Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-22 00:00:00

24 травня 2018 року [PERSON] , в особі представника за довіреністю [PERSON] , звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] , за участю третьої особи на стороні позивача [PERSON] , про застосування наслідків нікчемного правочину шляхом стягнення грошових коштів у ромізі 144 283, 16 грн.. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 10 липня 2014 року між [PERSON] , [PERSON] , з однієї сторони, та [PERSON] , з іншої сторони, був укладений договір купівлі-продажу автомобіля Peugeot (Expert),д/н [NUMBER] , за ціною 5 000 (п`ять тисяч) дол. США з розстрочкою оплати на 18 (вісімнадцять) місяців, що оформлений розпискою. 12 вересня 2015 року щодо даного Договору було підписано додаткову угоду, за умовами якої ціна договору була збільшена до 5 500 (п`яти тисяч п`ятсот) дол. США та закріплений порядок її виплати на 23 (двадцять три) місяці. Домовленістю визначено, що щомісячно позивач із дружиною (Філіповою/ [PERSON] ) зобов`язуються сплачувати відповідачу грошову суму в розмірі 239 (двісті тридцять дев`ять) дол. США і після виплати всієї суми додатково заплатити 3 (три) дол. США. У вересні 2016 року позивачем та його дружиною [PERSON] зобов`язання щодо внесення грошових коштів за договором купівлі-продажу автомобіля Peugeot (Expert), д/н [NUMBER] , були виконані, тим не менше автомобіль позивач не отримав. [PERSON] зазначає, що домовленість між ним, його дружиною [PERSON] та [PERSON] , яка оформлена розпискою від 10 липня 2014 року, є нікчемним правочином, оскільки за формою укладений неналежним чином, тобто без нотаріального посвідчення, а тому просить суд застосувати наслідки нікчемного правочину шляхом стягнення з [PERSON] грошової суми в розмірі 144 283 (сто сорок чотири тисячі двісті вісімдесят три) гривні 16 коп., які отримані останнім на виконання домовленості від 10 липня 2014 року. Також посилався на те, що відповідач не мав обсягу дієздатності щодо продажу спірного автомобіля, оскільки не був його власником. Ухвалою суду від 04.06.2018 року позов було залишено без руху. 11.06.2018 року недоліки позову буди усунуті представником позивача та долучено до справи оригінал квитанції про сплату судового збору. Ухвалою суду від 19.06.2018 року провадження у справі відкрито та призначено до розгляду в підготовчому засіданні на 16 липня 2018 року. 16.07.2018 року у зв`язку неявкою відповідача та третьої особи розгляд справи був відкладений на 08.10.2018 року. 08.10.2018 року, 14.11.2018 року розгляд справи був відкладений у зв`язку неявкою учасників процесу. 17.12.2018 року розгляд справи був відкладений на 28.01.2019 року за клопотання відповідача. 04.01.2019 року від відповідача в особі представника - Поліщук С.С. до суду надійшов відзив на позов, згідно якого заперечували проти задоволення позовних вимог та просили відмовити (а.с.59-64). Згідно відзиву представника відповідача пояснив, що титульним власником автомобіля Peugeot (Expert),д/н [NUMBER] , була мати відповідача - [PERSON] , але він фактично належав відповідачу, оскільки фактично купувався за кошти відповідача, який за фахом є моряком. У зв`язку з перебуванням відповідача у рейсах, відсутності у його матері посвідчення водія та невикористанням транспортного засобу, відповідач вирішив продати автомобіль. Позивач [PERSON] виявив бажання придбати авто та запропонував оформити угоду розпискою. Посилався на те, що після оформлення першої розписки позивач разом із дружиною отримали автомобіль, ключі від нього та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. Посилався на те, що доводи позивача щодо не отримання ним та не використання ним авто спростовується постановою у справі про адміністративне правопорушення серії ПС2 №112359 від 12.09.2016 року, згідно якої позивач як водій автомобіля Peugeot (Expert),д/н [NUMBER] , був притягнутий до відповідальності за правопорушення, передбачене ч.1 ст. 122 КУпАП. Представник відповідача посилався на те, що не здійснення нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу авто не свідчить про його нікчемність. Автомобіль був переданий подружжю Шуткевич та те, що останні не здійснили його перереєстрацію, є саме їх відповідальністю. Додатково посилався на те, що відповідно до наданих позивачем розписок, виконання, нібито, недійсного правочину відбувалось протягом 2 років шляхом передачі різних сум за різними документами, що датовані різними числами, місяцям та роками. Вважає, що за розписками від 24.05.2015 року сплив загальний строк позовної давності, що є окремою підставою для відмови у позові. Окрім того, більшість платежів здійснювались саме дружиною позивача - [PERSON] , яка у свою чергу претензій до відповідача не має. Вказував, що у червні 2018 року [PERSON] звернулась до [PERSON] та [PERSON] із проханням оформити відчуження автомобіля, оскільки вони із [PERSON] не здійснили перереєстрацію транспортного засобу, при цьому зазначила, що перереєстрацію необхідно здійснити на третю особу. 05.06.2018 року між [PERSON] та [PERSON] було оформлено договір купівлі-продажу автомобіля, ціна якого склала 57 420 грн.. Відповідно до розписки від 18.06.2016 року [PERSON] отримала від [PERSON] кошти у розмірі 57 420 грн. за вказаний автомобіль Peugeot (Expert),д/н [NUMBER] . Отже, автомобіль фактично був проданий подружжям [PERSON] . За викладених обставин просив відмовити у позові. 22.01.2019 року до суду надійшли пояснення від третьої особи на боці позивача - [PERSON] (а.с.78-79), згідно яких підтвердила пояснення представника відповідача, викладені ним у відзиві від 04.01.2019 року. Додатково зазначила, що протягом 4х років їх сім`я [PERSON] володіла та користувалась спірним автомобілем, придбаним у відповідача. Фактично усю суму коштів за автомобіль сплатила вона, оскільки її чоловік - [PERSON] не бажав працювати та не мав коштів. Після того, як вона разом із чоловіком прийняли рішення про розірвання шлюбу, [PERSON] залишив автомобіль їй. Спірним авто вона розпорядилась 05.06.2018 року шляхом укладення договору купівлі-продажу із [PERSON] , від якого отримала кошти у розмірі 57 420 грн.. посилалась на те, що жодних претензій до відповідача та титульного власника - [PERSON] вона не має. У задоволенні позову просила відмовити. 28.01.2019р. у зв`язку з неявкою позивача розгляд справи був відкладений на 11.03.2019р.. Ухвалою суду від 11.03.2019 року у справі було закрито підготовче засідання та справу призначено до розгляду по суті на 16.05.2019 року. 15.04.2019 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив [PERSON] , згідно якого наполягав на задоволенні позову з обставин, викладених у позові. 16.05.2019 року розгляд справи був відкладений на 23.05.2019 року за клопотанням представника відповідача та надано строк для подання заперечень на відповідь позивача. 22.05.2019 року до суду надійшли заперечення представника відповідача. У судовому засіданні 23.05.2019 року представник позивача [PERSON]. за довіреністю - [PERSON] підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити на тих підставах, що викладені ним у позові. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Поліщук С.С. (по ордеру серії ОД №322175 від 17.12.2018 року) не визнали позов у повному обсязі. Посилаючись на викладені у відзиві на позовну заяву й запереченнях обставини вказували, що правочин не є нікчемним, оскільки позивач та його дружина фактично отримали у власність транспортний засіб, який був предметом домовленості. Сторона відповідача додатково вказувала на відсутність між сторонами предмету спору та необхідності застосування строків позовної давності. У судове засідання викликалась, однак не з`явилась третя особа на стороні позивача [PERSON] .. Неявку в судове засідання суду не повідомила, проте направила поштою письмові пояснення, в яких не підтримала заявлені [PERSON] позовні вимоги. За згодою позивача та відповідача справа слухалась за її відсутності. Вислухавши пояснення осіб, які були присутні в судовому засіданні, дослідивши заяви по суті справи та наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне. У судовому засіданні встановлено, що 10 липня 2014 року [PERSON] , [PERSON] домовились із [PERSON] щодо поетапного викупу транспортного засобу марки Пежо «Expert», д.р.н. [NUMBER] на протязі 18 (вісімнадцять) місяців із можливістю дострокової виплати загальної суми в розмірі 5 000 (п`ять тисяч) дол. США. Дана угода оформлена розпискою, яку підписали всі сторони домовленості (а.с.4). 12 вересня 2015 року [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було укладено додаткову угоду до домовленості сторін від 10.07.2014 року, якою збільшили строки поетапного викупу автомобіля Пежо «Expert», д.р.н. [NUMBER] до 23 (двадцяти трьох) місяців та ціну викупу автомобіля, а саме до 5500 (п`яти тисяч п`ятсот) дол. США. У додатковій угоді також зазначено про те, що щомісячною виплатою є сума в розмірі 239 (двісті тридцять дев`ять) дол. США й по закінченню виплат за 23 (двадцять три) місяці, [PERSON] та [PERSON] , зокрема, знімають вказаний у домовленості автомобіль з обліку та переоформлюють його на себе. У ході розгляду справи суд також встановив, що відчуженню [PERSON] автомобіля Пежо «Expert», д.р.н. [NUMBER] , передували наступні обставини. У 2014 році до нього звернулись його знайомі [PERSON] та [PERSON] як подружжя з пропозицією придбати його транспортний засіб Пежо «Expert», д.р.н. [NUMBER] , на умовах з розстроченням платежів. [PERSON] пояснив суду, що він є моряком за фахом та працює за контрактами з іноземними судновласниками. Автомобіль купувався за власні кошти та фактично був його власністю. Проте автомобіль оформлений на його маму. Щоб фінансово допомогти своїй матері [PERSON] , яка й не мала водійського посвідчення, [PERSON] погодився розпорядитися автомобілем на умовах, що запропоновані його знайомими. Оскільки титульним власником транспортного засобу була матір, а [PERSON] й [PERSON] не бажали одразу здійснювати перереєстрацію автомобіля на власне ім`я, сторони оформили договір розпискою. У день оформлення договору вище вказаний транспортний засіб передано [PERSON] . та [PERSON] разом зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу. Згідно письмових пояснень третьої особи [PERSON] , на час укладання розписки її сім`єю, а саме подружжям [PERSON] , досягнуто з [PERSON] домовленості щодо всіх істотних умов договору. Про результат цих домовленостей свідчить документ - розписка від 17.04.2014 року. Ключі від автомобіля, свідоцтво про його реєстрацію та сам автомобіль отримано ними одразу після оформлення першої розписки, а саме 10.07.2014 року. Третя особа також зазначила про те, виплати за автомобіль Пежо «Expert», д.р.н. [NUMBER] , здійснювались коштом її власних заощаджень. Матеріалами справи підтверджується, що відповідно до розписки від 11.07.2014 року [PERSON] отримав від [PERSON] та [PERSON] грошові кошти в розмірі 1 800 (одна тисяча вісімсот) гривень за автомобіль Пежо «Expert», д.р.н. [NUMBER] . Відповідно до розписки від 10.08.2014 року [PERSON] прийняв від [PERSON] грошові кошти в розмірі 1 620 (одна тисяча шістсот двадцять) гривень, що еквівалентно 120 (сто двадцять) доларам США, як виплату за автомобіль Пежо «Expert», д.р.н. [NUMBER] . Відповідно до розписки від 29.08.2014 року [PERSON] прийняв від [PERSON] 260 (двісті шістдесят) доларів США, як виплату за автомобіль Пежо «Expert», д.р.н. [NUMBER] . Відповідно до розписки від 29.08.2014 року [PERSON] до вище згаданої суми отримав 150 (сто п`ятдесят) гривень, що еквівалентно 10 (десяти) доларам США. Загальна сума 270 (двісті сімдесят) доларів США. Відповідно до розписки від 10.09.2014 року [PERSON] прийняв від [PERSON] грошові кошти в розмірі 110 (сто десять) доларів США та 1400 (одна тисяча чотириста) гривень, як виплату за автомобіль Пежо «Expert», д.р.н. [NUMBER] . Загальна сума 210 (двісті десять) доларів США. Відповідно до розписки від 11.10.2014 року [PERSON] прийняв від [PERSON] грошові кошти в розмірі 390 (триста дев`яносто) доларів США за автомобіль Пежо «Expert», д.р.н. [NUMBER] . Відповідно до розписки від 21.11.2014 року [PERSON] прийняв від [PERSON] , у якості оплати за автомобіль Пежо «Expert», д.р.н. [NUMBER] ., грошові кошти в розмірі 245 (двісті сорок п`ять) доларів США. Відповідно до розписки від 21.12.2014 року [PERSON] прийняв від [PERSON] в оплату за автомобіль Пежо «Expert», д.р.н. [NUMBER] ., грошові кошти в розмірі 120 (сто двадцять) доларів США. Відповідно до розписки від 10.05.2015 року [PERSON] прийняв від [PERSON] 380 (триста вісімдесят) доларів США в оплату за автомобіль Пежо «Expert», д.р.н. [NUMBER] ., за квітень та травень 2015 року. Відповідно до розписки від 16.08.2015 року [PERSON] прийняв від [PERSON] 631 (шістсот тридцять один) долар США, як викуп за автомобіль Пежо «Expert», д.р.н. [NUMBER] . Відповідно до розписки від 15.03.2016 року [PERSON] прийняв від [PERSON] 150 (сто п`ятдесят) доларів США за березень 2016 року, як виплату за автомобіль Пежо «Expert», д.р.н. [NUMBER] . Відповідно до розписки від 15.03.2016 року [PERSON] прийняв від [PERSON] та [PERSON] 250 (двісті п`ятдесят) як виплату за автомобіль Пежо «Expert», д.р.н. [NUMBER] . Відповідно до розписки від 16.06.2016 року [PERSON] прийняв від [PERSON] 260 (двісті шістдесят) доларів США за березень 2016 року, як виплату за автомобіль Пежо «Expert», д.р.н. [NUMBER] . Відповідно до розписки від 10.07.2016 року [PERSON] прийняв від [PERSON] 500 (п`ятсот) доларів США за липень 2016 року, як виплату за автомобіль Пежо «Expert», д.р.н. [NUMBER] . Відповідно до розписки від 10.09.2016 року [PERSON] прийняв від [PERSON] . 970 (дев`ятсот сімдесят) доларів США за автомобіль Пежо «Expert», д.р.н. [NUMBER] , як виплату за серпень та вересень 2016 року. Відповідно до розписки від 17.09.2016 року [PERSON] прийняв від [PERSON] . 150 (сто п`ятдесят) доларів США, як кінцеву виплату за автомобіль Пежо «Expert», д.р.н. [NUMBER] . У даній розписці також зазначено про те, що фінансових претензій щодо укладеної домовленості [PERSON] не має. Оригінали розписок були оглянуті судом у судовому засіданні. Аналізуючи зміст укладеної між сторонами розписки від 10 липня 2014 року, суд доходить до висновку, що така розписки має всі ознаки договору купівлі-продажу з розстрочення платежу, в якій сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов, а саме предмету та ціни автомобіля. Проте судом встановлено, що позивачем в рахунок купівлі автомобіля сплачено відповідачу лише 3570 грн. та 650 долларів США. Суд критично оцінює доводи позивача про те, що транспортний засіб Пежо «Expert», д.р.н. [NUMBER] , йому фактично не передавався, оскільки такі обставини спростовуються наявними у матеріалах справи доказами та поясненнями третьої особи, яка безпосередньо була стороною договору. У матеріалах справи наявна копія постанови у справі про адміністративне правопорушення серії ПС2 № 112359 від 12.09.2016 року зі змісту якої випливає, що [PERSON] , керуючи транспортним засобом марки Peugeot Expert, д.р.н. [NUMBER] , 12.09.2016 року о 05 годині 00 хвилин у м . Одеса по вул. Косвеній, 24, не виконав вимоги д.з. 4.4 «Рух тільки прямо та праворуч», здійснив поворот ліворуч, чим порушив п.п. 8.4 та скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КпАП України, у зв`язку з чим інспектором роти № 2 батальйону № 1 УПП у м. Одесі ДПП лейтенантом поліції Ходоровим Ю.С. застосовано до [PERSON] адміністративне стягнення у вигляді накладення штрафу в розмірі 255 гривень. Суд звертає увагу на те, що дана постанова була винесена до моменту складання останньої розписки від 17.09.2016 року, а також на те, що [PERSON] не притягувався до адміністративної відповідальності за керування автомобілем без наявності у нього свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, що спростовує доводи останнього, що він не отримував реєстраційні документи. Факт знаходження автомобіля у користуванні [PERSON] також випливає зі змісту його відповіді на відзив та підтверджується особистими поясненнями представника позивача [PERSON] , які він надавав усно під час судового засідання. Оскільки відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним. Відповідно до ст. 204 ЦК правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він визнаний судом недійсним (оспорюваний правочини). Згідно з вимогами ст. 215 ЦК нікчемним є той правочин, недійсність якого прямо передбачена законом, тобто коли є правова норма, яка безпосередньо визначає недійсність правочину без дотримання її вимог, а оспорюваним є той правочин, недійсність якого прямо не встановлена законом, але який у разі, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, може бути судом визнаний недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину, серед іншого, є недодержання в момент його вчинення стороною чи сторонами вимог, які встановлені зокрема ч. 1 ст. 203 ЦК України, згідно з якою зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства. У ст. 203 ЦК, в якій визначено основні критерії чинності правочину, зазначено, що: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України). Відповідно до положень ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 334 Цивільного кодексу України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з пунктом 8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388 в редакції від 17.01.2014 року, чинній на час досягнення між сторонами домовленості, далі по тексту - Порядок, державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Згідно з абз.2 пункту 8 Порядку, документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, серед іншого є засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою:договори та угоди, укладені на товарних біржах на зареєстрованих у Департаменті Державтоінспекції бланках, договори купівлі-продажу транспортних засобів, оформлені в Державтоінспекції, інші засвідчені в установленому порядку документи, що встановлюють право власності на транспортні засоби. Пункт 8 Порядку, в редакції від 17.01.2014 року, не містить вимог щодо обов`язкового нотаріального оформлення документів, які підтверджують правомірність придбання транспортного засобу. Враховуючи ті обставини, що автомобіль був переданий у власність подружжя [PERSON] правомірно, на підставах прямо не заборонених законом, суд не вбачає правових підстав кваліфікувати розписку від 10 липня 2014 року як нікчемний правочин, оскільки такий правочин фактично відбувся й не оспорювався титульним власником автомобіля [PERSON] та [PERSON] , що вказує на презумпцію правомірності правочину (ст. 204 ЦК України). Про це також стверджує й інша сторона домовленості [PERSON] , яка також не оспорює його дійсність. Відповідач не довів належними та допустимими доказами, що він був позбавлений можливості здійснити перереєстрацію транспортного засобу на власне ім`я. Як вбачається з наданих стороною позивача документів, а саме відповіді на відзив та клопотання про поновлення строку позовної давності, позивач й не мав наміру вчиняти такі дії. Щодо клопотання про поновлення строків позовної давності, в контексті виниклих між сторонами правовідносин та обраного позивачем способу захисту, суд не знаходить таке клопотання обґрунтованим, у зв`язку з чим не вбачає підстав для його задоволення. Відповідно до пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Окрім того, за розглядом справи встановлено, що 05 червня 2018 року [PERSON] фактично розпорядилась спірним автомобілем шляхом його продажу [PERSON] , який виплатив їй грошові кошти в розмірі 57 420,00 гривень. Оскільки титульним власником автомобіля була матір відповідача [PERSON] , вона виступила стороною договору. Ніяких матеріальних та моральних претензій до [PERSON] та [PERSON] третя особа [PERSON] не має. Зазначене підтверджується розпискою від 05.06.2018 року (а.с.82). У судовому засіданні встановлено й не заперечувалось сторонами, що транспортний засіб станом на день розгляду справи знаходиться у власності третьої особи [PERSON] , у зв`язку з чим реституція не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна. Окремо суд звертає увагу, що обраний позивачем захист цивільного права у вигляді застосування наслідків нікчемного правочину, саме шляхом стягнення грошових коштів, не передбачений чинним законодавством України. Позивач не позбавлений права звернутися до суду з позовною заявою до колишньої дружини [PERSON] , в порядку поділу спільного майна подружжя, про відшкодування йому частині вартості транспортного засобу, за відчуження якого вона отримала грошові кошти, що підтверджується її особистою розпискою від 05 червня 2018 року, копія якої наявна в матеріалах справи та надсилалась позивачу. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог [PERSON] та відмовляє в їх задоволенні. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК). У п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення» №14 від 18 грудня 2009 року роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Отже, тільки у разі, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК і вирішити питання про наслідки такого спливу (або відмовити у задоволенні заявлених вимог у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір із застосуванням наведеної норми ЦК). Отже, суд не бере до уваги заяву представника відповідача про застосування строків давності за розписками від 24.05.2015 року, оскільки у позові [PERSON] відмовляє за його недоведеності та необґрунтованості. У відповідності до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Підстав для відшкодування позивачу понесених судових витрат суд не вбачає, оскільки відмовляє в задоволенні позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed