Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-15 00:00:00

26 листопада 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням. 12.12.2014 року позивач свої позовні вимоги доповнив і просив визнати такими, що втратили право користування жилим приміщенням ще й [PERSON] та неповнолітню [PERSON] В судовому засіданні позивач підтримав свої вимоги і просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням та стягнути з них судові витрати в сумі 743,60 грн. При цьому він показав, що йому на праві власності належить жилий будинок, який розташований по [ADDRESS]. З 2005 року відповідач [PERSON], а з 2006 року відповідач [PERSON] та їх неповнолітня дочка [PERSON], проживали у вказаному жилому будинку як члени сім»ї до травня місяця 2007 року, після чого виїхали і проживають по [ADDRESS]. Тобто відповідачі та їх дочка перестали проживати у спірному жилому будинку і користуватися ним. До теперішнього часу відповідачі та їх дитина не проживають і не припинили реєстрації у вказаному жилому будинку, незважаючи на те, що він неодноразово просив їх зробити це добровільно. Реєстрація відповідачів та їх дитини у жилому будинку, що належить йому на праві власності, створює перешкоди у користуванні та розпорядженні вказаним будинком. Тому просив визнати відповідачів та їх дитину такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] фактично позов визнали, не заперечували жодного доказу, наданого позивачем, але просили відмовити у його задоволенні у зв»язку з неможливістю реєстрації в іншому жилому приміщенні. Судом встановлено, що позивачу на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 07.09.2006 року виконкомом Кіровської селищної ради м. Красний Лиман Донецької області без номеру, належить на праві власності жилий будинок [ADDRESS] (а.с.7,8). 12 квітня 2005 року син позивача відповідач [PERSON], 22 лютого 2007 року невістка відповідач [PERSON] і від народження неповнолітня внучка [PERSON], [INFO], були зареєстровані у вказаному жилому будинку, що належить позивачу на праві власності (а.с.9-12,47,48). З травня місяця 2007 року і по теперішній час відповідачі виїхали з вказаного жилого будинку до будинку по [ADDRESS], д живуть по теперішній час, а спірним жилим будинком з вказаного часу не користуються(а.с.14,34). Незважаючи на те, що позивач пропонував відповідачам добровільно припинити реєстрацію у будинку, що належить йому на праві власності, відповідачі до теперішнього часу не зробили цього, посилаючись на те, що не можуть зареєструватися у будинку, в якому фактично проживають, що створює перешкоди власнику у користуванні та розпорядженні будинком [ADDRESS]. Для регулювання відносин між власником житла та членами його сім»ї законодавець використав правову конструкцію (сервітут), яка раніше до цих відносин не застосовувалась. Тому хоч положення житлового законодавства і підлягають переважному застосуванню до житлових відносин в силу ст. 3 ЖК України, але в разі, якщо питання, яке виникло при розгляді спору не урегульовано житловим законодавством, відповідно до п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» суд застосовує норми цивільного законодавства. Тому, враховуючи те, що норми ЖК України не регулюють вказані відносини при розгляді спору суд керується нормами глави 32 ЦК України, а норми житлового законодавства використовує лише за аналогією. Так відповідно до ст.64,156 ЖК України до членів сім»ї власника жилого будинку належать діти власника та інші особи, які користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Тобто це свідчить про те, що бувші члени сім»ї власника житла, мають не тільки рівні права з членами його сім»ї, а повинні нести і відповідальність, яка передбачена законодавством для членів сім»ї. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сум»ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла чи законом. Матеріали справи свідчать про те, що іншої домовленості між позивачем та відповідачами про підстави втрати права користування житлом не існувало. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов»язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Враховуючи те, що відповідачі змінили місце проживання і до теперішнього часу не зареєструвалися за новим місцем проживання і не припинили реєстрацію за попереднім місцем проживання (в жилому будинку, що належить позивачу)на підставі ст. 7 вказаного закону вони можуть бути зняті з реєстрації на підставі рішення суду про визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Враховуючи те, що в судовому засіданні встановлено, що відповідачі не користується жилим будинком, який належить позивачу на праві власності, з травня місяця 2007 року (а.с.14,34), суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню повністю, бо відповідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо ці порушення не були поєднані з позбавленням володіння. Також при зверненні до суду і в судовому засіданні позивачем було заявлено вимоги про відшкодування на його користь витрат, пов»язаних з розглядом справи в сумі 743,60 грн.. Стаття 79 ЦПК України відносить до таких судових витрат витрати по сплаті судового збору та витрати на правову допомогу. Вказані витрати позивача по сплаті судового збору та правової допомоги в сумі 743,60 грн.(243,60+500) повністю підтверджено матеріалами справи ( а.с.1,15). Відповідно до ст. 88 ЦПК України і враховуючи те, що суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог і задоволення їх повністю, вимоги позивача в частині відшкодування судових витрат в сумі 743,60 грн. також слід задовольнити.

Outcome: approved