Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-05 00:00:00

26.12.2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому просить суд поділити спільне майно подружжя та визнати за нею право власності на автомобіль KIA Sorento 2007 року випуску, кузов № [NUMBER], універсал, сірого кольору, реєстраційний номер [NUMBER], та стягнути з неї на користь відповідача ? частину вартості автомобіля у розмірі 158850,64 грн., та припинити за [PERSON] право спільної сумісної власності на вказаний автомобіль. В позові вказує, що вона перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 11.07.1992 року. За час сумісного життя у шлюбі було набуто (придбано) спільне майно\~ автомобіль KIA Sorento 2007 року випуску, кузов № [NUMBER], сірого кольору, який був придбаний в квітні 2013 року. В даний час в [PERSON] порушує її право позбавляючи ї права користуватись даним автомобілем. 13.03.2018 року [PERSON] подав до суду зустрічну позовну заяву, в якій просить суд визнати удаваною купівлю-продаж автомобіля KIA Sorento 2007 року випуску, кузов № [NUMBER], універсал, сірого кольору, реєстраційний номер [NUMBER], через довідку-рахунок ААВ 325607 11.05.2013 року, оформлену ФОП [PERSON] в частині покупця [PERSON], [INFO], а покупцем визнати його - [PERSON], визнавши за [PERSON] право власності на автомобіль KIA Sorento 2007 року випуску, поділити його як спільне майно подружжя, залишивши дружині, а з неї стягнути на його користь ? частину вартості автомобіля. В зустрічному позові пояснив, що дійсно перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 1992 року. В період шлюбу ними було набуто за сумісні кошти подружжя автомобіль KIA Sorento 2007 року випуску, кузов № [NUMBER], універсал, сірого кольору, реєстраційний номер [NUMBER]. Спірний автомобіль [PERSON] придбав у [PERSON], який мешкає в м. Валки Харківської області, який, в свою чергу, придбав зазначений автомобіль у [PERSON] В квітні 2013 року зазначений автомобіль був знятий з реєстрації в м. Харкові, та [PERSON] зі своїм знайомим [PERSON] доставили зазначений автомобіль в м. Запоріжжя, де [PERSON] сплатив їм грошові кошти за автомобіль у сумі еквівалентній 21700 доларів США, при цьому [PERSON] передали довіреність з правом продажу цього автомобіля та видали розписку про сплату ним грошей за автомобіль. Придбаний таким чином автомобіль знаходився на тимчасових державних номерних знаках АК 3787. У звязку із напруженими відносинами із дружиною [PERSON] в 2013 році, придбаний автомобіль необхідно було зареєструвати на удаваного покупця для того, щоб дружина не мала на нього претензій. 11.05.2013 року в м. Луганськ [PERSON] зустрівся зі своїм знайомим [PERSON], який запропонував [PERSON] формально оформити автомобіль KIA на близького знайомого [PERSON], мешканця [INFO] без фактичного передання автомобіля. 11.05.2013 року було оформлено купівлю-продаж (довідка-рахунок ААВ 325607 ФОП [PERSON]О.), де удаваним покупцем зазначеного автомобіля був [PERSON], [INFO] зареєстрований в [INFO]. 11.05.2013 року в Луганському управлінні ДАЇ [PERSON] із [PERSON] поставили на облік автомобіль KIA Sorento 2007 року випуску та отримали технічний [NUMBER] та державний номерний знак [NUMBER], після чого [PERSON] видав довіреність на керування та розпорядження (продажу, дарування, позичку та ін.) зазначеним автомобілем на [PERSON] та членів його родини [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. У травні 2014р. після оголошення АТО в Луганській області, [PERSON] вирішив оформити автомобіль на себе, але нотаріально посвідчений договір укласти не змогли, оскільки відповідач [PERSON] залишився в м. Луганськ і на територію підконтрольну Україні з невідомих йому причин не хотів виїжджати. [PERSON] отримав від [PERSON] підписаний останнім договір купівлі продажу автомобілю KIA Sorento 2007 року випуску в простій письмовій формі від 24.05.2014р., але оформити автомобіль на своє імя можливості не має. На момент звернення із зустрічним позовом провести оформлення транспортного засобу [PERSON] не може, оскільки [PERSON] не приїжджає до органу перереєстрації.\~ З моменту придбання та до цього часу вказаний автомобіль знаходиться в постійному користуванні [PERSON] Натомість [PERSON] до автомобіля KIA Sorento 2007 року випуску не має ні якого відношення, адже він є удаваним власником, та грошей за нього не сплачував, ніколи автомобілем не користувався. 