Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-20 00:00:00

24.10.2016р. [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до КП «Адміністративно-технічне управління» ДМР про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з посади, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (а.с.№ 28). 09.02.2017р. ухвалою суду без виходу до нарадчої кімнати було залучено до участі у справі в якості третьої особи Професійну спілку «Організація працівників Адміністративно-технічного управління» (а.с.№167). В обґрунтування позовних вимог позивач в позовній заяві посилався на те, що відповідно до наказу № 1/к-154 від 01.12.2014р. він був прийнятий на посаду юрисконсульта КП «АТУ» ДМР. 26.01.2015р. відповідно до наказу від 26.01.2015р. № 5-к позивача переведено на посаду начальника юридичного відділу вказаного підприємства. З 11.03.2016р. відповідно до наказу від 12.02.2016р. № 7-к позивача переведено на посаду заступника начальника КП «Адміністративно-технічне управління». Наказом комісії з припинення як юридичної особи КП «АТУ» ДМР № 64-к від 22.09.2016р. позивача було звільнено з посади заступника начальника КП «Адміністративно-технічне управління» у звязку із скороченням чисельності та штату працівників відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України внаслідок реорганізації КП «Адміністративно-технічного управління» ДМР з припиненням як юридичної особи відповідно до п. 1 рішення Дніпропетровської міської ради від 18.05.2016р. № 26/8 «Про реорганізацію та зміну найменування комунальних підприємств Дніпропетровської міської ради». Позивач вважав, що відповідачем було порушено порядок його звільнення, оскільки не була отримана згода профспілкового комітету на вивільнення позивача, а також відповідачем в порушення вимог закону не було запропоновано позивачу іншої вакансії після винесення рішення Дніпропетровської міської ради № 26/8 від 18.05.2016р «Про реорганізацію та зміну найменування комунальних підприємств Дніпропетровської міської ради». В позовній заяві позивач зазначав, що про наявність наказу про звільнення він дізнався лише 22.09.2016р. під час телефонної розмови з колегами по роботі, а при ознайомлені з наказом виявилось, що однією з підстав для його винесення став наказ від 21.07.2016р. № 35-к «Про вивільнення працівників у звязку з реорганізацією підприємства». Просив визнати незаконним та скасувати наказ голови комісії з припинення як юридичної особи КП «Адміністративно-технічне управління» ДМР № 64-к від 22.09.2016р. «Про звільнення [PERSON]Р.», поновити його на посаді заступника начальника Комунального підприємства «Адміністративно-технічне управління» Дніпропетровської міської ради та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу. Позивач надав до суду заяву, в якій просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на те, що відповідачем було порушено порядок його звільнення. Вимоги просив задовольнити та розглянути справу за його відсутності (а.с.№ 206). Представник відповідача - [PERSON] (діє на підставі довіреності від 04.05.2017р. № 38/2-04-т - а.с.№210), 02.12.2016р. надав суду заперечення (а.с.№ 30-34), 09.02.2017р. уточнені заперечення (а.с. №140-146) та 21.06.2017р. письмові пояснення (а.с.№ 208-209), в яких проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі, посилаючись на те, що [PERSON] не з'явився на робоче місце з адресою: м. Дніпро, пр. Пушкіна, 55 та не приступив до виконання своїх обов'язків, у зв'язку з чим було зафіксовано відсутність позивача на роботі у табелях обліку робочого часу 16.05.2016р. та 23.06.2016р. та у відповідних актах про відсутність працівника на роботі. Крім того, 21.07.2016р. на адресу позивача направлено письмове попередження про звільнення з 22.09.2016р. за п.1 ст.40 КЗпП України, у зв'язку з реорганізацією підприємства. Вважав, що керівництвом було вжито всіх заходів передбачених ч.1 ст.49-2КЗпП України, щодо персонального повідомлення позивача за два місці перед наступним вивільнення. В запереченнях представник відповідача зазначив, що позивачу не запропоновувалась інша посада, оскільки на той час вакантні посади були відсутні. Крім того, представник відповідача зазначив, що рішенням Дніпровської міської ради від 13.04.2017р. № 16/19 «Про внесення змін до рішення міської ради від 18.05.2016р. № 26/8 «Про реорганізацію та зміну найменування комунальних підприємств Дніпропетровської міської ради» було внесено зміни до зазначеного рішення міської ради, та п.