Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-30 00:00:00

26.09.2018 року до суду звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання договору позики неукладеним. В позові позивач посилався на те, що 25.09.2013 року між сторонами був укладений договір позики, який був посвідчений приватним нотаріусом Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області Демченко Т.М., відповідно до п.1 якого відповідач передав позивачу 90000 грн., а позивач відповідно до п.2 цього договору зобов`язався повернути зазначену суму готівкою в строк до 25.09.2017 року, відповідно до п.10 цього договору договір позики вступає в силу і вважається укладеним з моменту передання грошей, посилаючись на ст.ст. 1046, 1047 ЦК України, відповідно до яких договір позики є реальною односторонньою угодою і на підтвердження якого щодо факту передачі коштів є розписка позичальника або інший письмовий документ, що підтверджує факт передання коштів, посилаючись на правову позицію Верховного Суду України, висловлену в постанові від 18.09.2013 року №6-63цс13, крім того, відповідач у цій справі звернувся 03.08.2018 року до суду з позовом до нього про стягнення боргу з урахуванням процентів, інфляційних витрат, відсотків річних від суми боргу за договором позики, посилався на те, що кошти йому відповідачем за договором позики не передавалась, посилаючись на ст.5 ЦПК України прохав захистити його порушене право ефективним способом захисту: визнати договір позики від 25.09.2013 року між ним і відповідачем неукладеним. 23.10.2018 року ухвалою судді Гуляйпільського районного суду Запорізької області Яроша С.О. позовну заяву прийнято до провадження, відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в загальному позовному провадженні у відкрите підготовче засідання на 20.11.2018 року. 20.11.2018 року до суду звернувся відповідач з заявою про розгляд справи у його відсутність, прохав залучити до участі у справі його представника [PERSON] 20.11.2018 року до суду звернувся відповідач з відзивом на позов, в якому прохав у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що договір позики укладений між сторонами 25.09.2013 року не передбачає складення розписки, посилаючись на ст.ст. 526, 626, 628, 629, 1046, 1047 ЦК України вважав, що на підтвердження договору позики може бути, але не повинна бути надана розписка, вважав, що підтвердженням укладення договору позики є письмовий договір позики, який укладений між сторонами, вважав, що спосіб захисту обраний позивачем, не передбачений законом. 20.11.2018 року ухвалою Гуляйпільського районного суду Запорізької області підготовче провадження відкладено на 16.01.2019 року. 13.12.2018 року до суду звернувся представник позивача [PERSON] з відповіддю на відзив, в якому підтримав позовні вимоги, посилаючись на те, що гроші позивачу за договором позики від 25.09.2013 року не передавались, відповідачем на підтвердження заперечення не надано розписки про передачу грошей. 16.01.2019 року ухвалою Гуляйпільського районного суду Запорізької області підготовче провадження відкладено на 12.03.2019 року. 12.03.2019 року ухвалою Гуляйпільського районного суду Запорізької області підготовче провадження відкладено на 19.04.2019 року. 29.03.2019 року до суду звернувся представник відповідача [PERSON] з запереченнями на відповідь на відзив, в якому посилався на те, що договір позики укладений між сторонами 25.09.2013 року не передбачає складення розписки, посилаючись на ст.ст. 526, 626, 628, 629, 046, 1047 ЦК України вважав, що на підтвердження договору позики може бути, але не повинна бути надана розписка, вважав, що підтвердженням укладення договору позики є письмовий договір позики, який укладений між сторонами, прохав долучити заперечення на відповідь на відзив до справи. 19.04.2019 року ухвалою Гуляйпільського районного суду Запорізької області підготовче провадження відкладено на 23.07.2019 року за клопотанням позивача, явка відповідача визнана обов`язковою, витребувані додаткові докази. 23.07.2019 року ухвалою Гуляйпільського районного суду Запорізької області оголошена перерва у підготовчому провадженні до 29.10.2019 року. 29.10.2019 року ухвалою Гуляйпільського районного суду Запорізької області оголошена перерва у підготовчому провадженні до 03.12.2019 року за клопотанням позивача для укладення угоди на правничу допомогу з іншим адвокатом. 03.12.2019 року ухвалою Гуляйпільського районного суду Запорізької області оголошена перерва у підготовчому провадженні до 27.01.2020 року. 27.01.2020 року ухвалою Гуляйпільського районного суду Запорізької області закрито підготовче провадження і справу призначено до розгляду по суті у відкрите судове засідання на 04.03.2020 року. 04.03.2020 року ухвалою Гуляйпільського районного суду Запорізької області розгляд справи відкладено за клопотанням позивача на 10.04.2020 року. 10.04.2020 року ухвалою Гуляйпільського районного суду Запорізької області розгляд справи відкладено за клопотанням представника позивача на 25.05.2020 року. 25.05.2020 року ухвалою Гуляйпільського районного суду Запорізької області оголошена перерва до 01.07.2020 року. В судовому засіданні позивач позов підтримав, суду пояснивши, що у 2007 році йому були потрібні гроші і він звернувся до [PERSON] , яка є дружиною відповідача, остання працювала головним бухгалтером у ТОВ «Агронива», йому надали гроші в сумі 6000 грн. та оформили довіреність, у 2013 році він надав довіреність відповідачу на користування його земельною ділянкою та заповіт на його ім`я, у 2016 році він скасував довіреність та заповіт у нотаріуса, заперечував проти того, що при підписанні договору позики відповідача не було, була присутня його дружина та дружина відповідача: [PERSON] , яка пообіцяла, що дасть більше грошей, після підписання договору його дружина запитала у [PERSON] , що це за 90000 грн., на що остання відповіла, щоб вони не зіскочили. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] вважав, що позов підлягає задоволенню, суду пояснивши, що в зв`язку з наявністю інших цивільних справ за участю відповідача про стягнення боргу у нього виникає сумнів щодо наявності коштів відповідача, які роздавав відповідач за договорами позики, свідок [PERSON] не перевірила факт передання коштів відповідачем позивачу, а тому він прохав суд критично підійти до показань цього свідка, так як у нього викликає сумнів щодо того, що остання так з подробицями пам`ятає обставини укладення нею договору позики за участю сторін з огляду на чималу кількість укладених нею як нотаріусом договорів, зокрема і за участю сторін, прохав позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи судом в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, надав суду відзив на позов. Представник відповідача [PERSON] вважав, що позов не підлягає задоволенню, суду пояснивши, що договір позики укладений між сторонами 25.09.2013 року не передбачає складення розписки, посилаючись на ст.ст. 526, 626, 628, 629, 1046, 1047 ЦК України вважав, що на підтвердження договору позики може бути, але не повинна бути надана розписка, вважав, що підтвердженням укладення договору позики є письмовий договір позики, який укладений між сторонами, вважав, що спосіб захисту обраний позивачем, не передбачений законом, прохав в задоволенні позову відмовити. Свідок [PERSON] суду пояснила, що є дружиною позивача, що у 2007 році вони позичали у [PERSON] , яка працювала головним бухгалтером у ТОВ «Агронива», гроші на операцію чоловіка, у якого були камінці у нирках, гроші отримали, чоловіка прооперували, її земельна ділянка та земельна ділянка її чоловіка були в оренді у ТОВ «Агронива», коли закінчувався договір оренди з ТОВ «Агронива», [PERSON] запропонувала їм з чоловіком передати земельні ділянки в оренду їм, пообіцявши на 1000 зерна натуроплати більше, ніж у ТОВ «Агронива», коли вона прийшла до ТОВ «Агронива», то їй стало відомо, що [PERSON] вигнали з роботи у ТОВ «Агронива», вона була присутня при підписанні договору позики її чоловіком у нотаріуса, однак коштів вони не отримували. Свідок [PERSON] суду пояснила, що до неї звернулися сторони у справі з приводу надання позики за консультацією, вона надала сторонам роз`яснення, що потрібні паспорти сторін, коди, згода подружжя позивача, кошти за договором були отримані, так пояснили їй сторони, було складено проект договору позики, при підписанні договору були присутні сторони та дружина позивача. Суд, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, вважає встановленими наступні обставини: 04.07.2008 року позивач склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області Демченко Т.М., яким належну йому земельну ділянку на випадок його смерті заповів відповідачу, що підтверджується копією заповіту. 04.07.2008 року позивач надав відповідачу довіреність на представлення його інтересів в органах державної влади та інших органах строком на 10 років до 04.07.2018 року, посвідчену приватним нотаріусом Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області Демченко Т.М., що підтверджується копією довіреності. 12.05.2016 року своєю заявою, посвідченою приватним нотаріусом Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області Демченко Т.М., позивач відмінив свій заповіт від 04.07.2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області Демченко Т.М., що підтверджується копією його заяви. 25.09.2013 року між сторонами був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області Демченко Т.М., що підтверджується його копією. Відповідно до п.1 цього договору позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність 90000 грн., що підтверджується копією договору. Відповідно до п.2 цього договору зазначену вище суму грошей позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві готівкою в строк до 25.09.2017 року. Суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Правовідносини, які виникли між сторонами, є правовідносинами щодо договору позики. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків зокрема є договори та інші правочини. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст.5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.2 п.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним. Відповідно до ч.2 ст.16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що не встановлений договором або законом. Судом встановлено що до суду звернувся позивач з вимогою до відповідача про визнання договору позики, укладеним між сторонами, та посвідченого нотаріально, посилаючись на те, що кошти в сумі 90000 грн. не передавались, розписка про їх отримання не складалась, ефективним способом, так як спосіб захисту порушеного права не передбачений договором та законом: визнання договору позики неукладеним. Суд доходить висновку, що позивачем не надано суду належних доказів порушення його права. При цьому суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч.2 ст.1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.1 ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа-незалежно від суми. Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Аналізуючи зміст ч.2 ст.1047 ЦК України суд доходить висновку, що на підтвердження укладення договору позики та його умов крім розписки позичальника може бути представлений інший документ, який посвідчує передання позичальникові позикодавцем грошової суми. Судом встановлено, що позивач заперечує укладення договору позики через відсутність відповідної розписки при наявності письмового нотаріально посвідченого договору позики. Суд не погоджується з позицією позивача, так як вважає, що наданий суду письмовий документ: письмовий договір позики, укладений між сторонами 25.09.2013 року, та нотаріально посвідчений є підтвердженням відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України укладення договору позики, п.1 якого посвідчує передачу у власність позивача грошових коштів у сумі 90000 грн. Суд, оцінюючи цей правочин, доходить висновку, що останній не суперечить вимогам закону, так як його письмова форма відповідає вимогам ч.1 ст.1047 ЦК України, так як останній укладено між фізичними особами і сума якого не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний) правочин.

Outcome: dismissed