2016 року [PERSON], в м. Запоріжжя, був зупинений співробітниками патрульної поліції, які йому повідомили, що автомобіль знаходиться в розшуку. В Шевченківському РВ поліції йому стало відомо, що [PERSON] припинив дію довіреності на керування та розпорядження зазначеним автомобілем. Після надання пояснень та документів у Шевченківському відділенні поліції автомобіль [PERSON] було повернуто на відповідальне зберігання. 18.05.2017р. постановою слідчого CВ Шевченківського відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області закрито кримінальне провадження внесене до ЄРДР №12016080004643 від 04.10.2016р. за відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України. Ухвалою суду від 02.02.2018 року відкрито провадження по справі, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання, 13.03.2018 року прийнято зустрічну позовну заяву і залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON], який є відповідачем за зустрічним позовом. 27.03.2018 року ухвалою суду підготовче провадження було закрито та призначено справу до судового розгляду. В суді [PERSON] та [PERSON] дали пояснення, як вони викладені в їх позовах, просять задовольнити їх. [PERSON] про дату, час та місце його проведення повідомлений належним чином у встановленому законом порядку. Дослідивши надані сторонами письмові докази, оцінивши їх на предмет належності, допустимості, достовірності і достатності, пояснення сторін, свідків [PERSON], [PERSON], суд на їх підставі встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини: Відповідно до частини 1 статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з статтею 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням. Відповідно до частини 1 статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 208 Цивільного кодексу України у письмовій формі належить вчиняти: правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; Статтею 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною 1 статті 334 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії САО 951091, виданого ВРЕР м. Луганськ 11.05.2013 року, власником автомобіля марки KIA Sorento 2007 року випуску, кузов № [NUMBER], сірого кольору, державний номер [NUMBER] зазначений [PERSON]. Судом встановлено, що 11.04.2014 року [PERSON] за грошові кошти у сумі 21\~700 доларів США придбав цей же транспортний засіб марки KIA Sorento 2007 року випуску, кузов № [NUMBER], сірого кольору у [PERSON], що підтверджується копією розписки, поясненнями свідків [PERSON] і [PERSON] Таким чином, у відповідності до статей 203, 205, 207, 208, 334 Цивільного кодексу України, на підставі вищевикладеного, судом встановлено, що 11.04.2013 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі продажу транспортного засобу марки KIA Sorento 2007 року випуску, кузов № [NUMBER], сірого кольору, оформлений в подальшому 11.05.2013 г. на підставі довідки рахунку ААВ 325607 11.05.2013 року, оформлену ФОП [PERSON], на удаваного покупця [PERSON], на імя якого і було оформлене свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії САО 951091, виданого ВРЕР м. Луганськ 11.05.2013 року Даний договір відповідає вимогам приписів Цивільного кодексу України. При укладенні договору купівлі-продажу, сторони досягли істотних умов договору а саме: щодо предмету договору та його ціни, а також дотримались обов'язкової письмової форми договору. На виконання вказаного договору продавець передав предмет договору покупцеві, а покупець прийняв дане майно та сплатив за нього обумовлену грошову суму, а, відтак, набув право власності на нього. Відповідно до копії довіреності, виданої 11.05.2013 року та посвідченої приватним нотаріусом Луганського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 2368 [PERSON], [INFO] за попередньо досягнутою домовленістю сторін, цією довіреністю уповноважив [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] користуватися та розпоряджатися належним йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії САО951091 виданого ВРЕР м. Луганська 11.05.2013 року, легковим автомобілем марки «КІА» моделі SORENTO, 2007 року випуску, кузов № [NUMBER], універсал-В, сірого кольору, реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрований ВРЕР м. Луганська 11.05.2013 року. Зазначена довіреність видана з правом продажу його у встановленому законом порядку, обміну, страхування, здачі в оренду, передачі в позичку, зміни номерних агрегатів і вузлів, що, виходячи з обсягу повноважень, зазначених в довіреності, підтверджує твердження [PERSON], що фактичним покупцем автомобілю був він, а не [PERSON] За твердженнями позивача, у травні 2014 року після оголошення АТО в Луганській області він вирішив переоформити автомобіль на себе, але нотаріально-посвідчений договір вони не укласти не змогли, оскільки [PERSON] залишився в м. Луганськ, і на територію підконтрольну Україні з невідомих позивачу причин не хотів виїжджати. Відповідно до частини 1 статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з частиною 1 статті 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Реалізація цивільно-правового захисту відбувається шляхом усунення порушень цивільного права чи інтересу, покладення виконання обов'язку по відновленню порушеного права на порушника. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Предмет позову кореспондує зі способами захисту права, а саме - заходами, які прямо передбачені законом з метою припинення оспорювання або порушення суб'єктивних цивільних прав та (або) усунення наслідків такого порушення. Обрання позивачем способу захисту свого цивільного права шляхом визнання права власності на автомобіль, відповідає його праву вимагати усунення будь-яких порушень цього права, хоча б ці порушення й не були поєднані з позбавленням володіння, як це передбачено статтями 386, 391 Цивільного кодексу України та статтею 47 Конституції України, а також положеннями Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Виходячи з встановлених фактів та вимоги вищезазначених правових норм, та враховуючи правомірність придбання вказаного автомобіля [PERSON], для захисту його порушеного та невизнаного права як власника, суд вважає за необхідне позовні вимоги позивача задовольнити та визнати за ним право власності на спірний автомобіль. Викладеним обставинам відповідають і правовідносини стосовно визнання майна обєктом спільної сумісної власності та поділу спільного майна подружжя. 11.07.1992 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, зареєстрований відділом РАЦС міськвиконкому м. Запоріжжя, актовий запис № 957. За час шлюбу сторони набули майно, а саме: транспортний засіб марки «КІА» моделі SORENTO, 2007 року випуску, кузов № [NUMBER], універсал-В, сірого кольору, реєстраційний номер [NUMBER]. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами , встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Згідно з висновком експертного автотоварознавчого дослідження колісного транспортного засобу № 242 від 02.06.2017, середня ринкова вартість транспортного засобу марки «КІА» моделі SORENTO, 2007 року випуску, кузов № [NUMBER], універсал-В, сірого кольору, реєстраційний номер [NUMBER], станом на дату оцінки складає 317701,28 грн. З урахуванням вищевикладеного, розмір вартості зазначеного автомобіля для поділу майна подружжя, суд визначає, виходячи з вартості цього майна на час розгляду справи, і належним доказом такої вартості є висновок експерта-автотоварознавця [PERSON] від 02.06.2017. Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21.02.2018 (провадження № 61-4834св18), від 01.02.2018 (провадження № 61-136св18). Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя - частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна - суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховував, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Статті 69-71 СК України передбачають, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина та чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбаченим ЦК України. Статтями 368, 372 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. У разі поділу майна, що є спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до п.п. 22,23,25,30 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2,3ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст.63, ч. 1 ст.65 СК України. \~ \~ \~ \~Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч. ч. 4,5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. \~ \~ \~ \~[PERSON] згодна виплатити [PERSON] грошову компенсацію половини вартості спільного майна - автомобіля «КІА» моделі SORENTO, 2007 року випуску, кузов № [NUMBER], універсал-В, сірого кольору, реєстраційний номер [NUMBER], в сумі 158850,64 грн. з метою визнання лише за нею права власності на спірний автомобіль. [PERSON] не заперечує проти визнання права власності на спірний автомобіль за [PERSON] за умови, якщо вона сплатить йому половину вартості автомобіля. Таким чином, враховуючи, що спірний транспортний засіб набутий сторонами в період шлюбу та ведення спільного господарства, тому він є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, [PERSON] згодна сплатити половину вартості автомобіля [PERSON], а останній за такої умови не заперечує проти визнання права власності на автомобіль за [PERSON]

Outcome: approved