Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-30 00:00:00

25.11.2020 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшла заява від [PERSON] , в якій вони просить видати обмежувальний припис стосовно [PERSON] , [INFO] , що мешкає за адресою: [ADDRESS] на 6 місяців, яким визначити наступні тимчасові обмеження: заборонити перебувати в місці реєстрації проживання (перебування) з [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] ; заборонтити приближатись до [PERSON] на відстань у 200 метрів, а також до інших місць частого відвідування постраждалою особою; заборонити [PERSON] , [INFO] , вести листування, телефонні переговори з [PERSON] або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. В обґрунтування заяви посилається на те, що після смерті чоловіка заявниці їй у спадок залишилась квартира за адресою: [ADDRESS] , де проживає її син [PERSON] , [INFO] . Проте, син заявниці, незважаючи на те, що йому є де проживати, систематично приїздить до її квартири та чинить відносно неї домашнє насильство, яке проявляється у вигляді систематичних словесних образ в її бік, висловлюється нецензурною лайкою, постійно грюкає у двері, безпідставно кричить, погрожує фізичною розправою, навіює почуття провини, невпевненості. Перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння з`ясовує стосунки в агресивній формі, руйнує її власне майно, телефонує продовжуючи залякувати, нецензурно лається, чим принижує честь та гідність заявниці. Систематично дії сина заявниці змушують її викликати поліцію, щоб захистити своє життя, працівниками поліції складаються протоколи про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП на [PERSON] вчинення домашнього насильства в сім`ї та виносився терміновий заборонний припис із забороною в будь-який спосіб контактувати. Втім, син все рівно не залишає її у спокої, заявниця не має змоги спокійно знаходитись в себе в дома. Працівники поліції систематично проводять із кривдником профілактичні бесіди, а також попереджують про адміністративну та кримінальну відповідальність, він ігнорує будь-які зауваження працівників правоохоронних органів. За фактом вчинення домашнього насильства [PERSON] тільки у період з листопада по червень 2020 року до поліції від заявниці надійшло 14 звернень. Кожен день по десять разів кривдник телефонує та пригнічує, погрожує заявниці своїми висловами, ображає, знецінює її як особистість. Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Гуденко О.А. від 02.12.2020 року відведено суддю Гуденко О.А. від розгляду цивільної справи №490/8346/20 за заявою [PERSON] , заінтересована особа - [PERSON] про видачу обмежувального припису. Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Черенкової Н.П. від 14.12.2020 року відведено суддю Черенкову Н.П. від розгляду цивільної справи №490/8346/20 за заявою [PERSON] , заінтересована особа - [PERSON] про видачу обмежувального припису. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.12.2020 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Саламатіна О.В. 28.12.2020 року матеріали справи передані на розгляд судді Саламатіну О.В. 30.12.2020 року на електронну адресу суду надійшла заява від представника заявниці, про розгляд справи без участі заявниці та її представника, вимоги заяви підтримують в повному обсязі, просять її задовольнити. Заінтересована особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлений належним чином, про причини неприбуття суд не повідомив, заяв та клопотань не надіслав. У відповідності до ч. 1 ст. 350-5 ЦПК України справа про видачу обмежувального припису розглядається судом за участю заявника та заінтересованих осіб. Неявка належним чином повідомлених заінтересованих осіб не перешкоджає розгляду справи про видачу обмежувального припису. Враховуючи заяву представника заявниці та положення ст. 350/5 ЦПК України, суд вважає за можливе продовжити розгляд даної справи за відсутності сторін. Суд, вивчивши доводи заяви, перевіривши письмові матеріали справи, приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] неодноразово зверталась до Центрального відділу поліції ГУНП в Миколаївській області НП України з заявами за фактом вчинення домашнього насильства з боку громадянина [PERSON] та [PERSON] . З копії листа ГУНП в Миколаївській області НП України від 20.07.2020 року вбачається, що за період з листопада по червень 2020 року від заявниці надійшло 14 звернень за фактом вчинення домашнього насильства з боку громадянина [PERSON] та [PERSON] . Крім того, з листів Центрального відділу поліції ГУНП в Миколаївській області НП України від 12.06.2020 року за вихідним № 8554/50/10-20 та від 15.09.2020 року за вихідним № 13915/50-10-20 вбачається, що за заявою [PERSON] співробітниками відділу було проведено з сином заявниці профілактичні бесіди «щодо заборони вчинення ним домашнього насилля». Поряд з цим, 27.10.2019 року відносно [PERSON] було складено протокол про адміністративне правопорушення за фактом скоєння ним домашнього насильства відносно [PERSON] за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Аналогічний протокол відносно [PERSON] також було складено й 10.08.2020 року, що підтверджується матеріалами справи. Відповідно до ч. 1 ст. 