Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-16 00:00:00

24 квітня 2015 року позивач [PERSON] звернулась в суд з позовом до відповідача фізичної особи підприємець [PERSON] про поновлення на роботі та виплати заробітної плати за вимушений прогул, відшкодування моральної шкоди, мотивуючи свій позов тим, що 27.08.2014 року вона, [PERSON], була прийнята на роботу продавцем продовольчих товарів за адресою: м.Полтава, вул.Шевченка, 65а та було укладено трудовий договір між нею та ФОП [PERSON], який є безстроковим і укладеним на невизначений термін. За цим договором ФОП [PERSON] зобов»язувалась виплачувати їй заробітну плату за виконану роботу в розмірі 1\~260 грн. на місяць. 12.02.2015 року управляюча сіткою магазинів [PERSON] після контрольної перевірки магазину, в якому вона працювала продавцем, відсторонила її від роботи продавцем, мотивуючи це тим, що у магазині виявлена недостача коштів. Інших причин її відсторонення від роботи їй не пояснили. З чим вона повністю не згодна, а її відсторонення від роботи продавцем [PERSON] є незаконним. Роботодавець самочинно відсторонила її від роботи продавця, грубо порушуючи вимоги статті 221 КЗпП України, де чітко визначено, що трудові спори розглядаються комісією по трудових спорах або судом. Позивач в позові вказувала, що з 12.02.2015 року вона не працює продавцем у магазині ФОП [PERSON] і до цього часу. Крім того, позивач повідомила ФОП [PERSON] та [PERSON] проте, що вагітна та направила їм по пошті довідку №30 від 23.03.2015 року від Другої міської клінічної лікарні (жіночої консультації), але до цього часу від роботодавця жодних дій, дзвінків не надходило. Просила суд стягнути з ФОП [PERSON] оплату вимушеного прогулу з розрахунку 1\~260 грн. щомісячно та поновити на роботі продавця. В порядку статті 237-1 КЗпП України стягнути з ФОП [PERSON] на її користь відшкодування моральної шкоди згідно з чинним законодавством України. Просила задовольнити її позовні вимоги повністю. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала в повному обсязі. Уточнила свої позовні вимоги просила суд стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в сумі 5\~000 грн. Відповідач ФОП [PERSON] в судове засідання не з»явилась, надала суду письмові заперечення, в яких просила застосувати строки позовної давності, встановлені ст.233 КЗпП України. В задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити в повному обсязі. Суд вважає можливим слухати справу у відсутності фізичної особи підприємця [PERSON]. Суд, заслухавши позивача [PERSON], вивчивши та дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що між позивачем та ФОП [PERSON] 27 серпня 2014 року був укладений трудовий договір між працівником та фізичною особою, яка використовує найману працю (а.с.5) на невизначений строк, відповідно до умов якого позивач була прийнята на роботу продавцем продовольчих товарів, умовами цього договору були визначені права та обов»язки сторін. 29 серпня 2014 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб (а.с.4). Після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище [PERSON]. Трудовий договір був зареєстрований в Кременчуцькому МРЦЗ. Трудовий договір був розірваний з позивачем з підстав, передбачених п.4 ст.40 КЗпП України 20.02.2015 року. Запис про розірвання трудового договору був зроблений 17.03.2015 року. Підставою для розірвання трудового договору з боку ФОП [PERSON] було те, що позивач систематично не з»являлась на роботу без поважних причин. З даними твердженнями відповідача ФОП [PERSON] [PERSON] категорично не згодна. В судовому засіданні позивач [PERSON] суду пояснила, що на початку лютого 2015 року вона повідомила керівництво магазину проте, що вагітна. 12.02.2015 року управляюча сіткою магазинів [PERSON] після контрольної перевірки магазину, в якому вона працювала продавцем, відсторонила її від роботи, мотивуючи це тим, що у магазині виявлена недостача коштів. З Актом про контрольну перевірку магазину та з Актом про недостачу коштів її не знайомили. З наказом про відсторонення від роботи її також не ознайомили. Але з цього часу до роботи в магазині її не допускали, заробітну плату за відпрацьований час не виплатили, трудову книжку не повернули, розрахункові не виплатили. 23.03.2015 року позивач направила ФОП [PERSON] довідку №30 з Другої міської клінічної лікарні (жіночої консультації) з діагнозом: вагітність дев»ять тижнів. Крім того, в судовому засіданні позивач пояснила, що їй невідомо, що ФОП [PERSON] з нею розірвала трудовий договір, ніяких листів від відповідача вона не отримувала. Трудова книжна досі знаходиться у ФОП [PERSON] Тому посилання відповідача ФОП [PERSON], що позивачем пропущений строк звернення до суду є безпідставними, оскільки про розірвання з нею трудового договору [PERSON] стало відомо лише в судовому засіданні 17 липня 2015 року. Суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.3 ст.184 КЗпП України звільнення вагітних жінок з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов»язковим працевлаштуванням. З медичної довідки №30 від 23.03.2015 року (а.с.6) про перебування [PERSON], [INFO] на «Д» обліку у зв»язку з вагітністю дев»ять тижнів вбачається, що на момент розірвання з нею трудового договору позивачка була вагітною, а, отже, на неї поширюється норма частини 3 статті 184 КЗпП України, застосування якої не ставиться в залежність від своєчасного повідомлення працівницею власника або уповноваженого ним органу про вагітність. Наявність вагітності на день звільнення працівниці за ініціативою власника або уповноваженого ним органу при відсутності ліквідації підприємства, установи, організації являється безумовною підставою для поновлення звільненої особи на раніше займаній посаді. За результатами розгляду аналогічних справ Верховний Суд України дійшов висновку про те, що наявність вагітності на час звільнення є підставою для поновлення на роботі, а несвоєчасне повідомлення працівницею роботодавця про свою вагітність не впливає на застосування гарантій, передбачених Кодексом законів про працю України. Судом встановлено, що ФОП [PERSON] згідно повідомлення про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця припинила свою підприємницьку діяльність 03.04.2015 року. Отже, на час звільнення [PERSON] на підставі п.4 ст.40 КЗпП України ФОП [PERSON] здійснювала свою підприємницьку діяльність. А тому позовні вимоги [PERSON] в частині поновлення на роботі підлягають задоволенню. При винесенні рішення про поновлення на роботі [PERSON] у відповідності до ч.2 ст.235 КЗпП України суд одночасно приймає рішення про виплату позивачці середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який обчислюється, виходячи з розрахунку середнього заробітку за фактично відпрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (із змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.1995 року №345). Враховуючи те, що ФОП [PERSON] припинила свою підприємницьку діяльність, з урахуванням вимог ст.ст.51, 52 ЦК України у випадку припинення суб»єкта підприємницької діяльності фізичної особи її зобов»язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею, як фізичною особою, оскільки фізична особа-підприємець відповідає за зобов»язаннями, пов»язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном та часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. Отже, припинення [PERSON] підприємницької діяльності є підставою для покладення на неї, як фізичну особу, зобов»язань за трудовим договором: сплати середній заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Тому з [PERSON] необхідно стягнути на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 7\~560 грн. (1260 заробітна плат х 6 місяців затримки розрахунку). Підлягають частковому задоволенню вимоги позивача про відшкодування їй завданої ФОП [PERSON] моральної шкоди. Не отримання позивачкою своєчасно заробітної плати вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Частиною 1 статті 49 Конституції України встановлено, що кожен має право на охорону здоровя, медичну допомогу та медичне страхування. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є вагітною та потребує додаткових витрат на повноцінне харчування, лікування, вітаміни, належний відпочинок. Але через не сплату відповідачем заробітної плати забезпечувати себе всім необхідним позивач не могла. Хоча статтею 48 Конституції України передбачено, що кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сімї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Статтею 43 Конституції встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Статтею 237-1 КЗпП України встановлено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Таким чином, судом встановлено, що незаконними діями відповідача позивачу дійсно заподіяна моральна шкода, оскільки через несвоєчасне отримання заробітної плати вона була позбавлена можливості користуватись, передбаченими ст.48, 49 Конституції України правом на достатній життєвий рівень для себе і своєї сімї, що включає і достатнє харчування, одяг, житло, належне лікування, що в подальшому призвело до її моральних страждань. Суд вважає, що сума 3 000 грн. відповідає заподіяній позивачу моральній шкоді. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved