Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-30 00:00:00

24.10.2014 року позивач [PERSON] звернулася до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до Школи І-ІІІ ступенів №236 м. Києва, Управління освіти Голосіївської районної в м. Києва державної адміністрації про поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 25.09.2009 року її було прийнято на роботу до Середньої загальноосвітньої школи № 236 в м. Києві на посаду вчителя початкових класів, яку відповідно до розпорядження Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації № 629 від 07.09.2012 року перейменовано у Школу І -ІІІ ступенів № 236 м. Києва. За весь час роботи на вказаній посаді характеризувалася позитивно, жодних претензій щодо якості роботи до неї керівництвом не пред'являлося, завжди виконувала трудові обов'язки, не допускала порушень трудового розпорядку. 30.09.2014 року [PERSON] на ім'я начальника освіти Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації було написано заяву на звільнення за власним бажанням з 01.10.2014 року. Позивач зазначає, що вказана заява була написана в стані сильного душевного хвилювання, під тиском директора Школи І-ІІІ ступенів №236 м. Києва Гарбаренко І.В. Заспокоївшись на наступний день, вона зрозуміла, що допустила помилку написавши заяву на звільнення за власним бажанням, а тому 01.10.2014 року повідомила директору Школи І-ІІІ ступенів №236 м. Києва Гарбаренко І.В., що відкликає її. Однак отримала відповідь, що [PERSON] вже звільнено з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України з 01.10.2015 року. З огляду на вищевикладене, [PERSON] вважає своє звільнення безпідставним та незаконним. 21.04.2015 року позивачем було подано заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до якої позивач просила суд позов задовольнити, поновити її на посаді вчителя початкових класів Школи І-ІІІ ступенів № 236 м. Києва та на посаді класного керівника, скасувати наказ відповідача Управління освіти Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації за № 1567-к від 30.09.2015 року про звільнення [PERSON] з посади вчителя початкових класів Школи І-ІІІ ступенів № 236 м. Києва, скасувати наказ відповідача Школи І-ІІІ ступенів № 236 м. Києва за № 30-к від 30.09.2015 року про звільнення [PERSON] з посади вчителя початкових класів Школи І-ІІІ ступенів № 236 м. Києва, стягнути з відповідачів середній заробіток за час мого вимушеного прогулу з 01.10.2014 року до день поновлення на роботі, стягнути з відповідачів моральну шкоду в розмірі 30 000 грн. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Зазначив, що заява про звільнення за власним бажанням була написана [PERSON] під тиском та погрозами звільнення з боку директору Школи І-ІІІ ступенів №236 м. Києва Гарбаренко І.В., дійсних намірів звільнитися з місця роботи його довіритель не мала, про що свідчить факт відкликання нею своєї заяви про звільнення 01.10.2014 року. Позивач, допитана в судовому засідання як свідок, зазначила, що 30.09.2014 року зайшовши до кабінету директора школи Гарбаренко І.В. почула в свою адресу неприємні слова, на неї чинився психологічний тиск, не витримавши який нею було написано заяву на звільнення за власним бажанням з 01.10.2014 року. Зазначила, що через пережитий стрес 01.10.2014 року вона змушена була звернутися на прийом до лікаря за допомогою. На наступний день після написання заяви на звільнення за власним бажанням усвідомила, що зробила помилку піддавшись тиску директора школи Гарбаренко І.В., однак розуміючи, що її вже звільнено на роботу з 01.10.2014 року не вийшла. Представник відповідача Школи І-ІІІ ступенів № 236 м. Києва просив у задоволенні позову відмовити, зазначив, що звільнення позивача було проведено у відповідності до чинного законодавства, на підставі власноручно написаної неї заяви про звільнення за власним бажанням. Просив суд врахувати, що позивачем не надано жодного доказу, який свідчить, що під час написання заяви про звільнення на неї чинився психологічний тиск з боку директора школи Гарбаренко І.В. Крім того, як вбачається з акту № 42 від 01.10.2014 року наступного дня після написання заяви на звільнення, а саме 01.10.2014 року позивач на роботу не вийшла, про що заступником директора з навчально-виховної роботи було подано доповідну записку, від ознайомлення з наказом № 30-к про звільнення [PERSON] від 30.09.2014 року відмовилася, що підтверджується актом № 43 від 01.10.2014 року. Представник відповідача Управління освіти Голосіївської районної в м. Києва державної адміністрації просила відмовити у задоволенні позову, зазначила, що звільнення позивача відбулося відповідно до чинного законодавства. Треті особи в судове засідання не з'явилися, про дату та час судового розгляду повідомлені належним чином, їх неявка не перешкоджає розгляду справи. Суд, вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом достовірно встановлено, що Наказом Управління освіти Голосіївської районної в м. Києва державної адміністрації№ 1215-к від 29.08.2008 року та Наказом директора Середньої загальноосвітньої школи № 236 в м. Києві № 23-к від 25.08.2009 року [PERSON] прийнято на роботу вчителем початкових класів. На підставі розпорядження Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації № 629 від 07.09.2012 року назву закладу «Середня загальноосвітня школа № 236 м. Києва» змінено на «Школа І-ІІІ ступенів № 236 міста Києва». 