Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-05 00:00:00

24 березня 2014 року [PERSON], звернулася до суду з даним позовом. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що 21 червня 2007 року між нею та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою: [ADDRESS] та зареєстрований 09 грудня 2007 року за №1256. Того ж 21 червня 2007 року між нею та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розміром 0,0431 га, що розташована за адресою: [ADDRESS]. В теперішній має намір провести відчуження будинку і земельної ділянки але нотаріус відмовляється посвідчувати договір так як право власності від попереднього власника залишилось не переоформленим і у неї відсутній державний акт на право власності на земельну ділянку. Оскільки цільове призначення землі - для обслуговування житлового будинку то це заважає їй відчужувати будинок без земельної ділянки. Посилаючись на вказані обставини просила визнати за нею право власності на земельну ділянку розташовану в [ADDRESS], загальною площею 0,0431 га з цільовим призначенням обслуговування житлового будинку. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав зазначених в позові. Відповідач в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, заперечень до позову не надав. Суд, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані позивачкою докази, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до положень ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до ч.1 ст. 120 Земельного Кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. В судовому засіданні встановлено, що позивачка [PERSON] є громадянкою Російської Федерації, що підтверджується копією тимчасової посвідки на постійне проживання від 22 травня 2008 року [NUMBER]. Відповідно до п. а) ч.3 ст.81 Земельного Кодексу (далі - ЗК), іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки відповідно до частини другої цієї статті у разі придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами. Пунктом 2 ст.81 ЗК передбачено, що іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об'єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією витягу про реєстрацію прав власності на нерухоме майно від 09 грудня 2007 року №16972421. Як вбачається з копії договору купівлі продажу земельної ділянки від 21 червня 2007 року за реєстровим №1258, позивачка [PERSON] придбала у відповідача [PERSON] земельну ділянку розміром 0,0431 га з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану в [ADDRESS] та належить йому на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку виданого 17 березня 2006 року Очаківською міською радою Миколаївської області на підставі рішення XXXXVI сесії Ivскликання Очаківської міської ради від 20 лютого 2006 року №12 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право власності на землю №010602100278, кадастровий номер - 4810300000:05:019:0021. В судовому засіданні позивачка вказала, що державний акт на своє ім'я вона не виготовляла. Згідно положень ч.4 ст.334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Оскільки після укладання договору купівлі продажу земельної ділянки позивачка не виконала вимог ст.125 ЗК України і не зареєструвала право власності на вказане нерухоме майно, в неї не відбулося виникнення права власності на вказане нерухоме майно. З 01 січня 2013 року вступив в дію новий Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Позивачкою державна реєстрація прав власності не провадилася. В роз'ясненні начальника реєстраційної служби Очаківського міськрайонного управління юстиції у Миколаївській області від 02 квітня 2014 року №Л-3/2 позивачці роз'яснено, що для проведення державної реєстрації прав власності на земельну ділянку їй необхідно надати оригінал акту на право власності на земельну ділянку. А оскільки з 01 січня 2013 року державні акти на право власності на земельні ділянки не видаються, рекомендовано звернутись до суду. З роз'яснення, наданого позивачці приватним нотаріусом Очаківського міського нотаріального округу Миколаївської області [PERSON], вбачається, що на даний час вилучити державний акт на ім'я продавця за вказаним договором купівлі-продажу неможливо з огляду норм законодавства на теперішній час. Оскільки [PERSON] своєчасно не отримала державний акт на землю на своє ім'я, їй рекомендовано звернутися до суду щодо визнання права власності на вказану земельну ділянку. Отримати Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку на теперішній час позивачка не має можливості, у зв'язку з змінами у діючому законодавстві. Так, кожному суб'єктові права власності на землю належать права володіння, користування і розпорядження земельною ділянкою на свій розсуд у межах, передбачених Земельним Кодексом України. Права власників земельних ділянок визначені ч. 1 ст. 90 ЗК України. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За таких обставин, суд вважає, що вимоги позивачки ґрунтуються на законі і підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки без визнання права власності на вказане нерухоме майно позивач позбавляється права у державній реєстрації прав та їх обтяжень, а відповідно і права по розпорядженню майном.

Outcome: approved