Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-27 00:00:00

25 листопада 2015 року позивач [PERSON] звернулася до суду з зазначеним позовом. Позовні вимоги позивач обґрунтовує наступним. Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 08.04.2014 року частково задоволений позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти, сплачені за договором завдатку від 16.08.2011 року в сумі 104000 грн., а також грошові кошти у сумі 11260 грн. як вартість безпідставно набутого майна, судові витрати у справі. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 21.05.2015 року рішення суду першої інстанції змінено в частині стягнутої суми шляхом її зменшення з 104000 грн. до 52000 грн., та зменшення суми судового збору. Суди врахували договір завдатку від 01.08.2011 року, зі змісту якого вбачається отримання [PERSON] від [PERSON] на підставі довіреності від 01.08.2011 року нібито в інтересах [PERSON] 24000 грн., розписку від 10.09.2011 року, зі змісту якої вбачається додаткове отримання [PERSON] від [PERSON] на підставі довіреності від 01.08.2011 року 28000 грн. Позивач зазначає, що вона уповноважила [PERSON] на оформлення спадщини: 1/2 частини будинку по [ADDRESS]. Тільки після оформлення спадщини [PERSON] могла вирішувати питання, пов'язані з продажем зазначеної частки домоволодіння. Станом на 01.08.2011 року та 10.09.2011 року представник позивачки [PERSON] ще не мала права отримувати від [PERSON] будь-які кошти за продаж ще не оформленого належним чином спадкового майна. [PERSON] ніколи не отримувала грошей ні від [PERSON], ні від [PERSON] Вважає, що укладення договору завдатку та розписки є виходом представника [PERSON] за межі своїх повноважень, та позивач ніколи не схвалювала ні договір завдатку, ні розписку. З урахуванням зазначеного, позивач просить суд визнати недійсним правочин - договір завдатку від 01.08.2011 року та додаток, оформлений у вигляді розписки від 10.09.2011 року, укладені [PERSON] та [PERSON], яка діяла як представник [PERSON] на підставі довіреності від 01.08.2011 року, посвідченої приватним нотаріусом Сусловою Н.Б. В судове засідання позивач не з'явився, надав суду заяву, в якій просив розглядати справу в його відсутність, позовні вимоги підтримав. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, причину неявки суду не повідомив, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, надала суду заяву, в якій просила розглядати справу в її відсутність, позовні вимоги не визнала, надала письмові заперечення на позов. У письмових запереченнях відповідач [PERSON] зазначила, що 01 серпня 2011 року вона як покупець уклала договір про завдаток з [PERSON], яка діяла на підставі довіреності, виданої [PERSON] 01.08.2011 року та посвідченої приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Сусловою Н.Б. Відповідно до умов договору завдатку [PERSON] зобов'язалась продати, а [PERSON] купити житловий будинок, розташований за адресою [ADDRESS] за суму 88000 грн., що еквівалентно 11 000 доларів США. До укладення цього договору [PERSON] запевнила відповідачку, що вона є власником будинку, який вона успадкувала, але не встигла оформити правовстановлюючі документи на цей будинок. На виконання договору завдатку відповідачка передала [PERSON] як представнику [PERSON] завдаток у розмірі 24000 грн. За умовами договору завдатку, договір купівлі-продажу будинку мав бути підписаний не пізніше 01 вересня 2011 року. Але [PERSON] повідомила [PERSON], що [PERSON] не вистачає грошей для оформлення правовстановлюючих документів та стала вимагати внесення додаткового завдатку у сумі 28000 грн., яку відповідачка і передала [PERSON] 10 вересня 2011 року. [PERSON] і її представник [PERSON] відмовились продавати відповідачці будинок, мотивуючи, що раніше обумовлена вартість занадто мала. Суму завдатку в загальному розмірі 52 000 грн. повертати відмовились. Тому [PERSON] звернулась з позовом до суду. Судом досліджувалась довіреність від 01.08.2011 року, видана [PERSON] на ім'я [PERSON] Суд стягнув кошти з [PERSON] та відмовив у стягненні коштів з [PERSON], мотивуючи тим, що [PERSON] діяла в інтересах [PERSON], виконуючи її волю. Зазначає, що [PERSON] мала повноваження на укладення договорів, пов'язаних з продажем домоволодіння, що вже встановлено судовими рішеннями. Крім того, позивачка пропустила строк позовної давності, оскільки заявлені вимоги стосуються договору завдатку, укладеного 01 серпня 2011 року, а позивачка звернулась до суду лише 25 листопада 2015 року. Просить у задоволенні позовних вимог відмовити. Треті особи в судове засідання не з'явились, причину неявки суду не повідомили. Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши чинне законодавство, що регулює спірні правовідносини, прийшов до наступного висновку. Згідно статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і запереченні сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Частиною 1 ст. 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 239 Цивільного кодексу України визначено, що правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє. Згідно ст. 241 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Якщо ж схвалення не відбулося, то зазначений правочин правових наслідків для того, кого представляють, не тягне і за його позовом визнається судом недійсним. Судом встановлено наступне. 