Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-16 00:00:00

25.09.2014 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось із вищевказаним позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки квартиру [ADDRESS] шляхом продажу цього майна на прилюдних торгах. В обґрунтування своїх вимог позивач послався на те, що 24.07.2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 60\~000, 00 дол.США, а останній зобовязався щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 15 % річних, здійснювати щомісячне погашення кредиту у строк до 24.07.2012 року. Виконання зобовязання за кредитним договором було забезпечено іпотечним договором від 25.07.2007 року - реєстровий № 422М, укладеним між банком та [PERSON] За умовами договору [PERSON] передала в іпотеку банку квартиру [ADDRESS]. Позивач стверджував, що через неналежне виконання позичальником умов кредитного договору станом на 12.11.2014 року виникла заборгованість перед банком у загальному розмірі 20\~403, 67 дол. США. Посилаючись на вищевикладені обставини, позивачем був обраний спосіб захисту порушеного права як звернення в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу цього майна на прилюдних торгах. Крім того, ПАТ КБ «Приватбанк» просив виселити [PERSON] та всіх осіб, які проживають у спірній квартирі із іпотечного майна. В процесі розгляду справи судом були прийняті до спільного розгляду позови: -[PERSON], [PERSON] до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання поруки припиненою; - Зустрічним позов [PERSON] до ПАТ КБ «Приватбанк», [PERSON] про визнання поруки припиненою - Зустрічний позов [PERSON] до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання іпотеки припиненою В обґрунтування позовів [PERSON], [PERSON] [PERSON] послались на те, що строк позовної давності пропущений банком. Представник позивача в останнє судове засідання не з'явився, в процесі розгляду справи просив вирішити спір за відсутності банку. [PERSON] в судове засідання не з'явилась, повідомлена про розгляд справи (поштове повідомлення №6504514046212), про причини неявки не повідомила. [PERSON] в судове засідання не з'явився, повідомлявся про розгляд справи, про причини неявки не повідомив. [PERSON] в судове засідання не з'явився, повідомлявся про розгляд справи, про причини неявки не повідомив. [PERSON] в судове засідання не з'явилась, повідомлена про розгляд справи (поштове повідомлення №6504514046190), про причини неявки не повідомила. Вказані особи просили вирішити справу за їх відсутності на підставі наявних доказів. Враховуючи наведені обставини, суд ухвалив слухати справу за відсутності сторін. Дослідивши матеріали справи та наявні докази, суд дійшов наступних висновків. В судовому засіданні встановлено, що 24.07.2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 422М. За умовами договору банк надав позичальнику кредит в розмірі 60\~000, 00 дол.США. [PERSON] зобовязався щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 15,00 % річних, здійснювати щомісячне погашення кредиту у строк до 24.07.2012 року. Виконання зобовязання за кредитним договором було забезпечено іпотечним договором, укладеним між банком та [PERSON] Іпотечний договір у встановленому законом порядку посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу (реєстровий номер 13282). Як вбачається із тексту договору, сторонам розяснені його наслідки. Так, відповідно до п.33.3 договору іпотеки [PERSON] передала в іпотеку банку нерухоме майно квартиру [ADDRESS]. Предмет іпотеки належить на праві власності іпотекодавцю на підставі договору дарування, реєстровий номер правочину 18809346. За пунктом 22 іпотечного договору банк отримав право звернення стягнення на предмет іпотеки. Вказані положення договору відповідають загальним засадам ЦК України, Закону України «Про іпотеку». Станом на 12.11.2014 року через порушення [PERSON] умов договору про надання кредиту, а саме ,взятих на себе зобовязань в частині повернення кредиту щомісячними платежами утворилась заборгованість за кредитним договором, яка за розрахунком банку становить 20\~403, 67 доларів США. Заборгованість складається з : -10\~817, 49 дол.США заборгованість по процентам; -9\~586, 18 дол.США пеня. Позивачем в межах ст.16 ЦК України, спеціального закону «Про іпотеку» обраний такий спосіб захисту порушеного права як звернення стягнення на предмет іпотеки - нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] шляхом продажу цього майна на прилюдних торгах. За ч. 1 ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону: у разі порушення іпотекодавцем обовязків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобовязання, а в разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У разі порушення основного зобовязання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В\~цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобовязань, вимога про виконання порушеного зобовязання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Положення\~ ч. 1 ст. 12 цього Закону не є\~перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у\~встановленому законом порядку. Обрання такого судового способу захисту права банку узгоджується, зокрема, із статтями 572, 575 ЦК України, іпотечним договором, \~постановами Верховного Суду України\~від 14.09.2016 у справі № 6-1219цс16, від 2.11. 2016 в справі № 6-2457цс16, тощо. При вирішенні спору суд враховує, що порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульований\~статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої\~статтею 38 цього Закону. Вказана норма закону узгоджується із п. 42 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізовано Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30.03.2012 року зазначено, що в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. При цьому, виходячи зі змісту поняття «ціна» як форми грошового вираження вартості товару, послуг, тощо, в розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» повинен на бути установлена початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації на прилюдних торгах, про зазначається в рішенні суду. Водночас, банком в порушення зазначених вимог закону не визначена початкова ціна предмета іпотеки згідно звіту про оцінку майна для його подальшої реалізації і такий доказ суду не наданий. Оскільки сторони в судове засідання не з*явились, ніяких клопотань щодо встановлення оцінки майна не заявляли, суд за власної ініціативи позбавлений можливості встановити початкову ціну предмета іпотеки, а тому позовні вимоги банку не підлягають задоволенню. Крім того, суд враховує, що згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Вказане узгоджується із постановою Верховного Суду України від 30.09.2015 року у справі №6-1892цс15. Таким чином, з огляду на те, що банком в порушення частини другої статті 109 ЖК УРСР по вимогам про виселення не визначено, яке інше постійне житлове приміщення надається [PERSON] в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки,а також за відсутності підстав для задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, позов ПАТ КБ «Приватбанк» про виселення [PERSON] не підлягає задоволенню. При розгляді справи судом також встановлено, що 24.07.2007 року між КБ «ПриватБанк» та [PERSON], [PERSON], [PERSON] були укладені окремі договори поруки в забезпечення належного виконання кредитних зобовязань [PERSON]по кредитному договору ( договори № 422МР/1, № 422МР/2, 422МР/3). Позивачі стверджували, що банк пропустив строк звернення до суду, тому просили визнати поруку припиненою. Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Крім того, у статті 559 ЦК України встановлені спеціальні підстави припинення поруки. Згідно із частиною четвертою\~статті 559 ЦК України\~порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Договірний строк застосовується до всіх без винятку зобовязань. Визначення строку дії поруки як припиняючого тягне певні юридичні наслідки, зокрема, його закінчення є підставою для припинення поруки. Відповідно до частин першої, третьої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк може бути визначено актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду. На підставі частини першої статті 252, частини першої статті 253 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями, годинами. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок ( постанова ВСУ від 02.09 по справі № 6-438цс15). Відповідно до ч. 4 ст.\~559\~ЦК України порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.\~\~ Згідно зі ст.\~526\~ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Таким строком не може бути лише несплата чергового платежу. Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Відповідно до роз*ясень Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів,що виникають із кредитних правовідносин»,які містяться в п.24 зазначеної постанови , сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам ст. 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Судом встановлено, що строк договору поруки не встановлений календарною датою. В кредитному договорі від 24.07.2007р. строк виконання основного забов*язння визначений сторонами як 24.07.2012 року. Сторони дійшли згоди щодо умов договору, зокрема такого строку, що підтверджується їх підписом в договорі. ПАТ КБ «Приват банк» звернулось до суду 25.09.2014 р., тобто із пропуском 6 місячного строку, встановленого ч.4 ст.559 ЦК України. Виходячи з вищезазначених вимог закону, порука вважається припиненою. При вирішенні спору суд враховує, що строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після закінчення цього строку припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Не заслуговує на увагу зазначення банком на ту обставину, що за п. 12 договору поруки №422МР/3 від 24.07.2007 року, укладеному між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» сторони дійшли згоди, що строк в межах якого сторони можуть звернутись до суду з вимогою про захист свого порушеного права або законного інтересу за цим договором встановлюється протягом 5 років, оскільки строк звернення до суду за договором поруки не є строком позовної давності, є преклюзивним, тому не підлягає продовженню. Таким чином, проаналізувавши зазначені обставини та докази, які їх підтверджують, суд дійшов висновку про задоволенні вимог [PERSON], [PERSON], [PERSON] про припинення поруки. Не підлягають задоволенню вимоги [PERSON] про визнання іпотеки припиненою з наступних підстав. Свої вимоги [PERSON] огрунтовувала тим, що банк пропустив строк звернення до суду. Згідно зі статтею 526\~ЦК Українизобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 599\~ЦК Українизобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Отже, припинення договору, з якого виникає забезпечене іпотекою зобов'язання, зіставляють із підставами для припинення права іпотеки. Однак, при цьому слід ураховувати, що відповідно до вимог статей 526, 599\~ЦК Українизобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Юридичним наслідком належного виконання зобовязання відповідно до статей 598, 599 ЦК України є припинення зобовязання. Таким чином\~з моменту\~виконання боржником\~зобовязань й\~прийняття їх\~кредитором,\~припиняється існування\~прав і\~обовязків сторін,\~що складають\~зміст конкретного\~зобовязального правовідношення. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобовязання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина пята статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Підстави припинення іпотеки окремо визначені в статті 17 зазначеного Закону. Конструкція цієї статті дає підстави для висновку, що припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом. Законом України «Про іпотеку» встановлено, що іпотека припиняється у разі: припинення основного зобовязання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди); з інших підстав, передбачених Законом (стаття 17). Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Законодавством не передбачено такої підстави для припинення іпотеки, як сплив позовної давності до основної чи додаткової вимоги кредитора за основним забовязанням. Вказане узгоджується із висновком Верховного Суду України у справі № 6-786цс17.

Outcome: dismissed