30.09.2014 року [PERSON] написала заяву на ім'я начальника Управління освіти Голосіївської районної в м. Києва державної адміністрації про звільнення з роботи з посади вчителя початкових класів з 01.10.2014 року за власним бажанням. 30.09.2014 року на підставі Наказу Управління освіти Голосіївської районної в м. Києва державної адміністрації № 1567-к від 30.09.2014 року та Наказу директора Школи І-ІІІ ступенів №236 м. Києва№ 30-к від 30.09.2014 року [PERSON] звільнено з роботи за власним бажанням. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 2 вказаної статті, ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ч. 1 ст 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992р. № 9 роз'яснено, що по справах про звільнення за ст. 38 КЗпП України суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Подача працівником заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не може розцінюватись як примус до цього і не позбавляє власника або уповноважений ним орган права звільнити його за винні дії з підстав, передбачених законом, до закінчення встановленого ст.38 КЗпП України строку, а також застосувати до нього протягом цього строку в установленому порядку інше дисциплінарне стягнення. Працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (ч.4 ст.24 КЗпП). Сторонами у справі визнано та не підлягає доказування те, що 30.09.2014 року [PERSON] звільнено з посади вчителя початкових класів Школи І-ІІІ ступенів №236 м. Києва. В судовому засіданні встановлено, та не заперечувалося сторонами, що 01.10.2014 року [PERSON] на роботу не вийшла. Відсутність позивача на роботі зафіксовано актом № 42 про відсутність на робочому місці [PERSON] від 01.10.2014 р. (а. с. 23) та доповідною запискою директору Школи І-ІІІ ступенів № 236 міста Києва (а.с. 24). Разом з тим, допитана в судовому засіданні як свідок позивач [PERSON] суду пояснила, що на наступний день після написання заяви на звільнення після пережитого стресу, а саме 01.10.2014 року на роботу не вийшла, оскільки була змушена звернутися за допомогою до лікаря. Судом не приймаються до уваги показання позивача щодо поважності причин неявки на роботу 01.10.2014 року у зв'язку з перебуванням на прийомі у лікаря, оскільки позивачем не підтверджено зазначені обставини належними доказами, а саме листком непрацездатності на вказану дату. Що стосується посилань позивача у позовній заяві, на те що 01.10.2014 року нею було відкликано заяву на звільнення, то вказані обставини були спростовані в судовому засіданні безпосередньо позивачем, яка повідомила суду, що заяву про відкликання заяви на звільнення в письмовому вигляді вона не подавала. Таким чином, суд приходить до висновку, що звільнення позивача відбулося з дотриманням трудового законодавства, а саме Наказ Управління освіти Голосіївської районної в м. Києва державної адміністрації № 1567-к від 30.09.2014 року та Наказ директора Школи І-ІІІ ступенів №236 м. Києва№ 30-к від 30.09.2014 року про звільнення [PERSON] видані на підставі написаної останньою заяви про звільнення за власним бажанням від 30.09.2014р., яку вона написала власноручно. Звільнення позивача 30.09.2014р. відбулось з дотриманням положень ст. 38 КЗпП України, і у відповідності до вказаної [PERSON] в заяві дати її звільнення з роботи за власним бажанням, оскільки доказів відкликання заяви про звільнення з роботи позивачем суду не надано, і до роботи 01.10.2014 року остання не приступила, а тому позовні вимоги в частині поновлення на роботі, скасування наказу відповідача Управління освіти Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації за № 1567-к від 30.09.2015 року про звільнення [PERSON] з посади вчителя початкових класів Школи І-ІІІ ступенів № 236 м. Києва, скасування наказу відповідача Школи І-ІІІ ступенів № 236 м. Києва за № 30-к від 30.09.2015 року про звільнення [PERSON] з посади вчителя початкових класів Школи І-ІІІ ступенів № 236 м. Києва, стягнення з відповідачів середнього заробітку за час мого вимушеного прогулу з 01.10.2014 року до день поновлення на роботі задоволенню не підлягають. Що стосується вимоги позивача в частині відшкодування моральної шкоди, то суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Врахуваючи, що звільнення [PERSON] відбулося за власним бажанням на підставі власноручно написаної та не відкликаної нею заяви про звільнення, зі сторони відповідачів відсутні порушення законних прав позивача, а тому позовні вимоги в даній частині задоволенню не підлягають. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed