Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-24 00:00:00

25.08.2015 року [PERSON]. звернулася до суду з позовною заявою до ВАТ «Словянський керамічний комбінат» про стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсацію частини заробітної плати у звязку із порушенням термінів її виплати, три відсотки річних від простроченої суми, компенсації моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тими обставинами, що вона з 07.09.1997 року по 10.04.1999 року працювала у відповідача на посаді переплітника, а 10.04.1999 року вона була звільнена з роботи. При його звільнені з підприємства відповідач був зобовязаний провести з нею повний розрахунок по заборгованості по заробітній платі, але цього не зробив, заробітну плату не виплачував з 01.01.1999р. по час звільнення, мотивуючи це скрутним фінансовим становищем, що є порушенням ст. 116 КЗпП України. Вона неодноразово зверталася до відповідача з вимогою, щодо виплати заборгованої заробітної плати, але кожний раз отримувала відмову щодо цього через відсутність нібито коштів. Заборгованість із заробітної плати складає 1076,14 грн. Також вважає, що відповідач повинен їй виплатити у звязку із затримкою виплати заробітної плати компенсацію втрати частини заробітної плати у звязку із порушенням термінів її виплати у сумі 3306,87 грн. за період 01 травня 1999р. по 1 липня 2015 р. з розрахунку 1076,14х307,29%6100%=3306,87 грн. відповідно до індексу інфляції та три відсотки річних від простроченої суми у розмірі 472,86грн. за період з 01.05.1999р. по 01.07.2015р. з розрахунку 1076,14х43,94%:100%=472,76 грн.. Також вважає, що протиправними діями відповідача йому заподіяно моральну шкоду, повязаних з трудовими правовідносинами, яка виявилась у моральних стражданнях і переживаннях через порушення відповідачем її законних прав та інтересів в частині своєчасного отримання винагороди за свій труд, вона втратила налагоджені нормальні життєві звязки, через що вона вимушена докладати додаткових зусиль для організації свого життя, для матеріального забезпечення себе та своєї родини. Моральну шкоду вона оцінює у 5000,00 грн. Просила стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі у сумі 1076,14 грн., компенсацію втрати частини заробітку у звязку з порушенням термінів її виплати в сумі 3306,87 грн., три відсотки річних від простроченої суми у розмірі 472,86 грн. та моральну шкоду в сумі 5000,00 грн. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, додаткових пояснень суду надати не змогла. Представник відповідача ВАТ «Словянський керамічний комбінат» - ліквідатор [PERSON] у судове засідання не зявився, заяв про розгляд справи за його відсутністю, відкладання судового розгляду справи або його перенесення від нього до суду не надходило. Суд, вивчивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних обставин: Як встановлено у судовому засіданні, позивач з 07.09.1997 року по 10.04.1999 року працювала у відповідача на посаді переплітника, а 10.04.1999 року вона була звільнена з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП України (скорочення штатів) (а.с.4). Із довідки № 15-04/33/41Б від 15.04.2015 року слідує, що заборгованість по заробітній платі позивача станом на 15.04.2015 року складає 1076,14 грн., що постановою Господарського суду Донецької області від 28.12.2008р. у справі № 33/41Б припинено процедуру розпорядження майном ВАТ «Словянський керамічний комбінат», відкрито ліквідаційну процедуру по справі та Ліквідатором призначено арбітражного керуючого [PERSON], на думку якого на теперішній час погашення заборгованості з заробітної плати підприємства-банкрута ВАТ «Словянський керамічний комбінат» в межах справи про банкрутство неможливо у звязку із відсутністю ліквідних активів, а відтак і грошових коштів від їх реалізації (а.с.5-6). Суд, розглядаючи справу, виходив з наступного чинного законодавства України: Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ст. 115 КЗпП України заробітна плата повинна виплачуватися робітнику регулярно у робочі дні у строки, встановлені колективною угодою, але не реже двух разів на місяць через проміжок часу, не перевищуючий шістнадцяти календарних днів. Частиною першої ст. 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України. Згідно ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення\~ в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позову в частині стягнення заборгованості із заробітної плати у сумі 1076 грн. 14 коп. Відповідно до ч. 4 ст. 12 Закону України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом, мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з порушенням провадження у справі про банкрутство, про що зазначається в ухвалі господарського суду. Протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, податків і зборів (обов'язкових платежів). З аналізу ч. 6, ч. 7 ст. 12 зазначеного Закону видно, що дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на виплату заробітної плати, аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної здоров'ю та життю громадян, авторської винагороди, на невикористані та своєчасно не повернуті кошти Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. Дія мораторію не поширюється на задоволення вимог кредиторів, що здійснюється боржником у порядку, встановленому статтею 14 цього Закону, або керуючим санацією згідно з планом санації, затвердженим господарським судом, або ліквідатором у ліквідаційній процедурі в порядку черговості, встановленому статтею 31 цього Закону. Дія мораторію припиняється з дня припинення провадження у справі про банкрутство. Щодо стягнення компенсації втрати частини заробітної плати в звязку з порушенням строків її виплати, то суд зазначає наступне: Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у звязку із порушенням строків її виплати проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення компенсації втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів її виплати також підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог в частині виплати трьох відсотків річних, суд виходить з наступного: відповідно до ст. 625\~\~ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання несе Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, зазначені вимоги також підлягають задоволенню. Вирішуючи питання стосовно стягнення моральної шкоди, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до абзаців 5,6,7,9,10 пункту 2.3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення ст. 233 КЗпП України у взаємозвязку з положеннями статей 117,2371 цього кодексу у трудовому законодавстві право працівника на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням його трудових прав, визначено у ст. 2371 КЗпП України. Спір про відшкодування звільненому працівнику моральної шкоди, завданої затримкою розрахунку при звільненні, є трудовим спором. Строки звернення до суду за відшкодуванням моральної шкоди в зазначеній статті (2371) не встановлено. Конституційний Суд України вважає, що в аспекті конституційного звернення визначені Цивільним кодексом України і КЗпП України підстави та порядок відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди слід розглядати у нерозривному зв'язку з положеннями статті 233 Кодексу, у яких встановлено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, зокрема тримісячний строк, який розпочинається з дня, коли працівник дізнався чи повинен був дізнатися про порушення свого права. Звільнений працівник, якому з вини власника або уповноваженого ним органу несвоєчасно виплатили належні при звільненні суми, має право вимагати відшкодування завданої при цьому моральної шкоди. А тому, Конституційний Суд України, вище зазначеним рішенням вирішив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 2371 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався, а тому суд не приймає посилання відповідача на те, що позивач пропустив тримісячний строк звернення до суду з вимогою про стягнення моральної шкоди, оскільки в судовому засіданні з достовірністю встановлено, що відповідач по теперішній час фактично з позивачем при звільненні не розрахувався. Однак, відповідно до ст. 2371 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя У звязку з цим, враховуючи обставини справи, відсутність навмисних дій з боку відповідача та його скрутне матеріальне становище, що потягло за собою визнання відповідача банкрутом, тривалий час не звернення позивача з вимогами про стягнення моральної шкоди (протягом 15 років), ненадання в судовому засіданні доказів на підтвердження фізичних та духовних страждань, а також те, що визнання факту порушень відповідачем строку розрахунку з позивачем сам по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за моральну шкоду, завдану позивачу, суд вважає, що в стягненні моральної шкоди з відповідача на користь позивача належить відмовити. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача пропорційно задоволеним позовним вимогам потрібно стягнути судовий збір, від сплати якого був звільнений позивач. На підставі викладеного та

Outcome: partial