Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-11 00:00:00

25 серпня 2015 року публічне акціонерне товариство «Український бізнес банк», яке є правонаступником акціонерного банку «УкрБізнесБанк», в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Український бізнес банк» [PERSON], звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 19 грудня 2012 року між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір №КАСТФ/1007605.3, за умовами якого банк надав відповідачу грошові кошти в сумі 10300 грн. строком до 19 грудня 2019 року зі сплатою 25,00 % річних. Банк свої зобовязання за кредитним договором виконав у повному обсязі, однак позичальником зобовязання за кредитним договором належним чином виконані не були, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка станом на 31 липня 2015 року складає 5672,18 грн., з яких: заборгованість за кредитом - 3888 грн., заборгованість за процентами - 1784,18 грн. Позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь вказану заборгованість за кредитним договором. Рішенням Словянського міськрайонного суду Донецької області від 31 серпня 2017 року у задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Український бізнес банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено. З вказаним рішенням не погодився позивач ПАТ «Український бізнес банк» та оскаржив його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати, ухваливши нове рішення, яким позов задовольнити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, є необґрунтованим та незаконним. Позивачем було зазначено, чому не додано копії кредитного договору з додатками, оскільки головний офіс банку знаходиться у м. Донецьку, на території проведення антитерористичної операції, невідомі особи заволоділи належним банку приміщенням, в якому знаходилися документи банку, зокрема оригінал кредитного договору з кредитною справою. За обєктивної неможливості надати оригінал кредитного договору до суду, позивач обґрунтовує свої вимоги фактичними даними, наданими з системи автоматизації банку ПАТ «КБ «УФС». Судом невірно зазначено, що банком не надано суду належних та допустимих доказів того, що між банком та відповідачем було укладено кредитний договір, оскільки завдяки даних системи автоматизації банку (САБ), банк має всі необхідні відомості про кредитний договір, а саме: суму кредиту, процентну ставку за кредитом, дату укладення кредитного договору та дату його закінчення, а також номер банківського рахунку відповідача, на якому обліковувались кошти. У банківських виписках по рахунках відповідача чітко прослідковується звязок основного рахунку з кредитним договором №КАСТФ/1007605.3 від 19 грудня 2012 року, факт того, що відомості про основний рахунок, на який відповідачу надавався кредит, а також через який мало здійснюватись погашення заборгованості, наявний в електронному виді в САБ. Відсутність підпису відповідача на електронних документах отриманих з САБ не може бути підставою для визнання таких документів судом неналежними чи недопустимими. Представник позивача ПАТ «Український бізнес банк» в судове засідання апеляційного суду не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить телефонограма, зареєстрована в журналі телефонограм за № 5780 від 08 грудня 2017 року. Відповідач [PERSON] в судове засідання апеляційного суду не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, інформація про час та місце судового засідання була розміщена на офіційному веб-порталі «Судова влада України» в мережі Інтернет (www.court.gov.ua) на сторінці апеляційного суду Донецької області у розділі «Інформація для учасників процесів (зона АТО)». Представник відповідача [PERSON], який діє на підставі довіреності, в судовому засіданні апеляційного суду просив апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін. Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно із статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Як проголошено в частині 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи. Відповідно до ст.ст. 13,14 ЦК України цивільні права і цивільні обовязки здійснюються і виконуються особою у межах, установлених договором або актами цивільного законодавства. Згідно із ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає з суті кредитного договору. Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти і такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до положень статей 526, 527, 530 ЦК України зобовязання повинні виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. У порушення зазначених норм закону та умов договору відповідач зобовязання за вказаним договором належним чином не виконав. Згідно із ч. 2 статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, позивач посилався на те, що відповідач належним чином не виконував прийняті за договором зобовязання, у звязку з чим утворилась заборгованість. Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем належних та допустимих доказів того, що між ПАТ «Український бізнес банк» та [PERSON] 19 грудня 2012 року укладено кредитний договір №КАСТФ/1007605.3, на підставі якого позивач надав відповідачеві кредит у сумі 10300 грн. строком до 19 грудня 2019 року зі сплатою 25,00 % річних, до суду не надано. Суд, надаючи оцінку даним доказам, дійшов висновку, що надані позивачем виписки з особового рахунку та розрахунку заборгованості не є належним доказом отримання позивачем коштів за вказаним кредитним договором. З наданих позивачем виписок з особових рахунків не вбачається зміст зобовязань банку та позичальника щодо умов надання кредитних коштів, їх повернення та сплати процентів за користування кредитом. Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитися не можливо через те, що він не відповідає обставинам справи і ґрунтується на неповно зясованих обставинах, що мають значення для справи. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних справ це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свобода та інтереси фізичних та юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Статтею 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист. Частиною 3 статті 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 129 Конституції України визначено, що основними засадами судочинства є, зокрема, змагальність сторін та свобода надання ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно із ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно із ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення» №14 від 18 грудня 2009 року розяснено, що при ухваленні рішення суд відповідно до статті 212 ЦПК оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 та 59 ЦПК про їх належність і допустимість. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно із ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені між ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно із ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. З матеріалів справи вбачається, що 19 грудня 2012 року між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір №КАСТФ/1007605.3, за умовами якого банк надав відповідачу грошові кошти в сумі 10300 грн. строком до 19 грудня 2019 року зі сплатою 25,00 % річних, що підтверджується довідкою про рух коштів на рахунку відповідача (банківською випискою) (а.с.8-9). Відповідач неналежним чином виконував свої грошові зобовязання щодо повернення кредитних коштів, у звязку з чим утворилася заборгованість за кредитним договором, яка станом на 31 липня 2015 року складає 5672,18 грн., з яких: заборгованість за кредитом - 3888 грн., заборгованість за процентами - 1784,18 грн.(а.с.5). Крім того, з виписки з рахунку обліку кредитних зобовязань вбачається, що відповідачем за період з 09 січня 2014 року по 14 липня 2014 року сплачено за вказаним кредитним договором 4679,84 грн. (а.с.8). З витягу з кримінального провадження № 12015050620000287 вбачається, що приміщення банку, розташовані в місті Донецьку, вул. Артема, 125 та по вул..50-річчя СРСР, 144/5, 13 березня 2015 року невстановлені особи незаконно зайняли вказані приміщення, заволоділи коштами та документами банку (а.с.7). З вказаної причини відсутній оригінал кредитного договору, укладений між сторонами у справі. На порушення правил, передбачених статтею 137 ЦПК України, відповідач не скористався своїм правом на спростування доводів позовної заяви та не підтвердив у встановленому законом порядку неналежність доказів, на які посилається позивач на підтвердження своїх доводів. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що при укладанні вказаного кредитного договору зазначено персональні дані відповідача [PERSON], [INFO], РНОКПП [NUMBER], паспорт серія ВС №501155, виданий Центрально-міським РВ Горлівського МУ УМВС України в Донецькій області 28 грудня 2000 року (а.с.2,10), ті ж самі дані відповідача вказано в довіреності, якою він вповноважує бути його представником [PERSON] та [PERSON], довіреність посвідчена приватним нотаріусом Краматорського міського нотаріального округу Донецької області 23 червня 2017 року та зареєстрована в реєстрі за № 2480 (а.с.55). Також суд залишив поза увагою факт проведення на сході України антитерористичної операції, у звязку з чим у позивача обєктивно відсутня можливість надати суду примірники укладених з відповідачем договорів, та інші документи відповідача, які перебували у приміщенні банку за вищевказаною адресою, тобто де проходить антитерористична операція і це є загальновідомим фактом. Відповідно до ч. 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Проте, суд першої інстанції у порушення вимог статей 212-214 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув, не зясував належним чином фактичні обставини справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених судом обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, не перевірив доводів позивача і не надав належної правової оцінки поданим ним доказам, дійшов передчасного висновку про відмову у задоволені позову, який на порушення частини 4 статті 60 ЦПК України ґрунтується на припущеннях. Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду з ухваленням нового рішення є: неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Тому рішення суду першої інстанції як незаконне на підставі статті 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог банку. Судом встановлено, що станом на 31 липня 2015 року відповідач [PERSON] має заборгованість за кредитним договором №КАСТФ/1007605.3 від 19 грудня 2012 року в сумі 5672,18 грн., з яких: заборгованість за кредитом - 3888 грн., заборгованість за процентами - 1784,18 грн. Розрахунок заборгованості за кредитом та процентам за користування кредитом відповідачем не оспорений, він не викликає сумнівів. Тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» (в редакції на час звернення позивача до суду з позовом) від сплати судового збору звільняється уповноважена особа фонду гарантування вкладів фізичних осіб - у справах, повязаних із здійсненням тимчасової адміністрації та ліквідації банку. Позивачем 25 серпня 2008 року при зверненні до суду з даним позовом на підставі п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» судовий збір в сумі 243,60 грн. не сплачувався. При подачі апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції позивачем було сплачено судовий збір в сумі 267,96 грн. (а.с.103). Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в сумі 243,60 грн. та на користь позивача понесені витрати по сплаті судового збору при подачі апеляційної скарги в сумі 267,96 грн.

Outcome: approved