п. 17 викладені у новій редакції. Відповідно до внесених змін у рішення міської ради від 18.05.2016р. № 26/8, Дніпровська міська рада прийняла рішення припинити шляхом ліквідації юридичної особи КП «Адміністративно-технічне управління» ДМР, а тому позивача може бути лише визнано таким, що звільнений за п.1ст. 40 КЗпП України у звязку з ліквідацією підприємства. В наданій суду 21.06.2017р. заяві представник відповідача [PERSON] проти задоволення позову заперечував, просив відмовити в повному обсязі та розглянути справу за його відсутності та без фіксації процесу технічними засобами (а.с.№ 207). Представник третьої особи - Голова Професійної спілки «Організація працівників Адміністративно-технічного управління» [PERSON], повноваження якого підтверджені відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.№ 135138), в судове засідання 21.06.2017р. надав заяву, в якій позовні вимоги вважав обґрунтованими та просив справу розглянути за його відсутності (а.с.№ 215). За таких обставин, на підставі ст.169, ч.2 ст.197 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами, а з урахуванням того, що відповідач надав суду заперечення, то суд вважає за можливе винести по справі рішення на загальних підставах, встановлених главою 7 розділу III ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги слід задовольнити в повному обсязі, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Відповідно до розяснень, що містяться в п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (з наступними змінами та доповненнями), розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють звільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне звільнення. Судом встановлено, що згідно наказу Комунального підприємства «Адміністративно-технічне управління» Дніпропетровської міської ради № 1/к-154 від 01.12.2014р. [PERSON] був прийнятий на посаду юрисконсульта Комунального підприємства «Адміністративно технічного управління» Дніпропетровської міської ради, що підтверджується копією трудової книжки, наявної в матеріалах справи (а.с.№ 10 11). Відповідно до наказу Комунального підприємства «Адміністративно технічного управління» Дніпропетровської міської ради від 26.01.2015р. № 5-к позивача переведено на посаду начальника юридичного відділу вказаного підприємства (а.с.№ 10-11). З 11.03.2016р. відповідно до наказу від 12.02.2016р. № 7-к позивача переведено на посаду заступника начальника КП «Адміністративно-технічне управління» (а.с. № 10-11). Як вбачається з витягу Журналу взяття на облік та зняття з обліку членів профспілки «Організація працівників АТУ», з 15.01.2016р. позивач є членом профспілки та обраний головою профспілки (а.с.№111). Рішенням Дніпропетровської міської ради від 18.05.2016р. № 26/8 вирішено реорганізувати КП «Адміністративно-технічне управління» Дніпропетровської міської ради, з припиненням як юридичної особи, шляхом приєднання до КП «Управління з організації контролю благоустрою об'єктів сфери відпочинку, споживчого ринку та захисту інтелектуальної власності», змінивши його найменування на «Комунальне підприємство «Управління з організації контролю у сфері благоустрою та розміщення зовнішньої реклами» Дніпропетровської міської ради (а.с.№ 148-149). Розпорядженням Дніпропетровського міського голови [PERSON] № 1-20/5-рк від 20.05.2016р. створено комісію з припинення як юридичної особи КП «Адміністративно-технічне управління» Дніпропетровської міської ради (а.с.№150). 02.06.2016р. відповідачем на адресу Голови профспілки «Організація працівників адміністративно-технічного управління» (адреса: м. Дніпро, пр. Гагаріна 13/15) було надіслано інформацію про вивільнення працівників у звязку зі скороченням чисельності та штату (а.с.№ 67). Згідно актів від 15.06.2016р. та 08.09.2016р., складених комісією з припинення як юридичної особи КП «АТУ»ДМР, встановлено, що при прибутті з метою консультації з профспілкою про заходи щодо запобігання звільненню чи зведенню їх кількості до мінімуму або помякшення несприятливих наслідків будь-якого звільнення, а також надання інформації щодо реорганізації підприємства та причин наступних звільнень, кількості і категорій працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, профспілка за адресою реєстрації відсутня, двері зачинено та опечатано (а.с.