01 серпня 2011 року [PERSON] видала довіреність, якою уповноважила [PERSON] оформити її спадкові права на 1/2 частину домоволодіння за [ADDRESS] яке залишилось після смерті [INFO] року гр.. [PERSON]. Довіреність посвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Сусловою Н.Б. При цьому, виходячи з тексту довіреності, позивачка уповноважила [PERSON] мати вільний доступ до вищезазначеної частини домоволодіння, розписуватись за неї, підписати договір купівлі-продажу (в тому числі попередній договір) за ціною та на умовах, які їй попередньо відомі, та інше. 01 серпня 2011 року [PERSON], яка діяла на підставі довіреності від 01.08.2011 року (продавець), та [PERSON] (покупець) уклали договір завдатку, за умовами якого продавець продає, а покупець купує об'єкт нерухомості за адресою [ADDRESS] за суму 88000 грн., що еквівалентно 11000 доларів США. З цією метою покупець передав продавцю завдаток у розмірі 24000 грн. Позивачем не надано додатку до договору завдатку, який оформлений у вигляді розписки, та який вона також просить визнати недійсним. Однак із рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 08.04.2014 року у справі № 200/18322/13-ц вбачається, що згідно з розпискою [PERSON], вона представляючи інтереси [PERSON], 10 вересня 2011 року, отримала від [PERSON] завдаток за домоволодіння по [ADDRESS], в сумі 28000 грн. Оскільки в подальшому [PERSON] відмовилась продати домоволодіння та не повернула отримані від покупця кошти, [PERSON] звернулась до суду за захистом своїх прав. Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 08.04.2014 року у справі № 200/18322/13-ц позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON] задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти, сплачені за договором завдатку від 16.08.2011 року в сумі 104000 грн., а також грошові кошти у сумі 11260 грн. як вартість безпідставно набутого майна, судові витрати у справі. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 21.05.2015 року рішення суду першої інстанції змінено в частині стягнутої суми шляхом її зменшення з 104000 грн. до 52000 грн., та зменшення суми судового збору. Задовольняючи позовні вимоги, суди виходили з того, що [PERSON] мала повноваження за довіреністю на отримання коштів та на укладення договору завдатку, тому що строк, на який була видана довіреність, розповсюджувався і на час оформлення спадщини, і на час правовідносин з договору купівлі-продажу. Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами про визнання правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності. Стаття 237 ЦК України визначає представництво як правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Особливістю відносин представництва є те, що вони виникають та існують в інтересах особи, яка добровільно надала іншій особі право вчинити певний перелік дій, які вона заздалегідь схвалює. Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки лише для особи, яку він представляє. Відповідно до частини першої статті 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Довіреність в силу вимог ст.202 ЦК України є одностороннім правочином, на який розповсюджується визначена ст.204 ЦК України презумпція правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Перевищенням повноважень слід вважати довільне збільшення представником обсягу права на здійснення угод, встановленого вказівками особи, яку представляють або нормами права. При перевищенні повноважень представник зі своєї ініціативи розширює межі наданих йому повноважень, не погодивши такий відступ з довірителем. Для виконання повноважень представнику надано право укладати договір купівлі-продажу. В довіреності від 01.08.2011 року, яка видана позивачем на ім'я [PERSON], не застережені обмеження повноважень представника на вчинення певної юридичної дії чи конкретного правочину. Таким чином, обсяг повноважень представника включає право на укладення договорів та не обмежується лише оформленням спадкових прав позивача на домоволодіння. За таких обставин, представник [PERSON], укладаючи 01 серпня 2011 року договір завдатку з [PERSON], діяв в межах наданих йому повноважень. Зазначені обставини також встановлені судовими рішеннями, які набрали законної сили та відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України мають преюдиційне значення для суду, який розглядає спір про визнання правочину недійсним. Про прийняття та схвалення умов договору завдатку свідчать дії і самої позивачки, яка надала [PERSON] доступ до домоволодіння для проведення ремонтних робіт, звільнила будинок від власних речей, що вбачається із заперечень відповідача, та не мала претензій до останньої щодо здійснення позивачці перешкод у користуванні власністю. Оцінюючи належність та допустимість доказів, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, є необґрунтованими, у зв'язку з чим суд відмовляє у задоволенні позову у повному обсязі. Стосовно заперечень відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності при зверненні з позовом до суду, суд зазначає наступне. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Частиною 3 ст. 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення. Суд зазначає, що відносини між сторонами щодо видачі довіреності та укладення договору завдатку виникли 01 серпня 2011 року. [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення коштів в 2013 році, а отже про ймовірне порушення свого права [PERSON] дізналася не раніше дати подачі позову [PERSON] до суду. З даним позовом [PERSON] звернулась 25 листопада 2015 року, тобто в межах строку позовної давності.

Outcome: dismissed