Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-23 00:00:00

26 липня 2021 року [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить суд надати дозвіл [PERSON] , [INFO] на виїзд з України та перетин лінії зіткнення для проїзду у Донецьку область м. Горлівка без згоди та супроводу батька [PERSON] , строком на три роки з моменту ухвалення судового рішення. В обґрунтування позову посилається на те, що з 30 серпня 2002 року, перебуває у шлюбі з відповідачем, який був зареєстрований Горлівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Донецького обласного управління юстиції. Від спільного шлюбу вони мають двох неповнолітніх дітей: доньку [PERSON] , [INFO] та сина - [PERSON] , [INFO] . Відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та довідки про склад сім`ї, позивач разом із неповнолітніми дітьми зареєстровані та фактично проживають як внутрішньо переміщені особи за адресою: [ADDRESS] . Подружні стосунки між позивачкою та відповідачем припинені, позивачка звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу. Відповідач з дітьми не спілкується, не бере участі у їх вихованні. На тимчасово окупованій території Донецької області у позивача проживають родичі, яких вона має намір провідати. Оскільки шлюбні стосунки між позивачем та відповідачем не склалися, відповідач перервав будь-яке спілкування з позивачем та їх спільними неповнолітніми дітьми, то отримання від нього нотаріальної згоди на виїзд/виїзд малолітньої дитини на/з тимчасово окуповану(ої) територію(ії) України є об`єктивно неможливим. Тому у позивача виникла невідкладна потреба в оформленні перепустки на в`їзд неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] на непідконтрольну Україні тимчасово окуповану територію Донецької області (в тому числі м. Горлівка). Мета таких поїздок - відвідування і спілкування дитини з близькими родичами, а тому позивач звернулася до суду з відповідним позовом. Позивач в судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Заявлені позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, про що судом було здійснено оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України у зв`язку з проживанням відповідача на тимчасово окупованій території у м. Горлівка Донецької області. Суд, згідно вимогам ч. 4 ст. 223 та ст. ст. 280, 281 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого Горлівським міським відділом реєстрації актів громадянського стану Донецького обласного управління юстиції, [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] , про що складено відповідний актовий запис № 955 (а.с.6). [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] ( а.с.4,5). Відповідно до довідки № 6337-25480 від 27 листопада 2018 року [PERSON] є внутрішньо переміщеною особою,фактично проживає за адресою : [ADDRESS] ( а.с.9). Разом з нею проживає син [PERSON] , [INFO] та донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою про склад сім`ї ( а.с.7). Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Визначення місця проживання малолітньої дитини за конкретною адресою унеможливлює маніпуляції з боку того з батьків, з ким буде проживати дитина, зокрема проживати де завгодно, унаслідок чого батько дитини не буде мати змоги брати участь у її вихованні. Відповідно до частини третьої статті 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із частиною другою статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Пунктом 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила), передбачено виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (підпункт 1 пункту 4 Правил). Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Крім того, пунктом 5.1.1 Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, затвердженого наказом першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України (керівника Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей) від 14.04.2017 № 222 - ог в`їзд на тимчасово неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57. Враховуючи наведене, у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон, вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з`ясуванням питання про державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування дитини у цій державі, строку та мети виїзду. Дозвіл на виїзд дитини за межі України без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, надається кожного разу окремо (тобто на кожен виїзд), при цьому в дозволі зазначається країна, місце перебування та строк, на який дитина буде знаходитись за кордоном. Крім того, надання дозволу на виїзд дитини на тимчасово окуповану територію України строком до її повноліття, як того просить позивач, суперечить нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов`язків батьків відносно виховання дітей, фактично позбавляє батька можливості брати участь у вихованні дитини і навпаки спілкування дитини з батьком, що може зашкодити інтересам дитини. Також, суд враховує, що м. Горлівка є тимчасово окупованою територією України і виїзд дитини на окуповану територію не може гарантувати безпеку дитині, яка не перебуває під захистом держави. Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Також слід зазначити, що ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Також позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що зверталася до відповідача з вимогою надати нотаріально завірену згоду на виїзд дитини до тимчасово окупованої території Донецької області, а відповідач відмовив у наданні такого дозволу. Відповідно до положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. При розгляді справи суд враховує постанови Верховного Суду від 28 березня 2018 року справа № 725/4303/15-ц провадження № 61-3289св18, від 06 грудня 2018 року справа № 554/3399/17 провадження № 61-28382св18. Із урахуванням всіх досліджених обставин справи, приймаючи до уваги приписи чинного законодавства України та дослідивши надані позивачем докази, на підставі яких суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають. Оскільки позивачка ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 12 серпня 2021 року звільнена від сплати судового збору, то у відповідності до ст. 141 ЦПК України, судовий збір компенсується за рахунок держави. На підставі вищевказаного,

Outcome: dismissed