Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-24 00:00:00

24 вересня 2018 року до суду надійшла зазначена позовна заява. В позовних вимогах позивач просить: стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі в розмірі 16 857,14 грн., виплату у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності в розмірі 16 477,02 грн., компенсацію за невикористану відпустку 211 921,51 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 186 810,88 грн., середній заробіток за час вимушеного прогулу (затримка видачі трудової книжки) в розмірі 10 216,22 грн., відшкодувати моральну шкоду в розмірі 5 000,00 грн. Вимоги обґрунтовані тим, що позивач працювала у відповідача на посаді фінансового директора та з 12.03.2018 року була звільнена на підставі ч.1 ст.36 КЗпП України. В період з 23.02.2018 року по 08.03.2018 року позивач перебувала на лікарняному. В день звільнення позивач звернулась до відповідача із заявою про отримання трудової книжки та додала лікарняний лист. Проте в цей день не було проведено розрахунок при звільненні та не видано трудову книжку. Позивач отримала трудову книжку 20.03.2018 року поштою. Позивач зазначає, що до дати звернення до суду з цим позовом відповідач не провів остаточний розрахунок при звільненні позивача та не виплачено заробітної плати за лютий та березень 2018 року, виплати у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю за 13 днів у сумі 16 477,02 грн. та компенсації за невикористану відпустку за 2004-2018 рік в кількості 86 днів. Крім того позивач зазначає що вона зазнала моральних страждань, а тому моральну шкоду оцінила в розмірі 5 000,00 грн. 19 грудня 2018 року до суду надійшов відзив на заявлені вимоги в яких представник відповідача просить відмовити в задоволенні заявлених вимог на тій підставі, що позивач ознайомилась із наказом про звільнення проте відмовилась ставити підпис про ознайомлення про що складено акт. Враховуючи що позивач бажала звільнитися та не погодилась на співпрацю з відповідачем протягом трьох місяців поки не буде проведено аудит та знайдено іншого головного бухгалтера, наказом президента позивачу було надано право вільного графіку роботи з 23.02.2018 року по 12.03.2018 року, виділено інше робоче місце. В період з 23.02.2018 року по 12.03.2018 року позивач на роботі не з`являлась. З 23.02.2018 року обов`язки позивача виконував [PERSON] Відповідач повідомив позивача про отримання заробітної плати за другу половину лютого 2018 року, проте для її отримання вона не з`явилась і в подальшому на телефонні дзвінки не відповідала, тому на підставі наказу президента відповідача заробітну плату за другу половину лютого було відправлено позивачу через відділення «Ощадбанку». 12.03.2018 року позивач подала заяву про здійснення остаточного розрахунку, проте він проведений не був саме 12.03.2018 року за відсутності штатного бухгалтера та наявності нових обставин (лікарняного листа). 13.03.2018 року відповідач готовий був провести остаточний розрахунок при звільненні, проте відповідач не з`явилась до відповідача та на численні телефонні дзвінки не відповідала. Позивач з свого боку зробила все можливе для того, щоб не отримати розрахунок при звільненні та трудової книжки. Остаточний розрахунок при звільненні в сумі 70 336,70 грн. позивач отримала у відділенні «Ощадбанку». Представник відповідача зазначає, що за даними аудиторської перевірки позивач не використала 12 днів відпустки. В той же час вказані нарахування не відносяться до поняття «належна працівнику заробітна плата», а тому до такого нарахування мають застосовуватись положення ч.1 ст.233 КЗпП України про тримісячний строк звернення до суду. Також представник зазначив, що відповідачем не вчинено будь-яких дій які б могли спричинити позивачу моральні страждання, а тому відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди. 15 січня 2019 року до суду надійшла відповідь на відзив в якій представник позивача наполягає, що позивачу не надходило жодних виплат від відповідача через АТ «Ощадний банк» та відповідач мав можливість здійснити розрахунок при звільненні так як був призначений новий бухгалтер. 