Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-26 00:00:00

25 червня 2014 року до Приморського районного суду міста Одеси надійшов вказаний вище позов [PERSON] та [PERSON] про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними. В обґрунтування позовних вимог, представник позивачів посилається на чисельні порушення з боку Банку вимог Закону України «Про захист прав споживачів» при укладанні з позичальниками зазначених вище договорів. У зв'язку з чим, представник позивача просив суд визнати недійсним Кредитний договір № 00375/F0 від 27 лютого 2007 року та Додаткову угоду №1 від 14 серпня 2009 року, Додаткову угоду №2 від 21 вересня 2010 року та Додаткову угоду №3 від 08 листопада 2011 року, визнати недійсним Іпотечний договір від 27 лютого 2007 року, завірений приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу, [PERSON], зареєстрований в реєстрі під номером 21 та зобов'язати Відповідача (Банк) прийняти у Позивача суму кредиту. У судовому засіданні представник позивачів позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити, представник відповідача проти задоволення позову заперечувала, просила суд у позові відмовити. Суд, вислухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, наявні у справі докази, дійшов висновку про залишення позову без задоволення, виходячи із нижче викладених підстав. Як встановлено судом, 27 лютого 2007 року між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством «Морський транспортний Банк», правонаступником якого виступає Публічне акціонерне товариство «МАРФІН БАНК» було укладено Кредитний договір №00375/F0, предметом якого є надання позичальнику кредитних коштів у вигляді не поновлюваної лінії у сумі 424.407,46 доларів США. У той же день, між сторонами було укладено іпотечний договір, предметом якого є надання іпотекодавцем в іпотеку нерухомого майна, а саме: квартири [ADDRESS]. 14 серпня 2009 року та 21 вересня 2010 року між сторонами були укладенні Додаткова угода №1 та Додаткова угода №2 до іпотечного договору. 08 листопада 2011 року між сторонами укладено Додаткову угоду №3. Що стосується позовних вимог щодо ненадання з боку Банку позичальнику інформацію про умови кредитування, то слід зазначити, що «Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», які були затверджені Постановою Національного Банку України №168 від 10.05.2007р., які дійсно передбачають обов'язок банку надавати позичальнику інформацію про сукупну вартість кредиту, однак вони ще не були прийняті на момент укладання спірного кредитного договору від 27.02.2007 р. Проте, як зазначає представник відповідача, вже під час укладання Додаткової угоди №1 до зазначеного кредитного договору позичальнику було надано орієнтовний розрахунок сукупної вартості кредиту, що є невід'ємною частиною кредитного договору, як того вимагало діюче на той момент законодавство. Щодо порушень з боку банку, свободи договору, то слід зазначити, що з власноруч заповненої [PERSON] анкети - заяви індивідуального позичальника вбачається, що, саме нею були обрані такі умови кредитування як: валюта та сума кредиту, забезпечення, відсоткова ставка, термін кредитування. Як встановлено в статті 627 Цивільного кодексу України, сторони відповідно до ст. 6 ЦК України є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Як позивач, так і відповідач під час укладення Кредитного договору були вільними в його укладенні та могли укласти договір на визначених умовах, запропонувати внести зміни до договору щодо пунктів, з якими сторони не погоджуються, або ж відмовитись від його укладення взагалі та укласти договір з іншим контрагентом. Відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти Про те, що на момент укладення Кредитного договору сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору та бажали настання цивільних прав та обов'язків, свідчить не тільки факт підписання сторонами спірного договору, але й його часткове виконання (надання банком та часткове повернення позичальником грошових коштів, укладення договорів забезпечення: договору поруки та іпотеки). Таким чином, положення Кредитного договору випливають з законодавства України, та є обґрунтованими. При укладенні кредитного договору позивачу були відомі усі умови договору та не існувало ніяких інших умов, які б примусили його прийняти ці умови на вкрай невигідних для себе умовах. Щодо того, що договір «суперечить нормам чинного законодавства», позивач посилається на п.2.3.1. Кредитного договору «банк має право в односторонньому порядку змінювати відсоткову ставку...» та на «невідповідність цього пункту» ч. 4 п. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», слід зазначити, що на момент укладання кредитного договору - 2007 рік - Закону України «Про захист прав споживачів» діяв в редакції від 01.12.2005 року, та ч. 4 ст. 11 не містила п.5, на який посилаються позивачі. Додатково повідомляємо, що протягом дії кредитного договору, укладеного з [PERSON] відсоткова ставка не змінювалась. Щодо одержання банком права на вимогу дострокового повернення кредиту, то слід зазначити, що пунктом 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше - на три календарні місяці; або перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п'ять відсотків суми кредиту; або іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту. Таким чином, право банку на дострокову вимогу передбачено як умовами договору, так і чітко регламентується нормами закону. Щодо розкриття банківської таємниці, суд звертає увагу, що відповідно до 2.3.9. Кредитного договору банк має право доводити до відома третіх осіб інформацію про заборгованість Позичальника за цим договором, а також про наявність (відсутність) і стан майна, переданого в забезпечення виконання зобов'язань, у випадку порушення Позичальником зобов'язань за цим договором. Відповідно до ст. 62. Закону України «Про банки та банківську діяльність», інформація щодо юридичних та фізичних осіб, яка містить банківську таємницю, розкривається банками, зокрема, на письмовий запит або і письмового дозволу власника такої інформації. Таким чином, уклавши кредитний договір, який містить пункт, що передбачає право банку на розкриття банківської таємниці, позичальник надав письмовий дозвіл, передбачений чинним законодавством. Пункт 2.3.9. Кредитного договору не містить посилання, що банк має право розкривати банківську таємницю у власних комерційних інтересах. Позивачі зазначають, що укладання кредитного договору в іноземній валюті, а саме: в доларах США суперечить ст. 99 Конституції України, ст. 192 ЦК України, ч.1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 35 Закону України «Про національний банк України» та зазначають, що банк не мав права видавати кредит у валюті на час підписання Кредитного договору, у зв'язку з тим, що на той час в нього (банку) не було Генеральної ліцензії та додатків до неї на здійснення валютних операцій, що зазначається у ст. ст. 47,49 Закону України «Про банки та банківську діяльність» Вимоги щодо стягнення заборгованості за Кредитом та відсотками саме в доларах США обґрунтовані тим, що Кредит був наданий в доларах США, Банк має Ліцензію на право здійснення банківських операцій в іноземній валюті № 66 від 08.05.2003 р., Дозвіл № 66-2 від 15.09.2003 р., Додатку до Дозволу №66-2 15.09.2003р., виданих Національним банком України. Правомірність вимог Позивача щодо стягнення заборгованості за Кредитом та відсотками саме у доларах США підтверджена Узагальненням судової практики розгляду цивільних справ, які виникають з кредитних правовідносин (2009 - 2010 роки) Верховного Суду України від 07.10.2010 р., розділ IV, згідно якого єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами статті 5 Декрету КМУ є наявність у банку відповідної генеральної ліцензії та письмового дозволу Національного банку України. Не суперечить чинному законодавству України стягнення заборгованості за кредитним договором та відсотків в іноземній валюті, якщо саме вона (іноземна валюта) надавалась за договором і позивач просить стягнути суму заборгованості та відсотків у валюті. Щодо недійсності кредитного договору, слід зазначити наступне, відповідно до ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору, яка полягає у визнанні за суб'єктом цивільного права можливості укладати договори (або утримуватись від укладення договорів) і визначати їх зміст на свій розсуд відповідно до досягнутої домовленості. Тобто, позивач не заперечував свого вільного волевиявлення та своєї вільної згоди щодо всіх умов даного Кредитного договору на момент його укладення. Підстав вважати, що умови договору порушують принцип рівності сторін, не містять умов про відповідальність кредитора суперечать нормам в зазначеній частині ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», не знаходять своє підтвердження наявними документами. Посилання Позивачів на несправедливість умов договору також є помилковим, оскільки відповідно до п.3 ч.1 ст.3 та ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості. Позичальник з часу укладення договору певний час виконував свої обов'язки за його умовами, претензій до Банку, в тому числі й з приводу предмету договору, не заявляв. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Outcome: dismissed