державної архітектурно-будівельної інспекція України від 30 липня 2012, № 40-19-5376 «Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів»). Обов`язок власників забезпечити державну реєстрацію прав власності на всі без винятку об`єкти нерухомості введений лише з 29.06.1998 року, тобто з набранням чинності Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, які перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики від 09.06.1998 року № 121. Відповідно до ст.ст.25, 30, 346 ЦК України, листа Міністерства юстиції України №19-32/319, від 21.02.2005 року, якщо у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не проводилась і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку. Таким чином, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав. Як роз`яснено у п.6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суди повинні мати на увазі, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об`єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об`єкт нерухомого майна. Спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Відповідно до п. 4.18. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Згідно положень Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно роз`яснень, викладених в пункті 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Зважаючи на відмову нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину, іншого шляху окрім звернення до суду за захистом порушеного права у позивача немає та відповідно ст.16 ЦК України він обрав правильний спосіб захисту свого порушеного права. За встановлених обставин, зважаючи на те, що спадкодавець[PERSON] набула право власності на житловий будинок [ADDRESS] після смерті свого батька [PERSON] , проте за життя не встигла оформити та зареєструвати своє право власності, при цьому державна реєстрація речових прав на нерухоме майно це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, відсутність якої не може бути підставою позбавлення спадкоємців права на спадщину. Враховуючи, що [PERSON] є єдиним спадкоємцем за законом після смерті матері [PERSON] , [INFO] , відповідно до ст. 1270 ЦК України прийняв спадщину, оскільки постійно проживав разом із спадкодавцем на день її смерті, в установлені законом строки звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, але отримати свідоцтво про право на спадщину не зміг через відсутність факту прийняття його матір`ю спадщини після смерті її батька [PERSON] , зокрема відсутності за спадкодавцем [PERSON] правовстановлюючих документів на спадкове майне, у зв`язку з чим суд вважає за позивачем [PERSON] належить визнати право власності на спірний житловий будинок, в порядку спадкування за законом після смерті матері. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, щоґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Тому аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі. У відповідності до ст. 133 ЦПК України, 1. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. 2. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. 3. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, в тому числі на професійну правничу допомогу. На підставі ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. В той же час, враховуючи відсутність вини відповідачів, суд приходить до висновку, що судові витрати повинні бути покладені на позивача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved