Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-25 00:00:00

24 червня 2016 року позивач звернулася до Вінницького районного суду із позовом до відповідача про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом. Поданий позов позивач обґрунтувала тим, що 20 жовтня 2013 року померла її мати - [PERSON]. Після її смерті відкрилася спадщина на житловий будинок з господарським будівлями № 13 , розташований по вул. Садовій в с. Гаврищівка Вінницького району Вінницької області. Даний будинок [PERSON] заповіла позивачці. В черні 2016 року вона звернулась до Вінницької державної нотаріальної контори з метою отримання свідоцтва про право на спадщину, після смерті матері, однак, нотаріус відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину у звязку із тим, що вказаний будинок відноситься до суспільної групи колгоспний двір, головою, якої являлась -[PERSON] Просить суд визнати за нею в порядку спадкування за заповітом після померлої 20 жовтня 2013 року [PERSON], право власності на житловий будинок з господарським будівлями та спорудами № 13 по вул. Садовій в с. Гаврищівка Вінницького району Вінницької області. У судове засідання позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] не зявилися, але через канцелярію суду надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, в якій позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] також в судове засідання не зявився , надавши суду заяву про розгляд даної справи у його відсутності, проти задоволення даного позову не заперечує. Суд, вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності не з*явившихся осіб. Дослідивши матеріали цивільної справи та оцінивши докази по справі у їх сукупності, суд вважає позов обґрунтованій та такий, що підлягає задоволенню виходячи з такого. Судом встановлено, що 20.10.2013 року померла [PERSON], в с. Гавришівка, Вінницького району Вінницької області, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.4). За життя [PERSON] 24.11.2003 року склала заповіт, яким заповідала [PERSON] житловий будинок та все її майно, і частину земельної ділянки (паю), копія якого надана суду (а.с. 5). Даний заповіт не змінено і не скасовано. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, який розташований в с. Гавришівка, вул. Садова, 11, Вінницького району Вінницької області , який належав померлій згідно свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння №219 від 18.11.1988 року (а.с.8). Дане домоволодіння належить до суспільної групи -колгоспний двір , головою якого була [PERSON]І.(а.с.8). З погосподарських книг на вищезазначене домоволодіння вбачається, що членами колгоспного двору станом на 1991-1995 роки (а.с.81-82), значилися [PERSON] та [PERSON], який помер 24.04.1992 року. Позивач [PERSON] спадщину після смерті [PERSON] прийняла, оскільки подала до Вінницької районної державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON], що підтверджується заявою від 15.04.2014 року, яка міститься в матеріалах спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON], яка була витребувана на ухвалу суду. Однак, як вбачається з листа про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 08 червня 2016 року винесеного державним нотаріусом Вінницької районної державної нотаріальної контори, позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на даний житловий будинок, оскільки вищезазначений будинок належить до суспільної групи -колгоспного двору, головою якого значиться [PERSON]І.(а.с. 19). Інших спадкоємців за законом або заповітом, окрім позивача, , якій заповіла [PERSON] вищезазначений житловий будинок , - немає. Застосовую норми матеріального та процесуального права суд виходить з наступного: Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб - спадкоємців. Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до вимог ст. 7 Конституції СРСР 1936 року колгоспним двором є родинно-трудове об'єднання осіб, всі або більшість працездатних членів якого є членами колгоспу, беруть участь особистою працею в колгоспному виробництві, отримують основні доходи від суспільного господарства колгоспу і, крім того, ведуть особисте підсобне господарство на присадибній земельній ділянці. Згідно затверджених ЦСУ СРСР 13 квітня 1979 року № 11215 «Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів», визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі та відомостей щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено на сільські ради. Надалі порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів (далі - Вказівки), затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР (далі - Держкомстат СРСР) від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Згідно п. 9 зазначених Вказівок окремим господарством є особи, що проживають разом та ведуть спільне домашнє господарство. Згідно з п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Відповідно до ст. ст. 120, 123 ЦК України 1963 року, чинного на час існування колгоспних дворів, майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору. Спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Тобто усі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови від 24 червня 1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування», та в підпункті г) пункту 6 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах права приватної власності», правила ст. 563 ЦК УРСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 1 липня 1990 року. У разі смерті члена колгоспного двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору відкривається після смерті кожного з його колишніх членів. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON], як голова колгоспного двору № 13, розташованого в с. Гавришівка, по вул. Садова, Вінницького району Вінницької області та її чоловік [PERSON], були родиною, оскільки за господарством рахується один житловий будинок, в якому вони проживали та вели спільне господарство, в них був спільний побут і спільний двір. Станом на 1991 рік даний будинок відносився до типу колгоспного двору, в якому проживали та були зареєстровані вона та її чоловік. [PERSON], помер 24.04.1992 року, а [PERSON].-20.10.2013 року. У разі смерті члена колгоспного двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору відкривається після смерті кожного з його колишніх членів. Станом на 15 квітня 1991 року, інші члени колгоспного двору відсутні. Позивач у справі є єдиною спадкоємицею, після смерті [PERSON], за заповітом. Реалізувати своє право як спадкоємця після смерті спадкодавця поза судовим порядком , позивач не має можливості, оскільки спірний будинок відноситься до суспільної групи- колгоспний двір. Тому, захист спадкового права позивача, підлягає захисту судом , шляхом задоволення позову про визнання права власності на даний будинок в порядку спадкування за заповітом оскільки матеріалами справи, дослідженими в судовому засіданні, доведено, що позивач прийняла спадщину після смерті [PERSON], так як подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини в строк передбачений законодавством, даний будинок належав спадкодавцеві як голові колгоспного двору, задоволення позову не суперечить вимогам та законним інтересам сторін та відповідає чинному законодавству України, а також, не порушує прав та інтересів третіх осіб .

Outcome: approved