Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-14 00:00:00

26.01.2021 позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача на її користь аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 5 000 грн щомісячно, починаючи з дня звернення з цим позовом до суду на період її навчання, але не більше ніж до досягнення нею двадцяти трьох років. В обґрунтування позову позивач зазначає, що відповідач [PERSON] є її батьком. Її батьки - мати [PERSON] та [PERSON] розлучені. На даний час, з 01.09.2019 вона навчається в Київському національного університету культури і мистецтва, термін навчання до 30.06.2023. Вказує, що відповідач добровільно матеріальної допомоги на її утримання не надає, вона знаходиться на утриманні матері, оскільки потребує коштів на харчування, одяг, приналежності для навчання та щомісячно сплачувати за гуртожиток. У зв`язку з цим позивач вимушена звернутися до суду за вирішенням питання про стягнення з батька аліментів на її утримання на час навчання. Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 12.02.2021 відкрито спрощене позовне провадження по справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, разом з тим, надала заяву про розгляд справи без її участі. Вказала, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, проти ухвалення по справі заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився. Про причини своєї неявки він суд не сповістив, від нього не надійшло клопотання про відкладення слухання справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим проводити заочний розгляд справи за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів, проти чого позивач не заперечує. На підставі ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у зв`язку з неявкою учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Встановлено, що відповідач [PERSON] , [INFO] , є батьком [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 12.04.2002 Відділом реєстрації актів громадянського стану Артемівського міського управління юстиції (а.с.10). Матір`ю є [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] (а.с.9) шлюб між батьками позивача - [PERSON] та [PERSON] був розірваний 30 січня 2009 року. Згідно з довідкою № 29 від 15.09.2020, [PERSON] дійсно є студентом ІІ курсу групи ДХМо-39, факультету дизайну і реклами, денної форми навчання, бюджетної форми фінансування Київського національного університету культури і мистецтва. Термін навчання з 01.09.2019 до 30.06.2023 (а.с.11). За даними довідки про реєстрацію місця проживання особи № 43722451, виданої 07.10.2019 відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дарницької РДА (а.с.6), [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 07.10.2019 по теперішній час. Позивач вказує, що вона на даний час навчається на денній формі, при цьому не отримує стипендію, а тому не має можливості працювати та самостійно себе забезпечувати. Зазначає, що відповідач добровільно ніякої матеріальної допомоги їй не надає, вона перебуває на утриманні матері, при цьому потребує коштів на харчування, одяг, приналежності для навчання та щомісячно сплачувати за гуртожиток. Відповідно до ч. 2 ст. 166 Сімейного кодексу України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Згідно із ч. 1 ст. 199 Сімейного кодексу України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина, регулюються главою 16 СК України, яка, зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітню дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 119, 200, 201 СК України). при визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину). Сімейний кодекс України виходить із принципу рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. За змістом статей 191, 200 СК України аліменти присуджуються рішенням суду від дня пред`явлення позову. Суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів. Частина заробітку (доходу) матері, батька, яка стягуватиметься як аліменти на повнолітніх дочку, сина, визначається судом з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. Аналіз зазначеної норми, на думку суду, свідчить про те, що дане аліментне зобов`язання - це правовідношення, підставою виникнення якого є сукупність таких фактів, як продовження навчання дитиною після досягнення нею повноліття; не досягнення дитиною встановленого законом віку - двадцяти трьох років; наявність потреби в матеріальній допомозі у дитини у зв`язку із навчанням; можливість батьків надавати матеріальну допомогу. Судом встановлено, що позивач навчається в університеті на бюджетній формі фінансування, тобто витрати на оплату за навчання не несе, однак зазначає, що вона потребує матеріальної допомоги батька, посилаючись, зокрема, на витрати, пов`язанні з придбанням необхідних речей для навчанням, харчуванням, одяг, проживанням у гуртожитку, оскільки стипендію вона не отримує. Тому просить стягнути аліменти з батька у твердій грошовій формі на її користь у розмірі 5 000 грн. щомісячно. Відповідно до ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. При цьому, суду не надано доказів того чи має можливість [PERSON] сплачувати аліменти саме в такому розмірі, відсутня довідка про його доходи, позивачем не заявлялося клопотання про витребування відповідних доказів. Також, матеріали справи не містять ніяких доказів того, що позивач проживає у гуртожитку та її мати несе витрати на його оплату та в якому саме розмірі. Також суду не надано довідки про доходи матері позивача. Суд звертає увагу на те, що обов`язок утримувати свою повнолітньою доньку, яка продовжує навчання після досягнення повноліття незалежно від форми навчання, покладається на обох батьків, та не може бути перекладений винятково на одного, в даному випадку на батька, що є порушенням норм закону. Згідно із частинами 1-3 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно із статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частинами 1-3 статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Виходячи з вищевикладеного та із загальних засад справедливості цивільного судочинства, суд, враховуючи те, що суду не надано доказів того, що відповідач працює та має можливість сплачувати аліменти у визначеному позивачем розмірі - 5 000 грн., а також те, що обов`язок по утриманню дитини не може бути перекладений на одного з батьків, пасивної позиції позивача у наданні доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed