Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-21 00:00:00

24 липня 2018 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області з вказаною позовною заявою до [PERSON] Свої вимоги позивачі мотивували тим, що 12 червня 2018 року вони прибули до місця свого проживання за адресою: [ADDRESS] та не змогли потрапити до свого двоповерхового будинку, розміщеного на території домоволодіння, оскільки замки в будинку було змінено, а на території домоволодіння знаходився невідомий чоловік, з яким, з його слів, відповідачка [PERSON] уклала договір оренди всього домоволодіння, та який не надав їм доступу до будинку та особистих речей, які знаходяться в ньому, пояснивши що діє за вказівкою [PERSON] Вважають дії [PERSON] по їх виселенню незаконними, оскільки будівництво вказаного вище будинку було розпочато у 2001 році [PERSON] з дозволу власника домоволодіння та користувача земельною ділянкою [PERSON] , яка є його матір`ю та померла [INFO] . Будинок було побудовано у 2004 році і вони безперешкодно проживали в ньому до 2018 року. Будинок обладнано необхідними речами та побутовою технікою також за їх рахунок. Після смерті матері, [PERSON] у встановлений законом строк прийняв спадщину, яка залишилась після її смерті, однак йому стало відомо про те, що у 2002 році, ще за життя матері, його сестра [PERSON] набула право власності на житлові будинки та земельну ділянку, що належні матері та розташовані за вищевказаною адресою. Неправомірність такого набуття встановлена рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 26 травня 2017 року, однак у задоволенні його позову про витребування майна з чужого незаконного володіння відмовлено у зв`язку з пропуском строку позовної давності. З моменту набуття права власності на нерухоме майно [PERSON] не заперечувала проти їх проживання в будинку, та почала вчиняти дії по їх виселенню лише після того, як [PERSON] звернувся до суду з позовом про відновлення його порушених прав як спадкоємця. У задоволенні позову [PERSON] про їх виселення з будинку судом було відмовлено з підстав правомірності їх вселення до будинку. Справу за повторним позовом [PERSON] про їх виселення було закрито у зв`язку з відмовою позивачки від позову. Посилаючись на викладені обставини, просять відновити становище, яке існувало до його порушення, шляхом вселення їх до вищевказаного домоволодіння, та стягнути з відповідачки судові витрати, що складаються з витрат на сплату судового збору та витрат на правничу допомогу. В судовому засіданні позивачі та їх представник позовні вимоги підтримали з підстав, зазначених у позові. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, надавши відзив на позовну заяву, в якому вимоги [PERSON] та [PERSON] вважає такими, що не підлягають задоволенню. Зазначила, що вона з 2002 року є власницею житлового будинку [ADDRESS] , а також розташованих за цією адресою двох земельних ділянок: площею 0,25га - для обслуговування житлового будинку, та площею 0,3031 га - для ведення особистого селянського господарства. Ніякої угоди про вселення та користування власним будинком вона з позивачами не укладала, а лише дозволяла їм використовувати його для відпочинку в літній період. Позивачі мають інше житло в м. Одеса, в якому вони зареєстровані та постійно проживають. Представник відповідачки в судовому засіданні позов не визнала, підтримавши свій відзив на позовну заяву, вважаючи, що правові підстави для вселення позивачів відсутні. Пояснила, що позивач [PERSON] до 2010 року працював в Росії, жодних побудов, які б були його приватною власністю, на земельній ділянці [PERSON] не будував. Будинок, на проживання в якому претендують позивачі, був побудований [PERSON] для літнього відпочинку та останній належить беззаперечне право власності на спірне майно, про що [PERSON] було відомо з моменту оформлення нею правовстановлюючих документів. З 2016 року позивачі почали вчиняти дії, які унеможливлюють їх проживання в належному їй домоволодінні та порушують її права власника, а саме: викидають належне їй майно, документи, приводять у дім незнайомих людей, змінюють замки в домоволодінні, тому відповідачка не згодна на подальше їх проживання в будинку. Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, суд дійшов наступного. Відповідно до копії свідоцтва про право власності на домоволодіння від 07 травня 2002 року, відповідачка [PERSON] є власницею домоволодіння, що складається з двох житлових будинків, літньої кухні та інших господарських будівель, розташованого по [ADDRESS] (а.с. 15). Крім цього, [PERSON] належать дві земельні ділянки, площею 0,2500 га та 0,3031 га за цією ж адресою з цільовим призначенням - для обслуговування житлового будинку і господарських будівель та ведення особистого селянського господарства, що підтверджується копіями державних актів на право приватної власності на землю та відповідними витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №№ 46448503, 46451074 від 28 жовтня 2015р. (а. с. 21, 22). Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 26 травня 2017 року [PERSON] було відмовлено у задоволенні його позову до [PERSON] , [PERSON] , виконавчого комітету Покровської сільської ради Очаківського району Миколаївської області та Покровської сільської ради Очаківського району Миколаївської області про витребування майна з чужого незаконного володіння, а саме: житлових будинків та земельних ділянок, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , з підстав пропуску ним строку позовної давності для звернення до суду (а.с. 26-29). Водночас, судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 10 серпня 1973 року, посвідченого секретарем Покровської сільської ради, [PERSON] набула право власності на будинок з прибудовами в [ADDRESS] . Рішенням виконавчого комітету Покровської сільської ради №9 від 19 березня 2002 року за [PERSON] , за її заявою, визнано право власності на два житлових будинки та господарські споруди: літню кухню, сарай, лазню та інші в с . Покровка Очаківського району Миколаївської області та 07 травня 2002 року видано свідоцтво про право власності на домоволодіння. Апеляційний суд дійшов висновку, що [PERSON] набула право власності на житловий будинок за спірною адресою у встановленому законом порядку, та була позбавлена права на своє майно у спосіб, не передбачений діючим Законом та іншими нормативними актами, а тому рішення виконавчого комітету Покровської сільської ради №9 від 19 березня 2002 року, яким за [PERSON] визнано право власності на два житлових будинків за спірною адресою, є незаконним, а видане на його підставі свідоцтво про право власності недійсним. Також судом встановлено, що вилучення (викуп) земельної ділянки у [PERSON] при передачі її у власність [PERSON] у встановленому законом порядку не проводилось, а відтак рішенням Покровської сільської ради Очаківського району Миколаївської області «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації зі складанням державних актів на право приватної власності на землю» № 6 від 19 вересня 2002 року неправомірно передано у власність останній земельні ділянки площами 0.2500 га 0.3931 га і видано державні акти на право власності на ці земельні ділянки, тому вказане рішення є незаконним, а видані державні акти недійсними. Крім того, апеляційний суд встановив, що [PERSON] , яка була громадянкою Російської Федерації, померла [INFO] . На час відкриття спадщини вона була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] . Із заявою про прийняття спадщини відповідно до положень ст.ст. 1116,1142-1149 ЦК РФ, 02 березня 2015 року до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини звернувся син - позивач [PERSON] , а тому він є таким, що прийняв спадщину після смерті матері [PERSON] та 03 березня 2015 року йому видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частки квартири за вищевказаною адресою. Таким чином, при ухваленні вказаного рішення апеляційний суд дійшов висновку про те, що право власності [PERSON] на житловий будинок та її право користування земельною ділянкою за спірною адресою припинено з порушенням вимог цивільного та земельного законодавства України, а позивач [PERSON] прийняв спадщину у відповідності та у встановленому законом порядку, а відтак його право як спадкоємця першої черги є порушеним. Крім того, рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 24 травня 2017 року [PERSON] відмовлено у задоволенні її позову до [PERSON] та [PERSON] про їх виселення з житлового будинку по [ADDRESS] . При цьому, суд дійшов висновку про те, що вселення [PERSON] та [PERSON] до спірного будинку не було самовільним (а.с. 23-24). Так, вказаним рішенням встановлено, що спірний будинок належав на праві власності [PERSON] , яка є матір`ю сторін, та [PERSON] вселився в спірний будинок за життя матері, з її дозволу. Його сестра [PERSON] також не заперечувала проти його вселення та проживання в будинку. В зв`язку з тим, що в подальшому, після смерті матері, між [PERSON] та [PERSON] стали виникати сварки, остання вимагала виселення [PERSON] та його дружини [PERSON] Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Жодних належних та допустимих доказів, в розумінні ст.ст.77, 78 ЦПК України, на спростування вищевказаних обставин відповідачкою та її представником під час розгляду цієї справи суду не надано. Натомість, з пояснень свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , допитаних в судовому засіданні, вбачається, що позивач [PERSON] з дружиною [PERSON] здійснювали будівництво нового двоповерхового будинку на території спірного домоволодіння в с. Покровка Очаківського району Миколаївської області , куди згодом вселилися за життя матері позивача - [PERSON] , яка будь-яких заперечень з приводу вказаного будівництва та їх проживання не висловлювала. Відповідачка [PERSON] проживала разом з матір`ю в старому будинку на території домоволодіння. За життя матері будь-яких суперечок між ними та позивачами не виникало. Свідки відповідача [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що [PERSON] та [PERSON] проживали в двоповерховому будинку на території домоволодіння, належного [PERSON] в [ADDRESS] . Крім того, свідок [PERSON] пояснила, що будівництво вказаного будинку здійснювала [PERSON] , а не [PERSON] , та коли між ними почали виникати суперечки з приводу майна, [PERSON] здала будинок в оренду та за її вказівкою було опломбовано всі приміщення та території домоволодіння. - Заступник начальника відділу превенції Очаківського ВП ГУНП в Миколаївській області, допитаний в судовому засіданні в якості свідка, пояснив, що знайомий зі сторонами приблизно 3-4 роки та підтвердив факт проживання позивачів [PERSON] та [PERSON] у двоповерховому будинку по [ADDRESS] , яким вони користувались безперешкодно. З 2017 року до відділу поліції почали надходити заяви з обох сторін з приводу суперечок щодо користуванням домоволодінням та іншим майном, яке там знаходиться. Влітку 2018 року надійшла заява від [PERSON] та [PERSON] про те, що вони позбавлені можливості користуватися будинком. При виході на місце було встановлено, що в приміщеннях домоволодіння змінені замки, двері опломбовані, а перший поверх будинку, в якому проживали позивачі, займає стороння особа. Відповідно до ч. 1 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Так, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. Однак посилання на норми ЦК України, які захищають право власності, не є достатнім для вирішення даного спору, оскільки права власника не є абсолютними та можуть мати обмеження у випадках встановлених законом. Враховуючи характер об`єкту права власності, який є житловим будинком, спірні правовідносини регулюються не лише нормами щодо захисту права власності, а також спеціальними нормами, якими є норми Житлового Кодексу України. Відповідно до положень ч.ч. 1,3 ст. 116 ЖК України, наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, та систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, а також особи, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяються без надання їм іншого жилого приміщення. Посилання представника відповідачки в судовому засіданні на те, що позивачі своїми діями спричинили неможливість проживання з ними в одному домоволодінні його власника [PERSON] , суд не приймає до уваги, оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами. З викладеного вбачається, що після того, як [PERSON] було відмовлено у задоволенні її позову до [PERSON] та [PERSON] про їх виселення з будинку, вона почала створювати перешкоди для їх проживання, змінивши замки в приміщеннях домоволодіння та поселивши в будинку сторонню особу, що підтвердили свідки та не заперечувалось в судовому засіданні представником відповідачки. Таким чином, суд вважає встановленим, що вселення [PERSON] та [PERSON] до спірного будинку не було самовільним, вони не виселялись з нього добровільно, підстави для їх виселення у порядку, передбаченому діючим законодавством були відсутні, а тому створення відповідачкою перешкод для їх проживання в будинку є неправомірним. З врахуванням викладених обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про відновлення становища, яке існувало до його порушення, шляхом вселення позивачів до спірного домоволодіння є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Позивачами сплачено в рахунок судового збору за звернення до суду із цим позовом по 704 грн. 80 коп., що підтверджується відповідним платіжним дорученням (а.с. 1, 2). Крім того, за частинами першою, другою статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правничу допомогу регламентовано у статті 137 ЦПК України. На підтвердження отримання правової допомоги та понесених витрат на правову допомогу позивачами було надано: ордер серії МК № 83903 від 01 листопада 2018 року на надання правової допомоги адвокатом Чуб Т.В., квитанцію до прибуткового касового ордера №52 від 02 березня 2019 року про сплату адвокату гонорару у розмірі 5100 грн. та опис послуг, наданих адвокатом (а.с. 103, 197, 198). З врахуванням викладеного, у порядку, передбаченому ч. 1 ст. 141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідачки на користь позивачів понесені ними витрати на сплату судового збору у розмірі по 704 грн. 80 коп. та витрати на правничу допомогу по 2550 грн. 00грн., на користь кожного.

Outcome: approved