Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-09 00:00:00

25 листопада 2019 року позивач звернулася до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області із позовом до відповідача [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно. В обґрунтування позову зазначила, що 22 серпня 2000 року на Маріупольській універсальній товарній біржі вона придбала у відповідача жилий будинок [ADDRESS] . Під час підписання угоди вона передала відповідачу повну вартість\~ будинку у сумі 14300,00 гривень. Після продажу відповідач звільнила будинок, передала їй документи на будинок та ключі від нього. У свою чергу позивач почала користуватися будинок, з 19.09.2000 зареєструвалася у ньому та проживає у ньому до сьогодення. Однак, оскільки договір купівлі-продажу будинку не був посвідчений нотаріально, на даний час позивач позбавлена можливості розпорядитися майном. В сенсі наведених обставин просила визнати за нею право власності на домоволодіння. Відповідно до ухвали суду від 18 грудня 2019 року справа розглядається у спрощеному провадження із викликом сторін у судове засідання. Позивач [PERSON] у судове засідання не прибула, надавши заяву про розгляд справи у її відсутність, якою позовні вимоги підтримала повністю, а також зазначила про згоду на вирішення справи у заочному порядку. Відповідача [PERSON] , будучи у встановленому порядку повідомленою про час і місце розгляду справи, до суду повторно не прибула, відзиву на пред`явлений позов чи будь-яких інших заяв не надала. З урахуванням наявності відповідної згоди представника позивача, суд вважає можливим ухвалити рішення у справі на підставі наявних доказів у заочному порядку, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Матеріалами справи встановлено, що 22 серпня 2000 року на Маріупольській універсальній товарній біржі між продавцем [PERSON] , з одного боку, та покупцем [PERSON] , з іншого, було укладено біржовий контракт № 28028 (договір купівлі-продажу), за умовами якого Продавець передав у власність Покупцеві домоволодіння [ADDRESS] , яка прийняла майно та виплатила за нього певну грошову суму. Згідно із реєстраційним посвідченням, виданим МКП «Маріупольське БТІ» від 31 серпня 2000 року, домоволодіння [ADDRESS] на праві\~ приватної власності зареєстроване на ім`я [PERSON] , реєстраційний № [NUMBER] . З паспорту громадянина України серії [NUMBER] вбачається, що позивач [PERSON] з 19.09.2000 постійно зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Згідно із державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 731927 від 15.05.2008 земельна ділянка, розташована по [ADDRESS] , на праві приватної власності належить [PERSON] Договір купівлі-продажу жилого приміщення (квартири), сторонами по якому є громадяни, укладений на товарній біржі у порушення вимог ст. 227 ЦК України (в редакції 1963 року), якою передбачене обов`язкове нотаріальне посвідчення угод цього виду. Таке ж положення міститься в ст. 657 ЦК України (в редакції 2003 року). Відповідно до ст. 47 ч. 2 ЦК України, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Відповідач [PERSON] , не прибувши до суду та не надавши відзиву на пред`явлений позов, не побажала реалізувати своє процесуальне право на спростування доводів позову, а отже не оспорює наведених обставин. За таких обставин суд вважає встановленим, що між сторонами дійсно мав місце договір купівлі-продажу домоволодіння [ADDRESS] , тому як продавцем [PERSON] було передано майно у власність покупцеві [PERSON] , яка прийняла майно та виплатила за нього певну грошову суму і право власності останньої не ставилося під сумнів понад 19 років. Разом зі тим, відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним. Такий же принцип непорушності права приватної власності закріплений в ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, де зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Частинами першою, другою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Згідно із положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. В сенсі наведених норм та викладених обставин суд приходить до висновку про обґрунтованість пред`явленого позову, а тому вважає можливим визнати за [PERSON] право власності на спірне домоволодіння, тим самим задовольнивши його по суті. У відповідності до положень ст.ст. 133, 141 ЦПК України суд також стягує з відповідача на користь позивача понесені нею та документально підтверджені витрати з опла-ти судового збору у сумі 768,40 гривень. На підставі наведеного,

Outcome: approved