Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-19 00:00:00

25 грудня 2015 року позивач [PERSON] звернувся до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області із вищевказаним позовом до [PERSON], третя особа, - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Дзержинської районної у місті Кривому Розі ради, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею, котрий в подальшому 16 травня 2016 року було уточнено. В обґрунтування позовних вимог позивач [PERSON] вказував на те, що 23 вересня 2011 року між ним та відповідачкою [PERSON] було зареєстровано шлюб Центрально-Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №756, котрий було розірвано за рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області. Від шлюбу мають спільного малолітнього сина, - [PERSON], [INFO], який проживає разом із матір'ю за адресою: [ADDRESS]. Зазначав, що після того як вони з відповідачкою вирішили розлучитися, остання усілякими способами перешкоджає його спілкуванню із дитиною. Проявляється це в тому, що останнім часом він майже кожного дня телефонував до відповідачки із метою домовитися про час, коли він може спілкуватися із сином, але у відповідь чув лише відмови. При цьому жодних причин і мотивів вона йому не повідомляла. Посилався на ті обставини, що він працює та за місцем роботи характеризується позитивно. На обліку в психоневрологічному та наркологічному диспансерах не перебуває. До кримінальної відповідальності за вчинення злочинів не притягувався. Вважає, що жодних обставин, які б давали підстави вважати, що його спілкування із дитиною спричинить шкоду синові не існує. Створення перешкод відповідачем його спілкуванню із сином порушує не тільки його права як батька, а в першу чергу порушує права та суперечить інтересам дитини. На підставі викладеного позивач [PERSON] просив суд уточнені позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, та винести рішення, котрим зобов'язати відповідача не чинити йому перешкоди, як батькові, у спілкуванні та вихованні малолітнього сина, - [PERSON], [INFO], у встановлений для спілкування та виховання час, без присутності матері, та визначити наступний спосіб його участі у вихованні сина, а саме кожні вихідні (з 10:00 години до 18:00 години кожної неділі) та кожного вівторка (з 17:00 години до 19:00 години) з можливістю спілкування батька з дитиною без присутності матері. Позивач [PERSON] (а.с.4) до зали суду не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, в порядку ст.38 КПК України, скористався правом представництва свої інтересів у суді представником. Присутній у судовому засіданні представник позивача [PERSON], - [PERSON] (довіреність від 04 квітня 2016 року, термін дії, до 13 січня 2017 року (а.с.28) надав пояснення по суті справи, підтримав уточнені позовні вимоги у повному обсязі з підстав та мотивів викладених у позовній заяві, просив суд їх задовольнити. Вказував на те, що доказів наявності перешкод у спілкуванні з дитиною у них не має, а суть справи йому відомо лише з пояснень самого позивача [PERSON] Присутня у судовому засіданні відповідач [PERSON] надала до суду клопотання про розгляд справи за відсутності її представника (а.с.67), та надала суду пояснення по суті справи, проти уточнених позовних вимог в редакції, викладеній позивачем та його представником, заперечувала у повному обсязі вважаючи їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Крім того, надала до суду письмові заперечення (а.с.48-49), в котрих посилалася на ті обставини, що позивач [PERSON] не прийняв ніяких мір, щоб добровільно визначити зі нею часи спілкування з дитиною, враховуючи здоров'я, вік дитини, тощо. Вказувала на те, що позивач [PERSON] звернувся до суду передчасно, навіть не звернувшись до органу опіки та піклування служби у справах дітей виконавчого комітету Дзержинської районної у місті ради з заявою про визначення йому часів спілкування з дитиною. Зазначала, що вона не відмовляла позивачу у спілкуванні з дитиною, якщо це негативно не впливало на стан здоров'я і психіку дитини. Бували випадки, коли дитина після спілкування з батьком залишалася нервовою, схвильованою. Їй приходилося довгий час заспокоювати дитину. Взагалі дитина дуже тяжко переносить їх розлучення. Позивач на теперішній час проживає з іншою жінкою. Посилалася на ті обставини, що вона проти того, щоб позивач брав дитину для спілкування з ночівлею. Їх спільна дитина малолітня і потребує, щоб разом з нею була постійно мати. Вона знає всі звички і вимоги дитини, яка хворіє енурезом і їй приходиться часто підніматися до дитини вночі, що підтверджується довідкою лікаря від 25 січня 2016 року. Вона дуже боїться залишати дитину з відповідачем на ніч, тим більше, що він мешкає з іншою жінкою в її квартирі, яка чужа її дитині і їй невідомо як вона взагалі відноситься до їх дитини. Просила суд визначити часи спілкування їх з позивачем спільною дитиною, сином, - [PERSON], [INFO], в такий спосіб, а саме: в понеділок, середу і п'ятницю з 17:00 години до 19:00 години без ночівлі не по місцю проживання позивача і не по місцю реєстрації позивача, який фактично не має постійного місця проживання, а саме не проживає по місцю реєстрації, а мешкає по місцю проживання своєї співмешканки. Вважає, що вказані відповідачем часи спілкування, завдадуть шкоди психічному і фізичному стану здоров'я їх спільної дитини. Просила суд врахувати при визначенні позивачу часів спілкування з дитиною і можливості виконання нею рішення суду в залежності від несприятливих погодних умов для спілкування відповідача з дитиною. Присутній у судовому засіданні представник третьої особи, - Служба у справах дітей виконавчого комітету Дзержинської районної у місті ради, - Кость Р.З. (доручення №20/35-13 від 11 січня 2016 року, термін дії, до 31 грудня 2016 року (а.с.68), також надав пояснення по суті справи, проти задоволення уточнених позовних вимог позивача [PERSON] заперечував у повному обсязі, вказував на те, що у даному випадку відсутній предмет спору, оскільки позивач звернувся до суду передчасно, перед цим не звернувшись до служби у справах дітей виконавчого комітету Дзержинської районної у місті ради із заявою про визначення йому часів спілкування з дитиною. Крім того позивач не надав до суду жодного доказу в підтвердження факту наявності перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні. Вислухавши пояснення учасників процесу, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, суд приходить до переконання, що у задоволенні уточнених позовних вимог позивача [PERSON] слід відмовити, з урахуванням наступного. Так, згідно положень ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.3 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором. Захист цивільних прав, це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів (ст.57 ЦПК України). За загальними положеннями ЦПК України, обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Виходячи з вимог ст.ст.10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. З наявних письмових матеріалів справи судом встановлено наступне. З наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER], виданого 23 вересня 2011 року вбачається, що Центрально-Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області 23 вересня 2011 року між позивачем [PERSON] (а.с.4-5) та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб, актовий запис №756 (а.с.6), котрий на теперішній час розірвано. Від спільного шлюбу сторони мають малолітню дитину, сина, - [PERSON], [INFO], в свідоцтві про народження якого сторони записані батьками дитини, та що підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого Дзержинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с.7). Дитина є хворобливою, та потребує спеціального лікування та догляду, що вбачається із наданої відповідачем [PERSON] довідки багатопрофільного медико-діагностичного центру (а.с.50). З довідки №01-17/2 від 04 квітня 2016 року, виданої ФОП - [PERSON] (а.с.29) вбачається, що позивач [PERSON] працює на посаді продавця у ФОП [PERSON] з 03 грудня 2008 року по даний час (а.с.30). Інших доказів сторонами по справі до суду надано не було. Явку свідків, котрі б могли підтвердити обставини по справі, або надати будь-які пояснення до суду також не було забезпечено, а тому, надаючи правову оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне. Так, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов'язків батьків і дітей, інших членів сім'ї та родичів визначені Сімейним кодексом України. Зокрема, особисті немайнові права і обов'язки батьків та дітей визначені главою 13 Сімейного кодексу України. У статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» зазначено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватись про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Право на виховання дитини, - це особисте немайнове право батьків. Воно є таким, що тісно пов'язане з особою. Батьки не можуть бути позбавлені цього права не інакше як за рішенням суду. Право батьків на виховання дитини включає: право на особисте виховання; право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства; право вимагати невтручання у здійснення батьками права на виховання дитини (ст.5 Сімейного кодексу України); право на захист порушеного права на виховання дитини (ст.ст.18, 158, 159, 162, 163 Сімейного кодексу України). Батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до права та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, зобов'язані також піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, моральний та духовний розвиток (ст.150 Сімейного кодексу України). Батьки мають рівні права на виховання дитини та спілкування з нею, батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Закріплення права батьків та дитини на спілкування у чинному законодавстві України відповідає світовим стандартам захисту прав дитини. Стаття 9 Конвенції прав дитини передбачає право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Дитина має право на отримання інформації про відсутніх батьків, якщо це не завдає шкоди її психічному і фізичному здоров'ю. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і у всякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олссон проти Швеції» (Olsson v. Sweden) від 27 листопада 1992 року), і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Відповідно до ст.141 Сімейного кодексу України мати, батько, мають рівні права та обов'язки щодо дитини, розірвання шлюбу між батьками не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ст.153 Сімейного кодексу України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до ст.5 Протоколу №7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (зі змінами внесеними Протоколом №11) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вжити таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.1 глави 1 Європейської конвенції про здійснення прав дітей (м. Страсбург 25 січня 1996 року, реєстраційний код 37216/2006) предметом цієї Конвенції є, - у найвищих інтересах дітей підтримка їхніх прав, надання дітям процесуальних прав та сприяння здійсненню ними цих прав шляхом забезпечення становища, при якому діти особисто або через інших осіб чи органи поінформовані та допущені до участі в розгляді судовим органом справ, що їх стосується. Для цілей цієї Конвенції розгляд судовим органом справ, що стосується дітей, визначається розглядом сімейних справ, зокрема тих, що пов'язані зі здійсненням батьками своєї відповідальності, наприклад стосовно місця проживання дітей та доступу до них. Статтею 2 глави 1 зазначеної Конвенції визначено термін «суб'єкти батьківської відповідальності», - батьки та інші особи чи органи, які мають здійснювати частково або повністю батьківську відповідальність. Відповідно до ст.ст.3, 7, 8, 18, 19 Конвенції про права дитини (ратифіковано Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків,опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, із цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Дитина з моменту народження має право на піклування своїх батьків. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати нерегулярні й основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками,за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини, докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних,соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження з боку батьків, законних опікунів чи будь-якої іншої особи, яка турбується про дитину. Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно зі статтею 158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. З пояснень сторін та наявних матеріалів справи, судом встановлено, що сторони вже тривалий час припинили проживати однією сім'єю, офіційно розірвали шлюб, проживають окремо. Зі змісту позовної заяви та пояснень представника позивача вбачається, що відповідач [PERSON] перешкоджає останньому у спілкуванні з їх спільним малолітнім сином, - [PERSON], [INFO]. Крім того, судом встановлено, що сторони перебувають в загострених відносинах та не можуть дійти згоди щодо виховання сина в добровільному порядку. Сторони фактично не заперечують про те, що між ними мають місце розбіжності з приводу порядку зустрічей батька з дитиною. Однак, будь-яких доказів того, що відповідач [PERSON] чинить перешкоди у спілкуванні з дитиною та її вихованні, та того, що позивач [PERSON] звертався з даного приводу до служби у справах дітей, до суду надано не було. При цьому, відповідно до статті 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Законодавством встановлено правовий механізм визначення способу участі у вихованні дитини того з батьків, який проживає окремо у випадку неможливості досягнення батьками згоди стосовно такого способу, а саме: рішення про визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї, приймається органом опіки та піклування на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Слід зазначити, що прийняте рішення органу опіки та піклування є обов'язковим для батьків (стаття 158 СК України). І лише у випадку вчинення перешкод того із батьків, з ким проживає дитина, тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод У випадку встановлення судом перешкод з боку того з батьків з ким проживає дитина, тому з батьків, який проживає окремо, суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Таким чином, суд проаналізувавши обставини та матеріали справи, надавши оцінку поясненням сторін, враховуючи відсутність доказів в підтвердження фактів вчинення відповідачем [PERSON] перешкод позивачеві у спілкуванні з дитиною та її вихованні, підтверджень факту звернення позивача [PERSON] до органу опіки та піклування за рішенням про визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею, суд вважає за доцільне у задоволенні уточнених позовних вимог позивача відмовити у повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed