Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-12 00:00:00

26 жовтня 2016 року [PERSON] звернулась до Луцького міськрайонного суду із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В позовній заяві вказала про те, що вони з відповідачем з 05 грудня 1991 року перебувають у зареєстрованому Луцьким міським відділом ЗАГС Волинської області шлюбі, актовий запис № 1901. Від шлюбу мають двох повнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON]. До суду позивач змушена звертатися за захистом своїх прав у звязку з небажанням відповідача розірвати шлюб в Державному органі реєстрації актів цивільного стану. В позовній заяві [PERSON] зазначає, що протягом тривалого часу їхні сімейні стосунки з відповідачем погіршувались. Часті випади агресії, нерозуміння чоловіка, байдужість у прагненні поліпшити сімейний побут підірвали її здоровя та моральний стан. Протягом останніх чотирьох років позивач їздить по заробітках, щоб прогодувати себе та допомогти дітям. Це призвело до фактичного припинення їхніх з відповідачем шлюбних відносин. Також зазначає, що вже протягом чотирьох років з відповідачем не проживає та не підтримує сімейних стосунків. Відновлення їхніх відносин є неможливим та суперечить її інтересам оскільки впливає на її фізичне та емоційне здоровя. З огляду на те, що сімя існує формально, просила шлюб між нею та відповідачем розірвати. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала повністю, просила шлюб розірвати. Відповідач та його представник позов не визнали просили на підставі ст.ст. 121, 207 ЦПК України залишити позовну заяву позивача без розгляду. В запереченнях на позовну заяву відповідач вказав на те, що подана позовна заява суперечить дійсній волі його дружини та її інтересам, а також інтересам їхніх дітей. Крім того, пославшись на ч. 2 ст. 42 ЦПК України вказав, про неналежне підтвердження повноважень представника позивача та те, що позивач не могла фізично підписати позовну заяву та угоду із представником. А також про порушення ст. 13 Закону України «Про міжнародне приватне право». Заслухавши представника позивача, відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підставний і підлягає до задоволення. Відповідно до ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Статтею 112 СК України встановлено, що суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження щлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони з 05 грудня 1991 року перебувають у шлюбі, зареєстрованому Луцьким міським відділом ЗАГС Волинської області, актовий запис № 1901 (а.с. 4). Від шлюбу мають двох повнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON], яка після одруження змінила прізвище на Оксюк (а.с. 6). Встановлено, що сторони чотири з половиною роки разом не проживають. Позивач весь цей час проживає за кордоном. Останні пів року сторони не спілкуються взагалі, не телефонують та не пишуть один одному, не мають спільного сімейного бюджету та не ведуть спільно господарства. У письмових поясненнях, викладених власноруч, позивач наполягає на розірванні шлюбу та вказує про те, що прагне створити нову сімю з іншою людиною, а збереження шлюбу із відповідачем суперечить її інтересам. Ці ж обставини в судовому засіданні підтвердила і дочка сторін [PERSON], допитана в якості свідка. Остання зазначила, що всі ці роки проживала із батьком та щодня спілкується із матірю. Прагнення розірвати шлюб із відповідачем є дійсною волею її мами та відповідає її інтересам, оскільки батьки не підтримують сімейних стосунків, матір має намір одружитися з іншою людиною. Однак, батько усіляко чинить їй перешкоди в розірванні шлюбу. Статтею 51 Конституції України, визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» встановлено, що проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Якщо хоча б один з них наполягає на припиненні шлюбу, суд вирішує справу по суті. Згідно ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частини 3, 4 ст. 56 СК України вказують, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого звязку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Зважаючи на встановлені обставини в справі, вимоги статті 51 Конституції України, статтей 24, 56 СК України, а також причини розірвання шлюбу, які є суттєвими і виключають можливість збереження шлюбних стосунків, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу [PERSON] є неможливим, та суперечитиме інтересам дружини. З огляду на наведене, шлюб між [PERSON] та [PERSON] слід розірвати. Не встановлено судом також і порушень вимог закону щодо порядку звернення до суду позивача та підтвердження повноважень її представника. Зі змісту позовної заяви та пояснень сторін, судом встановлено, що позивач є громадянкою України. Відповідно до норм Українського законодавства, остання має право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Це право гарантується як ст. 55 Конституції України, так і ч. 3 ст. 7 Закону України « Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIII, згідно якого, доступність правосуддя для кожної особи забезпечується відповідно до Конституції України та в порядку встановленому законами України. Відповідно, право кожної особи на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, передбачено ст. 3 ЦПК України. Статтею 59 Конституції України, частиною 1 статті 27 ЦПК України визначено також, що кожен має право на професійну правову допомогу. Отже, право на звернення до суду за захистом своїх прав, право на правову допомогу та представництво в суді гарантується. Відповідно до ч. 1 ст. 40 ЦПК України, представником в суді може бути адвокат або інша особа, яка досягла 18 років, має цивільну процесуальну дієздатність і належно посвідчені повноваження на здійснення представництва в суді. Частиною 4 статті 42 ЦПК України, передбачено, що повноваження адвоката як представника можуть також посвідчуватись ордером, дорученням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги, або договором. До ордера обовязково додається витяг із договору, у якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій. Витяг засвідчується підписом сторін договору. З наданих представником позивача документів на підтвердження своїх повноважень, вбачається, що остання здійснює адвокатську діяльність на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 832 від 29.02.2016 року (а.с. 17), повноваження як представника [PERSON] посвідчуються ордером № 026122 (а.с. 15) та витягом з договору про надання правової допомоги від 19 жовтня 2016 року, який відповідно засвідчений підписами сторін (а.с. 16) Як пояснила представник позивача [PERSON], із своєю довірителько вона спілкується за допомогою Інтернет програми «Воцс ап» та електронної пошти, із договором про надання правової допомоги, витягом до нього, всіма процесуальними документи довірителька ознайомлювалась та підписувала їх особисто. Після чого всі ці документи відправлялись позивачем поштовим звязком Ізраїля на Україну. На підтвердження надала конверт, із реквізитами поштового звязку Ізраїля. Цивільно процесуальний кодекс України, зокрема, ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Всупереч зазначеним вимогам норм Цивільного процесуального Закону, ні відповідачем, ні його представником не надано жодного доказу на підтвердження своїх заперечень. З огляду на наведене, а також те, що правовідносини, що склалися між позивачем та її передставником не потребують участі іноземних властей, а документи на підтвердження повноважень адвоката, як представника позивача, не видавались уповноваженими органами іноземних держав, безпідставним є посилання відповідача на ч. 2 ст. 42 ЦПК України та ч. 1 ст. 13 Закону України «Про міжнародне приватне право». Крім того, стаття 121 ЦПК України, на яку посилається відповідач у своїх запереченнях, передбачає процедуру залишення позовної заяви без руху чи повернення заяви. Враховуючи викладене, обставини наведені в запереченнях відповідача про залишення позовної заяви без розгляду на підставі ст.ст. 121, 207 ЦПК України є необґрунтованими та не підлягають застосуванню. Отже, суд не вбачає можливим залишити позовну заяву позивача без розгляду із підстав вказаних у запереченнях відповідача. З огляду на вищенаведене, позовна заява [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу підлягає до задоволення. На стягненні судових витрат позивач не наполягає.

Outcome: approved