№70, 71). Наказом голови комісії з припинення як юридичної особи КП «Адміністративно-технічне управління» ДМР [PERSON] № 35-к від 21.07.2016р. «Про вивільнення працівників у звязку з реорганізацією підприємства» були внесені зміни до штатного розпису Комунального підприємства «Адміністративно-технічне управління» Дніпропетровської міської ради, затвердженого 18.01.2016р. та скорочено з 23.09.2016р., зокрема три посади інженерів відділу реклами (а.с.№ 68-69). 21.07.2016р. за № 131/2-04-т відповідачем на адресу позивача було надіслане повідомлення про реорганізацію підприємства та попереджено про його звільнення з 22.09.2016р. за п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с.№36). 15.08.2016р. головою комісії з припинення як юридичної особи КП «Адміністративно-технічного управління» за № 73 було винесено подання на адресу голови профспілки про надання згоди на звільнення працівників у звязку із скороченням чисельності та штату. Наказом комісії з припинення як юридичної особи Комунального підприємства «Адміністративно-технічне управління» Дніпропетровської міської ради від 22.09.2016р. № 64-к «Про звільнення [PERSON]Р.», позивача 22.09.2016р. звільнено з посади заступника начальника Комунального підприємства «Адміністративно-технічне управління» Дніпропетровської міської ради, у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України, внаслідок реорганізації Комунального підприємства «Адміністративно-технічне управління» Дніпропетровської міської ради з припиненням юридичної особи відповідно до п. 1 рішення Дніпропетровської міської ради від 18.05.2016р. № 26/8 «Про реорганізацію та зміну найменування комунальних підприємств Дніпропетровської міської ради» (а.с.№12). Таким чином, позивача було звільнено з посади у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників внаслідок реорганізації підприємства КП «Адміністративно-технічне управління» ДМР. Статтею 49-2КЗпП України передбачено, що про наступне звільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Як вбачається з матеріалів справи, 22.07.2016р. на адресу позивача було направлено письмове попередження від 21.07.2016р. про його звільнення з 22.09.2016р. за п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку з реорганізацією підприємства, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією листа, описом вкладення та копією квитанції про відправку (а.с.№ 36, 154). Разом з тим, в матеріалах справи наявна копія витягу з пошукової системи «Укрпошта», де зазначено, що надісланий відповідачем лист від 21.07.2016р. не вручений та переданий на зберігання до ОПЗ (а.с.№ 155, 155 зворот). Позивач та його представник також в своєму позові та в письмових поясненнях, що знаходяться в матеріалах справи, заперечували факт отримання повідомлення про вивільнення. З огляду на те, що представником відповідача не надано належних та допустимих доказів того, що позивач у встановлений законом строк був повідомлений про звільнення, а також приймаючи до уваги, що наявні в матеріалах справи докази свідчать про протилежне, то суд критично оцінює посилання представника відповідача щодо належного повідомлення позивача про скорочення штату у звязку з реорганізацією та його звільнення. Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явились на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Зазначена правова позиція викладена у Постановах Верховного Суду України від 01.07.2015р. у справі № 6-491цс15, від 01.04.2015р. у справі № 6-40цс15, від 25.05.2016р. у справі № 6-3048цс15, які згідно ст. 360-7 є обов'язковими для всіх судів України. Статтею ст. 42 КЗпП України визначено хто має переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у звязку із змінами в організації виробництва і праці. Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, [PERSON] не було запропоновано вакантних посад на підприємстві, через відсутність посад у штатному розписі на момент звільнення [PERSON], які б міг обіймати позивач, виходячи з його професії, спеціальності, попереднього досвіду роботи, освіти та кваліфікації, тому КП «Адміністративно-технічне управління» Дніпропетровської міської ради не могли запропонувати позивачу іншу роботу на підприємстві. Разом з тим, з наявного в матеріалах справи штатного розпису від 23.06.2016р. вбачається, що у КП «Адміністративно-технічне управління» Дніпропетровської міської ради маються дві вакантні посади: інженер відділу реклами та інженер - інспектор відділу контролю реклами (а.с. № 214), жодна з яких не була запропонована позивачу, а лише було констатовано відсутність посад, що також є грубим порушенням трудового законодавства, зокрема ст. 49-2 КЗпП України. За приписами п. 10 ст. 247 КЗпП, ст. 38 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» виборний орган первинної профспілкової організації на підприємстві, в установі, організації надає згоду або відмовляє в наданні згоди на розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з працівником, який є членом професійної спілки, що діє на підприємстві, в установі та організації, у випадках, передбачених законом. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 43 КЗпП України та ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» від 15.05.1999р. № 1045-ХІV, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства. Як вбачається з матеріалів справи профспілка «Організація працівників адміністративно-технічного управління» зареєстрована та має свій статут, затверджений 15.01.2016р. з подальшою зміною у редакції від 23.08.2016р. (а.с.№ 124-138) Як зазначалося вище, з січня 2016р. позивач був членом профспілки та його головою, а тому його звільнення повинно було відбутися лише за умови отримання на це згоди профспілки. В даному ж випадку згода профспілки відповідачем не була отримана. Звільнення за п.1 ст.40 КЗпП України було проведено без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації, хоча у даному випадку воно є обов'язковим (а.с.№13). Як вбачається з витягу з протоколу № 14 від 17.02.2017р. профспілкою було розглянуто питання про згоду на звільнення [PERSON], рішення про ненадання згоди прийнято колегіально (п. 10 ч. 1 ст. 38 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності») у присутності позивача та відмовлено в надані згоди на звільнення [PERSON] (а.с.№ 170). Враховуючи Правову позицію Верховного Суду України, висловлену у постанові від 01.07.2016р. у справі № 6-119цс15, а також ознайомившись із витягом з протоколу № 14 від 17.02.2017р., суд приходить до висновку, що відмова в наданні згоди є обґрунтованою та повинна бути врахована при винесені даного рішення. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що звільнення [PERSON] відбулось з численними порушенням норм трудового законодавства, а тому наказ голови комісії з припинення як юридичної особи Комунального підприємства «Адміністративно-технічне управління» Дніпропетровської міської ради № 64-к від 22.09.2016р. «Про звільнення [PERSON]Р.» є незаконним та підлягає скасуванню, а позивач підлягає поновленню на посаді заступника начальника відділу реклами Комунального підприємства «Адміністративно-технічне управління» Дніпропетровської міської ради. Відповідно до положень ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у звязку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995р. № 100. З п. 5 Порядку вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абз. 1 п. 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку). Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати. На підставі довідки від 10.01.2017р. № 7/2-04-т, яку суд бере до уваги при розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, [PERSON] нарахована заробітна плата за березень та квітень 2016р. (43 робочі дні), яка загалом складає 33317грн. 40 коп. Середньоденна заробітна плата складає 774грн.82коп., а середньомісячна 16658грн.70коп. (а.с.№115). До довідки про доходи [PERSON] від 11.01.2017р. № 11/01/17-7, яку подав відповідач на виконання ухвали про витребування доказів, суд ставиться критично, оскільки в ній зазначені прогули (за травень 2016 року 7 прогулів), які не підтверджені належними доказами, зокрема, актами про відсутність працівника на роботі, отже не можливо визначити об'єктивну середньомісячну заробітну плату позивача (а.с. №116). Крім того, суд не бере до уваги і довідку про доходи від 18.04.2016р, надану до суду позивачем, з огляду на те, що остання підписана особою, повноваження якої на час її підписання суду підтверджені не були, а також те, що вказана довідка, долучена до матеріалів справи в копії (а.с. № 15). Отже, на підставі ч. 2 ст. 235 КЗпП та у зв'язку з поновленням позивача на роботі з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 22.09.2016р. по 21.06.2017р. Інший період не може бути прийнятим судом, оскільки наявні докази, які протирічать один одному, а саме, позивачем надаються документи про простой на підприємстві, а відповідача - докази прогулу позивача. З огляду на те, що підставою для звільнення позивача було саме скорочення штату у звязку з реорганізацією, то суд вважає, що часом вимушеного прогулу є саме період з моменту звільнення позивача 22.09.2016р. по день винесення судом рішення 21.06.2017р. На час ухвалення судом рішення [PERSON] не працює 186 робочих днів, тому середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 144 116 грн. 52 коп. (186 Х 774грн. 82коп.). Таким чином, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 22.09.2016р. по 21.06.2017р. в розмірі 144 116 грн. 52 коп. Згідно зі п. 2, 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України рішення про поновлення незаконно звільненого працівника та про присудження працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах платежу за один місяць підлягає негайному виконанню. Таким чином, суд вважає за можливе допустити до негайного виконання рішення в частині поновлення позивача на роботі та стягнення з відповідача на користь позивача заробітної плати в межах одного місяця в розмірі 16658грн. 70коп. Підводячи підсумок викладеному, вважаю за можливе позовні вимоги [PERSON] до Комунального підприємства «Адміністративно-технічне управління» Дніпропетровської міської ради (третя особа Професійна спілка «Організація працівників Адміністративно-технічного управління») про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з посади, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити. Визнати незаконним та скасувати наказ голови комісії з припинення як юридичної особи Комунального підприємства «Адміністративно-технічне управління» Дніпропетровської міської ради № 64-к від 22.09.2016р. «Про звільнення [PERSON]Р.», поновити [PERSON] на посаді заступника начальника Комунального підприємства «Адміністративно-технічне управління» Дніпропетровської міської ради. Стягнути з Комунального підприємства «Адміністративно-технічне управління» Дніпропетровської міської ради на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 144 116 грн. 52 коп. Заперечення відповідача суд оцінює критично, виходячи з того, що під час розгляду справи знайшло своє підтвердження порушення відповідачем порядку вивільнення позивача. Крім того, заперечення представника відповідача стосовно того, що рішенням Дніпровської міської ради від 13.04.2017р. № 16/19 «Про внесення змін до рішення міської ради від 18.05.2016р. № 26/8 «Про реорганізацію та зміну найменування комунальних підприємств Дніпропетровської міської ради», було викладено п.п. 1 7 у новій редакції, а саме, Дніпровська міська рада прийняла рішення припинити шляхом ліквідації юридичну особу КП «Адміністративно-технічне управління», судом також оцінюються критично, виходячи з того, що підставою звільнення позивача було саме скорочення штату у звязку з реорганізацією, а не ліквідацією підприємства, а тому дані заперечення не стосуються предмету спору, крім того рішення Дніпровської міської ради від 13.04.2017р. № 16/19 винесено вже після оскаржуваного звільнення. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 88 ЦПК України, з урахуванням задоволення позову в повному обсязі, суд вважає за можливе розподілити їх наступним чином. Відповідно до положень ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір», за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. У разі, коли в позовній заяві обєднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. Аналогічне міститься й у Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014р. «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» При подачі позову позивач був звільнений від сплати судового збору на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а тому з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1441 грн.16 коп. за вимогами майнового характеру (1% від задоволеної суми) та 1280грн. за двома вимогами немайнового характеру (640грн. кожна). Таким чином, загальний розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 2721грн. 16коп. При визначені ставок судового збору, судом враховане те, що у разі відсутності пільг у позивача на сплату судового збору, визначення його розміру відбувалось би за ставками для фізичних осіб, а тому й з відповідача на користь держави стягнуто судовий збір за ставками, як для фізичних осіб. На підставі викладеного,

Outcome: approved