15 січня 2019 року до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив в яких представник наполягає що через відділення «Ощадбанку» було перераховано розрахунок при звільненні. У відповідача відсутня посада касира, а тому посилання позивача на необхідність обслуговування в касах необгрунтована. В судовому засіданні позивач та її представник заявлені вимоги підтримали та просили задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані докази, вислухавши сторони та свідків, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Стаття 43 Конституції України визначає, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Стаття 47 КЗпП України визначає, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Як встановлено в судовому засіданні, позивач працювала у відповідача на різних посадах та з 01.01.2011 року на посаді фінансового директора. На підставі наказу №009 від 22.02.2018 року з 12.03.2018 року [PERSON] була звільнена з посади головного бухгалтера за згодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України. Позивач відмовилась ознайомитись з наказом про що 22.02.2018 року працівниками відповідача було складено акт. Наказом №010 від 22.02.2018 року у зв`язку з розслідуванням Комісією з перевірки службової діяльності [PERSON] , що створена наказом Президента Асоціації №008 від 20.02.2018 року було відсторонено головного бухгалтера [PERSON] від виконання функціональних обов`язків з 23.02.2017 року по 12.03.2018 року включно. Крім того, згідно із наказом надано [PERSON] право вільного перебування на новому робочому місці за її бажанням з 23.02.2018 року до 12.03.2018 року включно. Також було наказано провести з [PERSON] розрахунок відповідно до вимог законодавства 12.03.2018 року та при здійсненні розрахунків врахувати період з 23.02.2018 року по 12.03.2018 року як повноцінно відпрацьовані робочі дні. В період часу з 23.02.2018 року до 12.03.2018 року позивача було відсторонено від посади. Наказом №011 від 23.02.2018 року на посаду тимчасово виконуючого обов`язки головного бухгалтера Асоціації товарної нумерації «ДжіЕс1 Україна» призначено [PERSON] . Як було встановлено в судовому засіданні, заробітна плата працівникам виплачувалась готівкою з проставленням відповідного підпису у відомості. Позивач, звертаючись до суду з позовом зазначала, що їй не було виплачено частину заробітної плати за лютий 2018 року та березень 2018 року, а всього 16 857,14 грн. та не проведено розрахунок при звільненні. Проте зазначене позивачем спростовується матеріалами справи, зокрема, в зв`язку з неявкою [PERSON] для отримання заробітної плати за ІІ половину лютого 2018 року, наказом президента Асоціації товарної нумерації «ДжіЕс1 Україна» №012 від 03.03.2018 року було доручено економісту з бухгалтерського обліку та аналізу господарської діяльності [PERSON] здійснити перерахунок заробітної плати за ІІ половину лютого 2018 року в сумі 12 075,00 грн. [PERSON] через відділення №126/0829 ВАТ «Державний Ощадний Банк України». Кошти були перераховані 03.03.2018 року. 12 березня 2018 року позивач звернулася до відповідача для отримання повного розрахунку та надала листок непрацездатності, що підтверджується копією заяви від 12.03.2018 року. 12.03.2018 року з позивачем не було проведено розрахунок при звільненні. Як пояснив представник відповідача та не заперечувала позивач, позивача в цей день було повідомлено, що розрахунок при звільненні буде проведено 13.03.2018 року. Проте як встановлено судом, 13.03.2018 року позивач не з`явилась на підприємство для проведення розрахунку при звільненні. Також в цей день працівники підприємства телефонували позивачу, проте позивач на телефонні дзвінки не відповідала. Пізніше на підставі наказу президента Асоціації товарної нумерації «ДжіЕс1 Україна» №014 від 16.03.2018 року в зв`язку з необхідністю вручити трудову книжку позивачу та здійснити розрахунок за частину березня місяця 2018 року, листка непрацездатності, невикористаної відпустки та інших необхідних платежів зі звільненим головним бухгалтером [PERSON] та в зв`язку з її відсутністю, наказано доручити [PERSON] здійснити перерахунок остаточного розрахунку при звільненні в сумі 58 261,70 грн. [PERSON] через відділення №126/0829 ВАТ «Державний Ощадний Банк України» на домашню адресу [PERSON] трудову книжку засобами поштового зв`язку. Кошти були перераховані 16.03.2018 року. Як вбачається з матеріалів справи, позивач отримала зазначені суми переказів. Позивач не заперечувала отримання сум, проте зазначила, що на її думку це була премія до 8-го березня, яку щорічно виплачують працівникам. Пізніше в судовому засіданні позивач пояснила, що це була додаткова виплата коштів на підставі наказу від 24.02.2018 року (без номеру) (т.3 а.с.15). В той же час представник відповідача пояснив, що йому не відомо про вказаний наказ та про такі виплати. З нарахувань за лютий 2018 року не вбачається, що позивачу нараховувалась зазначена сума додаткових виплат та премія. Позивач в позовній заяві зазначає, що їй за лютий 2018 року виплачено заробітну плату в розмірі 10 000,00 грн. в той же час не виплачено 16 857,14 грн. (частина заробітної плати за лютий та за два дні - 9 та 12 - в березні). Із пояснень представника відповідача та доповідної записки головного бухгалтера вбачається, що за лютий місяць позивачу нарахована заробітна плата за 20 відпрацьованих днів, що становить 22 075,00 грн. за мінусом утриманих податків та зборів. Заробітна плата за другу половину лютого 2018 року в сумі 12 075,00 грн. перерахована через відділення Ощадбанку. В той же час з доповідної записки бухгалтера вбачається, що заборгованість по виплатам у зв`язку з технічною помилкою за лютий 2018 року становить 2 075,00 грн. та виплачена у березні 2018 року. Нарахована заробітна плата за березень 2018 року становить 2857,14 грн. (як і зазначає позивач). Лікарняні нараховані в розмірі 11 428,57 грн. (за мінусом податків). Позивач не заперечувала правильності нарахування суми за листком непрацездатності. При звільненні нарахована компенсація за невикористану відпустку - 23 дні в сумі 55 512,34 грн. Всього нараховано 2 857,14 грн. (заробітна плата за березень 2018 року) + 11 428,57 грн. (виплати за листком непрацездатності) + 2 075,00 грн. (заборгованість по виплатам за лютий 2018 року) + 55 512,34 грн. (компенсація за 23 дні відпустки) - 1 046,97 грн. (військовий збір) - 12 563,65 грн. (податок на доходи) = 58 261,70 грн. Вказана сума перерахована позивачу через відділення Ощадбанку. А тому, оскільки суду не було надано належним чином завіреної копії наказу, з матеріалів справи не вбачається, що вказані суми нараховувались та виплачувались підприємством позивачу на підставі наказу від 24.02.2018 року, позивач не зверталась до суду з позовом про стягнення сум, вказаних в наказі, тому суд не може взяти до уваги пояснення позивача та приходить до висновку, що 16.03.2018 року позивачу були перераховані кошти, які нараховані при звільненні, а саме: заборгованість по заробітній платі, виплати у зв`язку з втратою працездатності, компенсацію за 23 дні невикористаної відпустки. Позивач при зверненні до суду з позовом зазначила, що з нею належним чином не проведено розрахунок при звільненні, а саме не в повному обсязі сплачено компенсацію за невикористану відпустку. Згідно зі статтею 2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки забезпечується гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом. В силу ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. Аналогічна норма міститься в ст. 24 Закону України «Про відпустки». У відповідності до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про відпустки», щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Робота на умовах неповного робочого дня чи неповної робочої неділі не тягне за собою скорочення тривалості щорічної відпустки працівника чи ненадання йому інших додаткових відпусток. Відповідно до ч. 2 ст. 21 Закону України «Про відпустки» порядок обчислення заробітної плати працівникам за час відпусток, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, та компенсації за невикористані відпустки встановлюється Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати, який застосовується при наданні працівникам відпусток. Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Позивач зазначала, що кількість днів невикористаної відпустки становить 86 днів, а представник відповідача в судовому засіданні зазначив, що при перевірці правильності проведення розрахунку при звільненні позивача було встановлено, що позивачу не сплачено компенсацію за 12 днів відпустки. Позивач в судовому засіданні пояснила, що достовірна інформація про дні використаної відпустки зазначена в її особовій картці. В той же час представник відповідача в судовому засіданні зазначив, що достовірна інформація про дні відпусток зазначена в табелях обліку робочого часу та розрахункових листах. Як встановлено судом, за час роботи позивача у відповідача за період з 30.08.2004 року по 12.03.2018 року позивач мала б використати 406 днів відпустки (13 років х 30 днів, останній рік роботи - 16 днів). Суду не було надано всіх наказів про відпустки в оригіналах та позивач зазначала, що в табелях обліку робочого часу не вірно відображено відпрацьований час, а тому суд дні використаної відпустки встановлював з оригіналу особової картки позивача з якої вбачається, що за час роботи позивач використала 334 дні відпустки. Позивач зазначала, що частину відпустки, яка зазначена в особовій картці вона не використала, так як в цей час працювала, проте