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Відповідно до ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників. Пунктами 6, 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі. Обмежувальний припис стосовно кривдника це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Згідно з ч. 2, 3 ст. 26 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: - заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; - усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; - обмеження спілкування з постраждалою дитиною; - заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; - заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; - заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. За п. 9 ч. 1 ст. 1 цього ж Закону оцінка ризиків це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Відповідно до п.п. 3, 14, 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантовано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Важливим є те, що виходячи із змісту даного права, воно включає існування, як негативних так і позитивних обов`язків держави, які невід`ємні від реальної «поваги» до приватного та сімейного життя. (див. пункт 78 рішення Європейського Суду у справі «Мамчур проти України»). При вирішенні питання домашнього насильства, суд вважає за необхідне зазначити, що суд при оцінці даного питання, повинен переконатися, чи ґрунтується відповідна вимога на достатній доказовій базі. Видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів і ризиків. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 21 листопада 2018 року (касаційне провадження № 61-19328св18) в результаті перегляду справи № 756/2072/18. Крім того у вказаній постанові роз`яснено, що під час розгляду питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження в майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Оцінюючи письмові докази, долучені заявником та надані на вимогу суду, суд вважає, що самі по собі такі документи не дають підстави вважати, що [PERSON] вчинив кримінальне правопорушення. Так, за приписами ч. 1 ст. 214 КПК України слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування. Слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування. Таким чином, отримавши заяву, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення слідчий або прокурор не здійснює оцінку такої заяви (повідомлення) на предмет наявності ознак складу злочину для того, щоб вчинити процесуальну дію, яка полягає у внесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Наведене підтверджується імперативними положеннями ч. 4 ст. 214 КПК України, згідно з якою відмова у прийнятті та реєстрації заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення не допускається. Отже, внесення, а тим більше, не внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань не свідчить про наявність ознак кримінального правопорушення та доведеність винуватості особи у вчиненні злочину, а є підставою для початку досудового розслідування у справі та перевірки обставин, наведених у повідомленні про кримінальне правопорушення. Долучені письмові докази по справі, надані пояснення у судовому засіданні свідчать про конфліктні взаємовідносини між сторонами, в окремих випадках можуть розцінюватись судом як домашнє насильство, проте не підтверджують конкретних фактів вчинення кримінальних правопорушень. З огляду на наявні у справі письмові докази суд вважає, що заявником в процесі розгляду справи доведено існування загрози вчинення [PERSON] протиправних дій у майбутньому. Суд усвідомлює, що достатньою підставою для задоволення такої заяви є існування обґрунтованого побоювання вчинення такого насильства зі сторони заінтересованої особи у майбутньому, що у цій справи доведено. Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) зроблено висновок, що «враховуючи положення Закону № 2229-VIII, обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях». Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (East/West Alliance Limited v. Ukraine, № 19336/04, § 166-168, від 23 січня 2014 року). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: - втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними; - якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів; - втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом № 2229-VIII, є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосуванні такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи. Врахувавши характер вчинених [PERSON] протиправних дій, ризики їх продовження та вірогідність повторного вчинення домашнього насильства, взявши до уваги нагальну необхідність захисту прав [PERSON] від насильства в сім`ї, суд прийшов до висновку про можливість застосування до [PERSON] обмежувального припису З урахуванням практики Європейського Суду з прав людини, суд вважає, що вжиті заявницею розумні заходи для її захисту та покарання винного не надали очікуваного результату, а тому обмежувальний припис є належним та допустимим способом захисту прав заявника. За таких обставин суд, враховуючи принцип пропорційності, відповідність вимог заявниці щодо застосування заходів тимчасового обмеження прав кривдника частині другій статті 26 Закону № 2229-VIII, вважає, що підлягають задоволенню вимоги [PERSON] про видачу обмежувального припису у вигляді тимчасового обмеження права [PERSON] перебувати в місці проживання (перебування) постраждалої особи та заборони вести листування, телефонні переговори, або контактувавти черз інші засоби звязку особисто і через третіх осіб строком на три місяці. Відповідно до ч. 3 ст. 350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, відносяться на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial