Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-11 00:00:00

26 березня 2015 року [PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON], [PERSON], треті особи без самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON], Перша Київська обласна державна нотаріальна контора, про визнання договору дарування земельної ділянки як удаваної угоди. Заявлені позовні вимоги обґрунтовував тим, що наприкінці червня 2006 року [PERSON] приїхав до свого сина [PERSON] з метою придбання йому земельної ділянки для будівництва будинку. 01 липня 2006 року вони зустрілись з [PERSON], яка продала земельну ділянку, що розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, село Михайлівська Рубежівка, вулиця Жовтнева № 87/1 загальною площею 0,180 га, що належала останній на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серії I-КВ № 086650, виданого Михайлівсько-Рубежівською сільською радою Києво-Святошинського району Київської області 20 січня 2001 року на підставі рішення 8 сесії 22 скликання цієї ж сільської ради від 07 жовтня 1997 року. 01 липня 2006 року [PERSON] в присутності своїх синів [PERSON], [PERSON] та [PERSON] особисто передав [PERSON] власні кошти у розмірі 210\~000 (двісті десять тисяч) грн. 00 коп., що станом на той час становило 42\~000 (сорок дві тисячі) дол. США як подарунок синові для подальшого укладання договору купівлі-продажу земельної ділянки між [PERSON] та [PERSON], що підтверджується відповідною розпискою. Після чого, у звязку із сімейним обставинами Позивач був змушений повернутися додому. Він не міг укласти договір купівлі-продажу вищезазначеної земельної ділянки на себе, а тому зробив грошовий внесок синові як подарунок, з метою укладення договору купівлі-продажу на його користь. Позивач був впевнений, що між його сином [PERSON] та [PERSON] належним чином було укладено договір купівлі-продажу. Восени 2014 року Позивач випадково дізнався, що його невістка [PERSON] розлучається із його сином [PERSON]. В той же час він дізнався, що ще в 2006 році було укладено договір дарування спірної земельної ділянки на імя [PERSON]. Позивач зазначив, що обставини укладення правочину дарування та правовідносини, що при цьому виникли, підтверджують той факт, що вищезазначений правочин є удаваним, тобто таким, що приховує інший, який дійсно мав місце, а саме договір купівлі-продажу земельної ділянки, за продаж якої [PERSON] отримала грошові кошти у розмірі 210\~000 (двісті десять тисяч) грн. 00 коп. Так, Відповідачі усвідомлювали, що передача грошових коштів не мала характеру дарування, а мала характер договору купівлі-продаж земельної ділянки, оскільки [PERSON] отримала від Позивача кошти за продаж спірного нерухомого майна, що суперечить положенням статті 717 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) про безоплатність передачі майна при укладенні договору дарування. Сторони правочину домовилися відносно всіх істотних умов договору купівлі-продажу земельної ділянки та відбулося повне виконання цього договору. Позивач просив суд поновити пропущений строк позовної давності, визнати договір дарування земельної ділянки від 01 липня 2006 року, засвідчений державним нотаріусом Першої обласної державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 2-2018, укладений між [PERSON] та [PERSON] таким, як удаваним правочином та визнати вищезазначений договір договором купівлі-продажу. В судовому засіданні представник Позивача підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі. Представник [PERSON] [PERSON] заперечувала проти задоволення позову та подала до суду письмову заяву про застосування позовної давності, оскільки враховуючи твердження Позивача про те, що 01.07.2006 року він передав [PERSON] свої особисті кошти за земельну ділянку, і стверджуючи, що це мав бути договір купівлі-продажу Позивач не міг не знати, що 01.07.2006 року договір купівлі-продаж не був укладений, оскільки, як він сам зазначає, він не був присутній при укладенні договору. Враховуючи, що [PERSON] міг довідатися про порушення свого права з 01.07.2006 року, то позовна давність спливла 01.07.2009 року. В судове засідання представник Першої Київської обласної державної нотаріальної контори не зявився. Завідувач Першої Київської обласної державної нотаріальної контори просив суд розглядати справу у відсутності їх представника. Третя особа [PERSON] просив суд задовольнити заявлені позовні вимоги у повному обсязі. Суд, вислухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до висновку про відмову у задоволенні заявленого позову з наступних підстав. У ст. 3 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1)\~неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2)\~неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3)\~свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6)\~справедливість, добросовісність та розумність. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3)\~припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5)\~примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7)\~припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9)\~відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Як встановлено в судовому засіданні, 01 липня 2006 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір дарування земельної ділянки, засвідчений державним нотаріусом Першої обласної державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 2-2018. Відповідно до вищезазначеного договору, [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла в дар земельну ділянку площею 0,180 га, що знаходиться в селі Михайлівка Рубежівка, Києво-Святошинського району Київської області, по вулиці Жовтнева, під № 87/1, надану для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель. Вказана земельна ділянка складається з: сільськогосподарських угідь 0,127 га (ріллі 0,127 га), під будівлями, лісами та іншими угіддями 0,053 га. В силу приписів ст. 60 ЦПК України Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що, за його думкою, є удаваним, спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Таким чином, для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати докази, а суду - встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Відповідно до роз'яснень даних у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, міжнародним договором, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Удаваний правочин складається без наміру створити правомірний юридичний результат. Волевиявлення в ньому направлено на досягнення певного правового ефекту, але в той же час сторони домовляються про інші правові наслідки, ніж ті, які, згідно з законом, є результатом даного волевиявлення. Тобто в удаваному правочині по суті міститься два правочини: приховуваний, який сторони укладають де-факто, та приховуючий, що оформляється юридично і має на меті приховати від усіх справжній характер відносин сторін. Як роз'яснив Пленум Верховного суду України в своїй постанові п. 25 № 9 від 06.11.2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваними правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Частиною 3 ст.10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається , як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Однак, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що [PERSON] та [PERSON], укладаючи договір дарування, діяли свідомо, приховуючи, що між ними укладено договір купівлі-продажу та їх дії при цьому були направлені на приховання справжньої волі, досягнення інших правових наслідків та отримання якоїсь особистої користі і таких доказів Позивач відповідно до ст.ст. 57, 60 ЦПК України суду не надав. Крім того, на відміну від договору купівлі-продажу, договір дарування є безоплатним. Проте матеріали справи не містять доказів того, що [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти в рахунок продажу земельної ділянки. Суд не приймає до уваги наявну в матеріалах справи розписку [PERSON] про отримання грошових коштів в сумі 210\~000 (двісті десять тисяч) грн. для укладання договору на її земельну ділянку площею 0,180 га, що знаходиться в селі Михайлівська Рубежівка Києво-Святошинського району Київської області по вулиці Жовтнева № 87/1, які вона отримала від батька [PERSON], громадянина [PERSON], оскільки вона не є допустимим доказом заявленої позовної вимоги в розумінні ст. 59 ЦПК України. Більш того, жодним чином не підтверджений факт передачі будь-якої частини грошових коштів в рахунок оплати вартості нерухомого майна, що підтверджувало би укладання між сторонами саме договору купівлі-продажу, а не дарування. При цьому, суд також не приймає до уваги посилання Позивача про те, що [PERSON] і [PERSON] мали намір укласти договір купівлі-продажу земельної ділянки,оскільки останній не був стороною договору у звязку з чим про реальні наміри сторін договору він може лише припускати. Також слід зазначити, що пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року № 14, зазначено, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи чи інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частина перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. За змістом позовної заяви не можливо встановити, яке саме своє право, свободи або інтереси прагне захистити [PERSON], вимагаючи визнати спірний договір дарування, стороною якого він не є, удаваним правочином та визнати його договором купівлі-продажу. Дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до\~ст.1 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову у звязку із необґрунтованістю та не доведеність вимог [PERSON] по суті його вимог, а не необхідності відмови в задоволенні позову у зв'язку з пропуском строку позовної давності, та обґрунтованості та доведеності позовних вимог. На підставі вищевикладеного та ст. ст. 15,16, 235 Цивільного кодексу України, п. 25 Постанови Пленуму Верховоного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року,

Outcome: dismissed