так як суду не надано ні копій, ні оригіналів наказів про відкликання позивача з відпустки, тому суд не може взяти до уваги її пояснення. Крім того, суд вважає за необхідне врахувати в кількість днів використаної відпустки, відпустку, яка надана на підставі заяв позивача від 18.10.2007 року - 5 календарних днів з 22.10.2007 року по 26.10.2007 року та від 08.08.2005 року - 18 календарних днів з 22.08.2005 року по 09.09.2005 року (суду для огляду були надані їх оригінали), що також підтверджується табелями обліку робочого часу, а всього - 23 дні. Позивач не заперечувала перебування у вказані дні у відпустці. Інші надані представником відповідача накази про надання відпусток суд не може взяти до уваги як належні докази перебування позивача у відпустці, так як оригінали наказів не були надані суду та накази не містять підписів позивача про ознайомлення з ними. А тому використана відпустка за час роботи позивача у відповідача становить 357 днів (334 дні - по особовій картці + 23 дні по оригіналах заяв). Також варто взяти до уваги, що при звільненні позивача було компенсовано за 23 дні невикористаної відпустки, а тому суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію за 26 днів невикористаної відпустки (406 -357-23). Відповідно до пункту 7 Порядку - нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (пункт 8 Порядку). Статтею 73 КЗпП України (в редакції на березень 2018 року) визначено 11 святкових і неробочих днів (1 січня - Новий рік, 7 січня - Різдво Христове, 8 березня - Міжнародний жіночий день, 1 травня - День міжнародної солідарності трудящих, 9 травня - День перемоги над нацизмом у Другій світовій війні (День перемоги), 28 червня - День Конституції України, 24 серпня - День незалежності України, 14 жовтня - День захисника України; 25 грудня - Різдво Христове, один день (неділя) - Пасха (Великдень), один день (неділя) - Трійця). Суд провів розрахунок середньоденної заробітної плати вирахуваної за рік, виходячи із 365 днів року. Однак виходячи із пункту 7 Порядку розрахунок повинен проводитися виходячи із 354 календарних днів, тобто 365 днів року за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством (11 днів). Виходячи із розрахунків, проведених судом, середньоденна заробітна плата, вирахувана за рік, склала 2 454 грн. 24 коп. (869 862 грн. 32 коп. : 354 = 2 457,24 грн.), відповідно, компенсація за невикористані 26 днів відпустки склала 63 888 грн. 24 коп. (26 х 2 457,24 грн.). Трудова книжка [PERSON] була направлена їй поштою та отримана 20.03.2018 року. Згідно з ч.1 статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Частина 5 статті 235 КЗпП України визначає, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Як встановлено судом при розгляді справи, наказ про звільнення позивача датований 22.02.2018 року відповідач мав можливість підготувати та видати 12.03.2018 року трудову книжку позивачу. Відповідач не надав суду доказів на спростування власної вини у невидачі трудової книжки позивачу в день її звільнення. Середній заробіток розраховується відповідно до Постанови кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Відповідно до п.2 зазначеної Постанови - середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата. Останні два місяці перед звільненням (січень, лютий) - у січні -21 робочий день, у лютому - 20, тому загальна кількість робочих днів для розрахунку середнього заробітку становить 21 + 20 = 41. Як вбачається з довідки про нараховану заробітну плату позивачу за січень місяць нараховано суму 30 000,00 грн., у лютому позивачу нараховано 30 000,00 грн. Отже, зазначені суми і беруться для обрахунку середнього заробітку. А тому загальна заробітна плата, що враховується для розрахунку середньоденної заробітної плати становить 30 000,00+ 30 000,00 = 60 000,00 грн. Пунктом 8 зазначеної Постанови визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Таким чином середньоденна заробітна плата становить 60 000,00 грн. : 41 день = 1 463,41 грн. Загальна кількість днів затримки розрахунку становить 5 днів, а саме: 13-19 березня 2018 року. Тому сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 1 463,41 грн. х 5 днів = 7 317,05 грн. Тому суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за затримку видачі трудової книжки в розмірі 7 317,05 грн. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до вимог ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як встановлено судом, позивача було звільнено з 12.03.2018 року та в цей же день позивач звернулась із заявою про проведення розрахунку при звільненні. Суд вважає, що відповідач, враховуючи, що наказ про звільнення датований 22.02.2018 року мав можливість підготувати розрахунок при звільненні, оскільки особа, яка тимчасово виконувала обов`язки бухгалтера була прийнята на роботу, а нарахування за листок непрацездатності здійснити після його пред`явлення. А тому оскільки в судовому засіданні представником відповідача не спростована вина відповідача у затримці здійснення розрахунку при звільненні (виплаті компенсації за дні невикористаної відпустки), суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача на підставі статті 116 КЗпП України середній заробіток. Проте суд вважає за можливе зменшити розмір середнього заробітку враховуючи наступне. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Отже, за положеннями ст. 117 КЗпП України обов`язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства. Затримка розрахунку [PERSON] розпочалася 13.03.2018 року (наступний день після її звільнення) і закінчилася 25.09.2019 року (день постановлення рішення судом першої інстанції), тобто становила 384 робочих дні. Тому середній заробіток за весь час затримки розрахунку складає 561 949,44 грн. (384 робочі дні х 1 463,41 грн.). Разом з тим за змістом пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі часткового задоволення позовних вимог працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд визначає розмір такого відшкодування з урахуванням розміру спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Враховуючи, що спір щодо належних позивачу сум вирішений судом на користь позивача частково, а саме, звертаючись до суду позивач просила стягнути на її користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 16 857,14 грн., виплати у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності в розмірі 16 477,02 грн., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 211 921,51 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 186 810,88 грн., середній заробіток за час вимушеного прогулу (затримка видачі трудової книжки) в розмірі 10 216,22 грн. проте, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в розмірі 63 888 (шістдесят три тисячі вісімсот вісімдесят вісім) гривень 24 копійки компенсації за невикористану відпустку та 7 317 (сім тисяч триста сімнадцять) гривень 05 копійок середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки, що становить 15,92 відсотків заявлених позовних вимог та 12,67% від суми нарахованого середнього заробітку (348 днів х 1 463,41 грн. = 561 949,44 грн.), суд вважає необхідним відповідно до частини 2 ст. 117 КЗпП України визначити суму середнього заробітку за час затримки позивачу розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню на користь позивача, в сумі 89 462 (вісімдесят дев`ять тисяч чотириста шістдесят дві) гривни 35 копійок. Верховний Суд у постанові від 22.05.2019 року у справі №167/1054/16-ц зазначив, що суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, встановивши, що позовні вимоги в частині стягнення невиплаченої заробітної плати задоволені частково, та врахувавши, що невиплачена позивачу частка заробітної плати у порівнянні з виплаченою сумою є незначною, дійшов обґрунтованого висновку про пропорційне зменшення належного до стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, визначивши його розмір з урахуванням засад розумності і справедливості. Згідно з роз`ясненнями, що містяться у абз.5 п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Представник відповідача в судовому засіданні зазначав, що у відповідності до положень статті 233 КЗпП України позивач пропустила строк на звернення до суду з позовом в частині стягнення компенсації за невикористані дні щорічної відпустки. Проте суд не може погодитись із зазначеним представником за наступних підстав. Верховний суд у постанові від 13.06.2018 року справа №369/7456/16-ц прийшов до висновку, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Позивач також просила відшкодувати моральну шкоду в розмірі 5 000,00 грн. Стаття 237-1 КЗпП України визначає, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. В судовому засіданні позивач не надала доказів, що у зв`язку з несвоєчасним проведенням розрахунку при звільненні вона зазнала моральних страждань, втратила нормальні життєві зв`язки, а тому суд не вбачає підстав для відшкодування моральної шкоди. Крім того, у відповідності до положень статті 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати пропорційно задоволеним вимогам. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial