Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-13 00:00:00

26 листопада 2013 року позивачка звернулася до суду із позовом до відповідача про розірвання шлюбу з підстав відсутності взаєморозуміння, втрату почуття любові та поваги. Ухвалою суду сторонам за клопотанням відповідача надавався строк на примирення. В судовому засіданні позивачка наполягала на задоволенні позову, оскільки примирення не відбулося і таке взагалі неможливе. З моменту фактичного припинення шлюбних відносин вони разом не проживають, почуття любові та взаємоповаги до відповідача втрачено, збереження сім'ї є неможливим. Зазначила, що відповідач неодноразово застосовув до неї фізичне насильство, принижував її чсть та гідність, ображав , в тому числі і при співробітниках за місцем роботи. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти розірвання шлюбу, зважаючи на фомальність державної реєстрацію шлюбу, який має виключно божественний характер. Визнав в судовому засіданні, що з листопада 2013 року вони з дружиною не проживають разом і за цей час примирення і поновлення сім'ї не відбулося, але оскільки їх шлюб благословен Богом - його припинення неможливе. Має певні релігійні переконання, відповідно до яких шлюб укладається на все життя і його припинення заборонено Богом. Зазначив, що не згоден дати розлучення дружині, яка повинна знаходитися під його владою, підкорятися йому , кохати та поважати його все життя. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши доводи позову і матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Сторони знаходяться у шлюбі з 11 березня 2011 року. З листопада 2013 року сторони остаточно проживають окремо, загальне господарство не ведуть, подружніх відносин не підтримують, проти їх відновлення позивачка категорично заперечує, оскільки між ними відсутнє взаєморозуміння, утрачені первісні почуття, існує зневага з боку чоловіка до її інтересів тп потреб. Після закінчення призначеного судом строку примирнення подружжя не відбулося, позивач продовжує наполягати на припиненні шлюбу, отже суд вирішує справу по суті. На підставі вищевикладеного, згідно зі ст. ст. 104, 110, 112 СК України, суд, з'ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, приходить до висновку, що подальше сумісне життя подружжя і збереження сім'ї стало неможливим і суперечить інтересам позивача, що має істотне значення, у зв'язку з чим заявлений позов підлягає задоволенню, а шлюб - розірванню. Як встановлено нормами ст. 35 Конституції України, кожен має право на свободу світогляду і віросповідання. Це право включає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність. Церква і релігійні організації в Україні відокремлені від держави, а школа - від церкви. Жодна релігія не може бути визнана державою як обов'язкова. Ніхто не може бути увільнений від своїх обов'язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. Загальними положеннями Сімейного кодексу України не передбачено застосування релігійних норм при вирішенні судом сімейних спорів. Згідно ст.ст. 21,24 цього Кодексу, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Релігійний обряд шлюбу не є підставою для виникнення у жінки та чоловіка прав та обов'язків подружжя, крім випадків, коли релігійний обряд шлюбу відбувся до створення або відновлення органів державної реєстрації актів цивільного стану. Закріплений принцип добровільність шлюбу, відповідно до якого шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження у шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що зазначено в п. «с» ч.1 ст. 16 Конвенції про дискримінацію жінок , що чоловік та жінка мають однакові права та обо'язки під час шлюбу і після його розірвання, тобто дружина шлююбом не закріпляється за чоловіком пожиттєво. Елементом особистої свободи дружини та чоловіка є ініціювання розірвання шлюбу. Главою 6 СК України встановлені особисті немайнові права та обов'язки подружжя, в тому числі рівні права дружини та чоловіка на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань; на фізичний та духовний розвиток, на здобуття освіти, прояв своїх здібностей, на створення умов для праці та відпочинку; усі найважливіші питання життя сім'ї мають вирішуватися подружжям спільно, на засадах рівності, а дружина чи чоловік мають право противитися усуненню їх від вирішення питань життя сім'ї; дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім'ї за свою поведінку в ній. Статтею 56 цього Кодексу закріплено право дружини та чоловіка на свободу та особисту недоторканність, яке включає право на вільний вибір місця свого проживання; вживати заходів, які не заборонені законом і не суперечать моральним засадам суспільства, щодо підтримання шлюбних відносин, а також право кожного з подружжя на припинення шлюбних відносин. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. На підставі вищевикладеного, суд не може взяти до уваги заперечення відповідача, оскільки вони не мають правового значення для вирішення справи і суперечать наведеним нормам сімейного законодавства України. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 229 грн. 40 коп.

Outcome: approved