Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-13 00:00:00

25.09.2015 року до Жовтневого районного суду м. Харкова звернувся представник ПАТ КБ «Приватбанк» з позовом до [PERSON] , [PERSON] і просить суд стягнути з відповідачів солідарно на користь позивача заборгованість за кредитним договором № HAEEAU55930001 від 08.08.2007 року в розмірі 162 636,48 грн. та стягнути з відповідачів судові витрати. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 08.08.2007 року між позивачем та [PERSON] було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит в розмірі 45 232 грн. на термін до 07.08.2012 року та зобов`язався повернути вказаний кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. В якості підстав для стягнення зазначених кредитних коштів представник позивача посилається на порушення [PERSON] зобов`язань за вказаним договором, внаслідок чого станом на 18.06.2015 року виникла заборгованість, яка складається із 34023,38 грн. - заборгованості за кредитом; 21 948,41 грн. - заборгованості за відсотками; 1 836,57 грн. - заборгованості за комісією та 104 848,12 грн. - пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором. Як на підставу солідарного стягнення зазначеної заборгованості з [PERSON] представник позивача посилається на те, що між позивачем та [PERSON] було укладено договір поруки в забезпечення зобов`язань за кредитним договором, укладеним зі [PERSON] , згідно з п.п.5,6 договору поруки позивачем було направлено на адресу [PERSON] письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобов`язань за договором № HAEEAU55930001, однак така вимога, пред`явлена до поручителя, залишена без задоволення. Отже, посилаючись на положення ст.ст. 509, 525, 526, 530, 554, 610, 1054 ЦК України, позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом. Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 02 листопада 2015 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 08 серпня 2007 року № HAEEAU55930001 у розмірі 162 636,48 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом - 34 023,38 грн., заборгованості за процентами за користування кредитом - 21 948,41 грн., заборгованості за комісією за користування кредитом - 1 836,57 грн., пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за кредитним договором - 104 828,12 грн. У іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 02 березня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Скасовано заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 02 листопада 2015 року та ухвалене нове рішення про часткове задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк». Стягнуто солідарно із [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 08 серпня 2007 року № HAEEAU55930001 за період із 25 вересня 2011 року по 18 червня 2015 року у розмірі 73 621,50 грн., яка складається із: 34 023,38 грн. - заборгованості за тілом кредиту; 2 153,82 грн. - заборгованості за відсотками; 633,30 грн. - заборгованості за комісією та 36 811,00 грн. - пені. Стягнуто із [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 08 серпня 2007 року № HAEEAU5930001, яка виникла станом на 24 вересня 2011 року включно, у розмірі 41 994,86 грн. У задоволенні інших позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат. Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15.11.2018 року касаційну скаргу представника [PERSON] - [PERSON] задоволено. Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 02.11.2015 року та рішення Апеляційного суду Харківської області від 02.03.2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Відповідно до супровідного листа Управління забезпечення роботи Першої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Верховного суду вказані матеріали цивільної справи направлені до Жовтневого районного суду м. Харкова 11.12.2018 року та отримані Жовтневим районним судом 18.12.2018 року. Відтак, для розгляду даної заяви автоматизованою системою документообігу суду визначено суддю Жовтневого районного суду м. Харкова Баркову Н.В. та ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 19.12.2018 року позов Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості - прийнято до провадження судді Жовтневого районного суду м. Харкова Баркової Н.В. Призначено судове засідання У судове засідання учасники справи не з`явилися, повідомлені про дату, час та місце судового засідання належним чином. Представник позивача АТ КБ «Приватбанк» подала до суду заяву, в якій просила проводити розгляд справи за її відсутності та не заперечувала проти заочного розгляду справи. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] приймав участь у судових засіданнях, надав вступне слово, однак у наступні судові засідання не з`явився, надав письмову заяву, в якій просив розглянути дану цивільну справу у його відсутність та у відсутність відповідача. Відповідач [PERSON] також надав письмову заяву, в якій просив розглянути вказану вище цивільну справу у його відсутність. Суд, дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 08.08.2007 рок між позивачем та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір № HAEEAU55930001 за умовами якого, позивач надав відповідачу кредит з 08.08.2007 р. по 07.08.2012 року включно у розмірі 45232,60 грн. на наступні цілі: 42600 грн. - на купівлю автомобіля Daewoo Lanos; також 34,00 грн. - для сплати за реєстрацію предмета застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, 426, 00 грн. - на сплату винагороди за надання фінансового інструменту, 213,00 грн. - на сплату страхових платежів по договору особистого страхування та страхування наземного транспорту на поточний рік, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1, 34% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 1% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,14% від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно п.3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2 даного договору. Періодом сплати вважається період з 20 по 25 число кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 1170, 60 грн. для погашення заборгованості за Кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди ( п.7.1. умов договору) ( а.с.12-13). Згідно п. 4.1. кредитного договору, при порушенні позичальником будь-якого зобов`язання, передбачених п.п.2.2.2., 2.2.3., 7.5. кредитного договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язаний сплатити банку пеню в розмірі 3,00% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки. Відповідно до п. 3.2. кредитного договору, при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, передбачених п.п. 1.1., 2.2.4., 2.3.3. кредитного договору, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 2,08% на місяць, нараховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитним договором. Отже, згідно з п. 7.1 кредитного договору позичальник зобов`язався повністю погасити кредит та всі інші пов`язані з ним платежі до 07.08.2012 року. Крім того в п.7.3 договору вказано, що забезпеченням виконання позичальником зобов`язань за даним договором виступає застава легкового автомобіля Daewoo Lanos. Рік випуску 2007, реєстраційний номер [NUMBER] , а також всі інші види застави, іпотеки, поруки, надані Банку з метою забезпечення зобов`язань за даним Договором. Так в забезпечення виконання зазначеного кредитного договору 08.08.2007 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки, відповідно до умов якого Боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. [PERSON] , ознайомившись з умовами зазначеного кредитного договору, у випадку невиконання Боржником будь-якого із зазначених в договорі зобов`язань, зобов`язався виконати зазначені в письмовій вимозі Кредитора зобов`язання на протязі п`яти календарних днів з моменту отримання вимоги, зазначеної в п. 5 договору (пункти 3, 4, 5, 6 умов договору поруки). Цей договір набирає чинності з моменту підписання сторонами і діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором. (а.с.14). Відповідно до п. 9 договору поруки у випадку не виконання поручителем зобов`язань боржника за кредитним договором на протязі п`яти календарних днів з моменту отримання письмової вимоги кредитора зазначеної у п. 5 договору поруки, поручитель сплачує на користь кредитора пеню у розмірі 0,15 % відсотків за день, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, за кожний календарний день прострочення. Сплата пені не звільняє поручителя від виконання зобов`язань за договором поруки. Згідно з п. 12 умов зазначеного договору поруки, порука за цим договором припиняється після закінчення п`яти років після спливу терміну повернення кредиту за кредитним договором (а.с.14). ПАТ КБ «ПриватБанк» змінило тип товариства з публічного на приватне та назву на Акціонерне товариства Комерційний банк «ПриватБанк», що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. У відповідності до ч. 2 ст. 5 Закону України «Про Акціонерні товариства» зміна типу товариства з приватного на публічне або з публічного на приватне не є його перетворенням. Зміна назви юридичної особи не тягне за собою правонаступництва, а лише правовий наслідок проведення державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, пов`язаних зі зміною назви. Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості відповідач [PERSON] взяті на себе зазначені вище зобов`язання за кредитним договором не виконав, у зв`язку з чим, станом на 16.06.2015 року мав заборгованість в розмірі 162636, 48 грн., яка складається із 34023,38 грн. - заборгованості за кредитом; 21 948,41 - за відсотками; 1 836,57 грн. - за комісією та 104 848,12 грн. - пеня (а.с.6-8). Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору, тобто до правовідносин за кредитним договором застосовуються положення в тому числі і ч.1 ст. 1048 ЦК України. Відповідно до вимог ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до ч. 1 ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Згідно з ч.1 ст. 554 ЦК України. у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, божник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. В ч.4 ст. 559 ЦК України встановлено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. В правовій позиції, висловленій Верховним Судом України в постанові від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53 цс 14 зазначено, що регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв`язку із закінченням строку її чинності частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги), якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України). Разом з тим, в правовій позицій, яка висловлена Верховним судом України в постанові від 02 вересня 2015 року по справі № 6-369цс15 зазначено, що згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. За змістом вказана правова позиція Верховного Суду України свідчить про те, що індекс інфляції, 3% річних від простроченої суми (ст. 625 ЦК України) проценти за позикою (ст. 1048 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу. Відповідно до ч.4 ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з ч.1 ст. 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. Згідно з пунктом 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Положеннями ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до положень ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. В п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Таким чином, вказані обставини справи, а саме: встановленого сторонами в кредитному договорі строку виконання основного зобов`язання 07.08.2012 року, встановлення сторонами в договорі поруки щодо її припинення після закінчення п`яти років після настання терміну повернення кредиту за кредитним договором, умови кредитного договору щодо погашення кредитних коштів щомісячними платежами, а також припинення відповідачем виконання зобов`язань по сплаті відсотків з 20 лютого 2010 року, по сплаті комісії - з 20 березня 2010 року, а по сплаті тіла кредиту з 26 червня 2009 року, звернення позивача до суду з зазначеним позовом 25 вересня 2015 року с та вимоги зазначених вище норм матеріального права свідчать як про наявність у позивача права на вимогу про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості за тілом кредиту, заборгованості за відсотками за період з 25.09.2011 року по 18.06.2015 року включно, так і пені за несвоєчасне погашення кредиту і відсотків за вказаний період, тобто від дня звернення позивача до суду з зазначеним позовом протягом п`яти років. Вказані обставини справи та вимоги норм матеріального права також свідчать про припинення поруки відповідача [PERSON] по зобов`язанням відповідача [PERSON] щодо повернення заборгованості по відсоткам комісії та пені, які виникли у останнього до 28 вересня 2011 року у зв`язку з припиненням поруки [PERSON] за зобов`язаннями [PERSON] по виконанню ним зобов`язань до вказаної дати. Як свідчить зазначений розрахунок заборгованості, заборгованість за тілом кредиту складає 34023,38 грн., заборгованість за відсотками (стовпчик 8) з 25.09.2011 року по 18.06.2015 року складає 2153,82 грн., заборгованість за комісією за вказаний період часу (стовпчик 15) складає 633,3 грн. та нарахована позивачем пеня - 97180, 24 грн. Загальний розмір заборгованість за відсотками складає: 21948,41 грн., за комісією 1836,57 та за пенею-104 828 грн. Однак, представник відповідача [PERSON] - [PERSON] заявив про застосування у даній справі позовної давності (а.с. 144). Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Згідно зі ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України). Відтак, закінчення строку договору, який належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору. Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання. Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти. Тобто, зобов`язання з надання кредиту, його повернення та сплати процентів є основним, а зобов`язання зі сплати штрафу та пені є додатковим до основного. У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Після настання терміну внесення чергового платежу за договором і після спливу строку кредитування зобов`язання простроченого боржника за договором не припиняється. Так, зобов`язання може бути належно виконане простроченим боржником і після спливу позовної давності. Згідно з частиною першою статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. У випадку спливу позовної давності заява про захист цивільного права або інтересу приймається судом до розгляду, проте сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини друга та четверта статті 267 ЦК України). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті). Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів. Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку кредитування. Такий підхід відповідає висновкам, сформульованим Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18 та правовим позиціям, сформульованим Верховним Судом України, у постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13, а також у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 03 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 та від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16. Аналізуючи наведені обставини, досліджені докази, строки визначені договором кредиту та поруки, а також терміни погашення [PERSON] заборгованості за кредитом згідно з розрахунком і дату звернення до суду з даним позовом, суд, застосовуючи строк позовної давності, приходить до висновку про наявність підстав для відмови в позові як щодо стягнення заборгованості з відповідача [PERSON] , так і щодо вимог до поручителя [PERSON] , солідарна відповідальність якого в такому випадку не настає. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах - учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (Проніна проти України, №63566/00, пр.23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.). Враховуючи викладене, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідачів суми заборгованості за вказаним вище договором задоволенню не підлягають. Відповідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачу відмовлено в позові, то судові витрати не відшкодовуються і покладаються на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed