Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-20 00:00:00

26 липня 2018 року керівник Костянтинівської місцевої прокуратури Ткачук В.О. в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області звернувся до Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області із позовною заявою до [PERSON], [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - приватний нотаріус Великоновосілківського районного нотаріального округу Кисельова О.В., про визнання договору міни земельної ділянки недійсним. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 28 квітня 2014 року відповідачка [PERSON] уклала з відповідачем [PERSON] договір міни земельної ділянки на земельну ділянку. Відповідно до умов вказаного договору [PERSON] передала у власність [PERSON] належну їй на праві власності (державний акт серія [NUMBER], виданий 05.05.2004 на підставі розпорядження Костянтинівської райдержадміністрації від 26.11.2013 № 529 та зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №536) земельну ділянку за кадастровим номером № [NUMBER] площею 4,3 га за цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Олександро - Калинівської сільської ради Костянтинівського району Донецької області. Взамін, [PERSON] передав у власність [PERSON] належну йому на праві власності земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER] площею 0,0789 га за цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Рівненської сільської ради Покровського району, Донецької області. Приватним нотаріусом Великоновосілківського районного нотаріального округу, яка на момент укладання договору міни була нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Кисельовою О.В. вказаний договір міни земельних ділянок зареєстровано в реєстрі правочинів за №936. Згідно з п.1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 січня 2015 року № 15, Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів. Згідно із ст. 20 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» міністерства, інші центральні органи виконавчої влади та їх територіальні органи звертаються до суду, якщо це необхідно для здійснення їхніх повноважень у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України. Пунктом 1 Положення про Головне управління Держгеокадастру у Донецькій області, затвердженого Наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру 17.11.2016 за №308 (далі - Положення) передбачено, що Головне управління Держгеокадастру у Донецькій області є територіальним органом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та їй підпорядковане. Відповідно до п. п. 30 п. 4 Положення передбачено повноваження Головного управління Держгеокадастру щодо здійснення державного нагляду (контролю) у частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій та форм власності, в тому числі за дотриманням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю, та інші вищевказані повноваження. Крім того, згідно з п. 5.1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру та пп. 3 п. 6 Положення про Головне управління Держгеокадастру у Донецькій області - посадові особи Головного управління мають право звертатися до суду з позовом. Таким чином органом, уповноваженим державою здійснювати повноваження у спірних правовідносинах та наділеним Законом правом на звернення до суду, є Головне управління Держгеокадастру в Донецькій області. Втім, з моменту укладання оспорюваного договору міни земельної ділянки на земельну ділянку від 28.04.2014 Головним управлінням Держгеокадастру у Донецькій області не вжито жодних заходів на усунення вищенаведених порушень чинного законодавства. Викладені обставини щодо порушень інтересів держави, тривале невжиття жодних заходів уповноваженим органом - Головним управлінням Держгеокадастру у Донецькій області, спрямованих на визнання договору міни земельної ділянки недійсним, є виключними випадками, що встановлені ст.131-1 Конституції України та ст.23 Закону України «Про прокуратуру». Прокурор вважає вказаний договір міни від 26.05.2016р. укладений в порушення п.15 розділу Х «Перехідні положення» Земельного Кодексу України, ст.14 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)». Позивач зробив висновок про те, що обміняними можуть буди тільки земельні ділянки за схемою «пай на пай», та лише у випадку передбаченому ст.14 Закону №899-ІV. Таким чином, за умовами оскаржуваного договору міни власники земельних ділянок, передали у власність один одному належні їм земельні ділянки з кадастровими номерами № [NUMBER] та [NUMBER], які не є земельними частками (паєм) та складовими єдиного масиву. Оскільки спірний договір міни земельних ділянок укладено у період дії заборони на відчуження земельних ділянок та земельних часток, що суперечать вимогам п.15 Перехідних положень ЗК України, тому вони не відповідають вимогам закону і не мають юридичної сили і повинні бути визнані недійсними. Тому просить: визнати недійсним договір міни земельної ділянки на земельну ділянку від 28.04.2014 укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Великоновосілківського районного нотаріального округу Донецької області Кисельовою О.В.; стягнути з відповідачів на користь прокуратури Донецької області кошти, витрачені на сплату судового збору при здійснені представництва інтересів держави. В судовому засіданні представник позивача - прокурор Сітнікова Я.О. заявлені у позові вимоги підтримав повністю, просила їх задовольнити з причин викладених у позовній заяві. Вважає, що укладений договір міни земельної ділянки на земельну ділянку суперечить діючому законодавству та був укладеним з порушенням законодавства. Також зазначив, що земельні ділянки не знаходились у єдиному масиві, тому їх міна була неможлива, надав пояснення аналогічні поясненням, які викладені у позовній заяві. Представник Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області Кононенко І.Ю. у судове засідання не з'явилась, надала письмові пояснення щодо позову прокурора, зазначивши, що управління Держгеокадастру розпоряджається землями сільськогосподарського призначення державної власності, що знаходяться за межами населених пунктів, та не розпоряджається земельними ділянками, що перебувають у власності громадян. Тому питання визнання договорів міни земельних ділянок, що відносяться у власності громадян не відноситься до компетенції Головного управління. Крім того, відповідно до п.2 ст. 15 «Прикінцеві положення» Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часок (паїв)» №899-ІV від 05.06.2003 року, зобов'язано Кабінет Міністрів України розробити рекомендації щодо обміну земельними ділянками, одержаних власниками земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості). На реалізацію цієї норми Наказом Державного комітету України по земельних ресурсів від 17.11.2003 року №288 було затверджено рекомендації щодо обміну земельними ділянками, згідно підпунктів 3, 5 яких власник земельної ділянки, яка знаходиться в середині єдиного масиву що використовується спільно власниками земельних ділянок чи іншими особами для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, звертається усно або письмово до власника іншої земельної ділянки на межі цього або іншого масиву, на яку він бажає обміняти свою земельну ділянку, із пропозицією укласти договір міни земельних ділянок. Оскільки обмін земельними ділянками здійснюється за згодою їх власників, то у разі відхилення пропозиції укласти договір міни земельних ділянок власник земельної ділянки, який виявив бажання її обміняти, має право звернутись із зазначеною вище пропозицією до власника іншої земельної ділянки на межі цього або іншого масиву. Право власності на земельну ділянку за договором міни виникає після нотаріального посвідчення договору міни земельних ділянок, одержання документа, що посвідчує право власності на земельну ділянку, та його державної реєстрації (а.с.107-108). Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з'явились, про час та місце його проведення повідомлялись належним чином, в порядку ст. 128 ЦПК України шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. За таких обставин суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - приватний нотаріус Великоновосілківського районного нотаріального округу Кисельова Олена Володимирівна у судове засідання не з'явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності (а.с.93). З'ясувавши вищенаведену позицію сторін, дослідивши письмові докази у справі, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Судом встановлено, що 28 квітня 2014 року відповідачка [PERSON] уклала з відповідачем [PERSON] договір міни земельної ділянки на земельну ділянку. Відповідно до умов вказаного договору [PERSON] передала у власність [PERSON] належну їй на праві власності земельну ділянку за кадастровим номером №[NUMBER] площею 4,3 га за цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Олександро - Калинівської сільської ради Костянтинівського району Донецької області. Взамін, [PERSON] передав у власність [PERSON] належну йому на праві власності земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER] площею 0,0789 га за цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Рівненської сільської ради Покровського району, Донецької області. Приватним нотаріусом Великоновосілківського районного нотаріального округу, яка на момент укладання договору міни була нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Кисельовою О.В. вказаний договір міни земельних ділянок зареєстровано в реєстрі правочинів за №936. Право власності [PERSON] підтверджено державним актом серії [NUMBER], виданим 05.05.2004 на підставі розпорядження Костянтинівської райдержадміністрації від 26.11.2013 № 529 та зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №536 (а.с.55). Як передбачено ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ч.3 ст.12 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частинами 1,5,6,7 ст.81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Всупереч вищенаведеним вимогам закону позивачем не надано суду копії спірного договору міни земельної ділянки від 28 квітня 2014 року. Згідно доданої до позову відповіді приватного нотаріуса Великоновосілківського районного нотаріального округу, яка на момент укладання договору міни була нотаріусом Донецького міського нотаріального округу, Кисельової О.В. на запит прокурора від 26.06.2018 року №636/01-10, з 10 січня 2015 року вона припинила діяльність як нотаріус Донецького нотаріального округу. Архів залишився в м. Донецьку за місцем знаходження її робочого місця, тому можливості надати копії договорів міни земельних ділянок, у тому числі від 28.04.2014 року, немає можливості (а.с.64). Тобто вимоги прокурора ґрунтуються виключно на Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта № 128385192 від 21.06.2018 року (а.с.14-48), яка тільки підтверджує наявність спірного договору та його державну реєстрацію у відповідності до вимог законодавства. Таким чином, безпосередньо дослідити спірний договір та перевірити його положення на відповідність вимогам законодавства суд позбавлений можливості. Крім того, твердження прокурора щодо неможливості укладення спірного договору у зв'язку із не знаходженням земельних ділянок, що обмінюються, у єдиному масиві, не може бути враховано судом, оскільки у справі відсутні докази, що підтверджують розташування вказаних земельних ділянок всередині, а не на межі цього або іншого масиву. Статтею 14 Конституції України передбачено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Згідно ст.715 ЦК України, за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов'язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Договором може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості. Право власності на обмінювані товари переходить до сторін одночасно після виконання зобов'язань щодо передання майна обома сторонами, якщо інше не встановлено договором або законом. Договором може бути встановлений обмін майна на роботи (послуги). Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору міни. До договору міни застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, договір контрактації або інші договори, елементи яких містяться в договорі міни, якщо це не суперечить суті зобов'язання (ст.716 ЦК України). Пунктом 15 Розділу Х «Перехідні положення» Земельного Кодексу України від 25 жовтня 2001року №2768-III (далі за текстом також ЗКУ) передбачено, що до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1січня 2017року, не допускається: а) купівля-продаж земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної та комунальної власності, крім вилучення (викупу) їх для суспільних потреб; б) купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, а також крім зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок з метою їх надання інвесторам - учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами. Купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами «а» та «б» цього пункту, запроваджується за умови набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2017 року, в порядку, визначеному цим Законом. Угоди (у тому числі довіреності), укладені під час дії заборони на купівлю-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами «а» та «б» цього пункту, в частині їх купівлі-продажу та іншим способом відчуження, а так само в частині передачі прав на відчуження цих земельних ділянок та земельних часток (паїв) на майбутнє є недійсними з моменту їх укладення (посвідчення). Отже, законодавцем дозволено, як виняток, здійснення «обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону». Земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами (ч.1 ст.79 ЗКУ). Формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Земельна ділянка може бути об'єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї (ч.1,3,4,9 ЗКУ). Паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства,сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості) (абз.3п.1Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 8 серпня 1995 року№720/95). Преамбулою Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам часток (паїв)» від 5 червня 2003 року №899-IV (далі за текстом Закон №899) передбачено, що цей Закон визначає організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, а також порядок обміну цими земельними ділянками. Частиною першою статті 5 Закону №899 встановлено, що матеріали обміну земельними частками (паями), проведеного за бажанням їх власників, оформлюють сільські, селищні, міські ради та районні державні адміністрації в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) до моменту видачі державних актів на право власності на земельну ділянку. Статтею 14 вказаного Закону врегульовано механізм обміну виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності. У даній справі судом встановлено, що обмін між співвідповідачами відбувся сформованими земельними ділянками із наявними кадастровими номерами. Тобто дані правовідносини за своєю суттю не підпадають під правове регулювання Закону №899, оскільки останній регулює обмін розподілених між власниками, визначених в натурі земельних ділянок, але які ще не зареєстровані відповідно законодавства за власниками, тобто таких земельних ділянок, які не можуть виступати об'єктом цивільних прав згідно чинного законодавства. У справі, що розглядається, співвідповідачі обміняли земельні ділянки, які зареєстровані відповідно до законодавства і виступають об'єктом цивільних прав. З огляду на вищевказане, процедура міни вищезазначених земельних ділянок - є законним правом сторін - власників земельних ділянок та на підставі їх вільного волевиявлення може бути використане ними за їх взаємною згодою. Доказів наявності претензій від сторін, або будь-яких інших третіх осіб, щодо даного договору міни земельних ділянок, суду не надано. Зміст правочину, укладеного між відповідачем [PERSON] та [PERSON] щодо міни земельними ділянками не суперечить актам чинного законодавства та не є фіктивним чи удаваним правочином у розумінні статей 234 - 235 Цивільного кодексу України, оскільки доказів невиконання його умов, порушень при цьому вимог чинного законодавства суду також не надано. Таким чином, правовідносини, які виникли між відповідачем [PERSON] та [PERSON] в частині укладення Договору міни не суперечать підпункту б) пункту 15 Розділу X «Перехідних положень» Земельного кодексу України і відповідають приписам ст.ст.203, 715, 716 ЦК України. Посилання прокурора на правову позицію Верховного Суду України у справі №6-464цс16 є помилковою з огляду на те, що фактичні правовідносини у справі, розглянутій Верховним Судом та даній справі є різними. Зокрема, вища судова інстанція у своєму рішенні вказувала, що «Громадяни можуть отримувати земельні ділянки у власність з підстав та в порядку, визначеними положеннями ЗК України. Міна (обмін) земельних часток (паїв) відповідно до вимог закону є цивільно-правовою угодою, яка, однак, може укладатися та реалізовуватись лише у порядку, передбаченому в Законі № 899-IV. Цей\~Закон застосовується лише одноразово при переведенні земельної ділянки (паю) з невизначеними межами в закріплену на місцевості земельну ділянку з конкретним цільовим призначенням Законодавець не закріпив у ЗК України чи інших законах України порядок міни земельних часток (паїв) в інших випадках. Отже, аналіз зазначених норм права дає можливість зробити висновок про те, що обміняними можуть бути тільки земельні ділянки за схемою «пай на пай» та лише у випадку, передбаченому статтею 14 Закону № 899-IV. Згідно зі ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV, практика Європейського суду з прав людини ( далі за текстом також - ЄСПЛ, Суд) застосовується українськими судами як джерело права. ЄСПЛ, розглядаючи справи за заявами про захист права на мирне володіння майном, напрацював низку загальновизнаних стандартів захисту цього права, які зводяться до такого загального правила: вирішуючи питання про те, чи відбувається порушення ст. 1 Першого протоколу, треба визначити: чи є в позивача право власності на майно, що охоплюється змістом ст.1; чи мало місце втручання в мирне володіння майном та яким є характер такого втручання; чи відбулося позбавлення майна. На відміну від розуміння інституту права власності, характерного для України, ЄСПЛ тлумачить поняття «майно» набагато ширше й у контексті ст.1 Першого протоколу під «майном» розуміє не тільки «наявне майно», але й цілу низку інтересів економічного характеру (активи). ЄСПЛ виходить із того, що положення ст.1 Першого протоколу містить три правила: а) перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; б) друге - стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання втручання у право на мирне володіння майном правомірним; в) третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями ст.1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою ст.1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних органів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного інтересу», при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду» з огляду на те, що національні органи влади краще знають потреби власного суспільства і знаходяться в кращому становищі, ніж міжнародний суддя, для оцінки того, що становить «суспільний інтерес». Це поняття має широке значення, втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об'єктивної необхідності у формі публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися з дотриманням принципу «пропорційності» - «справедливої рівноваги (балансу)» між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення ст.1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Розумними очікуваннями особи вважаються легітимні (або законні) і виправдані очікування набути майно або майнове право, які в практиці ЄСПЛ дістають правову охорону як майно. Поняття «законні очікування» слід розглядати як елементи верховенства права та «юридичної визначеності». Безпосереднім рішенням, яке стосується питання мораторію на землю, є рішення ЄСПЛ у справі «Зеленчук та Цицюра проти України» (заява №846/16 та 1075/16), у якій Суд встановив порушення статті 1 Протоколу №1 (захист власності) Європейської конвенції з прав людини. Справа стосувалася скарги двох осіб на державну заборону продажу земельних ділянок сільськогосподарського призначення, яка, за їх словами, порушила їх права на власність як власників таких ділянок. ЄСПЛ зауважив, що після падіння Радянського Союзу Україна переважно роздавала земельні ділянки сільськогосподарського призначення особам, які раніше працювали в колгоспах, але запровадила передбачувану тимчасову заборону продажу таких земельних ділянок, відому як «мораторій на землю». Уряд стверджував, що захід перешкоджав зосередженню земельних ділянок в декількох руках, зупиняв збідніння населення сільської місцевості та надавав змогу переконатися, що земля залишалася оброблюваною Проте ЄСПЛ встановив, що держава не встановила справедливий баланс між загальними інтересами громади та правами власності заявників. Суд зазначив, що жодна інша держава Ради Європи не мала таку заборону і посилався на невідповідність підходу України до завершення мораторію. Було також незрозуміло, чому менш обмежувальний захід не був ефективним для досягнення тієї ж мети. Ключовим фактором для виявлення ЄСПЛ порушення прав власності заявників було те, що Україна послідовно ставила мету надання дозволу на придбання та продаж земельних ділянок сільськогосподарського призначення після створення інфраструктури ринку. Проте, всупереч оголошеній меті початковий мораторій був продовжений декілька разів і зараз розглядається з усіма практичними цілями як невизначений, незважаючи на періодичні крайні строки для того, щоб законодавчий орган врегулював це питання, але ці строки не були виконані. Це свідчить про відсутність послідовності органів влади. ЄСПЛ взяв до уваги твердження уряду щодо необхідності обмеження, наприклад, запобігання збідніння сільського населення, уникнення зосередження землі в руках декількох груп, таких як багаті особи або ворожа держава, а також припинення вилучення з обробки. Проте в першому твердженні не був врахований той факт, що заявники мешкали в місті та не бажали займатися сільським господарством. Крім того, законодавчий орган не виявив, що заборона була необхідною для досягнення поставленої мети щодо сільського населення взагалі, але її метою було надання достатньої кількості часу для прийняття необхідного законодавства. Наступні дві мети, наведені урядом, можливо досягти за допомогою інших законів, у тому числі тих, що вже зареєстровані в Україні, такі як обмеження кількості земельних ділянок та податки, які, як виявляється, сприяють обробці землі. Жодна інша держава Ради Європи не мала такої загальної заборони, в тому числі подібні країни з перехідною економікою, які використовують інші закони для досягнення цілей, наведених урядом. Завданням ЄСПЛ не було визначення того, чи вибір України був найкращим рішенням, але в ситуації, коли держава поставила собі за мету добре регульований ринок продажу землі, вона повинна надавати підстави для більш обмежуючого рішення, що вона не змогла виконати у будь-який послідовний спосіб. ЄСПЛ встановив, що тягар, накладений на двох заявників, був надмірним. Вони постраждали від наслідків нездатності органів влади дотриматися своїх власних крайніх строків, в той час як органи влади надали лише незначні підстави для нездатності обрати менш обмежувальні заходи. Україна не встановила справедливий баланс між загальними інтересами громади та інтересами заявників , а також перевищила свої повноваження щодо дискреційності («межі розсуду»). ЄСПЛ наголосив, що справа стосувалася загальної законодавчої ситуації та не обмежувалася лише заявниками. Суд постановив, що Україна повинна вжити відповідні законодавчі або інші заходи для забезпечення справедливого балансу між інтересами власників сільськогосподарських земель та суспільством взагалі. ЄСПЛ зауважив, що він не вимагає створення ринку земельних ділянок сільськогосподарського призначення без обмежень, а також те, що держава залишається вільною обирати, які заходи необхідно вжити. Отже, суд, надаючи оцінку на предмет відповідності втручання в право відповідачів на мирне володіння своїм майном (земельними ділянками) принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями ст.1 Першого протоколу, у даній справі, виходив з наступного. Інтереси держави у даній цивільній справі представляє прокурор. У позовній заяві прокурором обґрунтовано захист інтересів держави у сфері земельних правовідносин з метою забезпечення правомірного обігу майнових прав на земельні ділянки, захисті та визнанні лише тих прав, які набуто та підтверджено у передбачений законом спосіб (ч.4 ст.13, ч.2 ст.41 Конституції України). Водночас прокурор вказав, що набуття права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення у спосіб, що суперечить закону, порушує порядок обігу майнових прав та нівелює інтереси держави у цій сфері. Між тим, норми на які посилається прокурор, визначають, що держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом (ч.4 ст.13 Конституції України), а також те, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (ч.2 ст.41 Конституції України). У даній справі прокурор просив суд на підставі ч.1 ст. 203 ЦК України визнати недійсним правочин між двома приватними особами (фізичною особою - [PERSON] та фізичною особою [PERSON].), в основі якого закладений обмін двома земельними ділянками, належними кожній з вказаних осіб на праві власності. Суд дійшов висновку про відсутність належного обґрунтування і доведеності порушення інтересів держави з боку прокурора у даній справі, оскільки, як вказано вище, негативні наслідки від визнання правочину недійсним несуть тільки приватні особи, а не держава. Поряд із цим, норми Конституції України, які наведені прокурором, спрямовані на захист права власності і рівність всіх суб'єктів цього права перед законом, зокрема і права приватної власності відповідачів на володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у їх власності. Відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, «кожна фізична або юридична особа має право на повагу до своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Попередні положення не применшують права держави забезпечувати виконання таких законів, які є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів». У рішенні по справі «Гайдук та інші проти України», остаточна ухвала щодо прийнятності заяв № 45526/99, поданих Іваном Юрійовичем Гайдуком та іншими проти України від 2 липня 2002 року) ЄСПЛ зазначив, що стаття 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод містить три окремі норми. Перша норма загального характеру викладає принцип поваги до власності; вона сформульована в першому реченні першої частини. Друга норма стосується позбавлення власності за певних умов; вона сформульована в другому реченні тієї самої частини. Щодо третьої норми, то нею визнається можливість держави регулювати використання майна відповідно до загальних інтересів та із запровадженням законів, які держави вважають необхідними для цього. У частині другій статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод йдеться лише про право держави забезпечувати виконання таких законів, які є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном. Натомість можливість існування обмежень правомочностей власника щодо розпорядження належним майном Конвенцією не передбачена. Європейський суд з прав людини наголошував, зокрема, на тому, що необхідною ознакою майна є його відчужуваність, що ґрунтується на висловленій у Рішенні ЄСПЛ правовій позиції, згідно з якою «право відчужувати власність є традиційним і фундаментальним аспектом власності» («Маркс проти Бельгії» (Marckx v. Belgium), рішення від 27 квітня 1979 року, п.50,63). Право відчужувати належні громадянам земельні ділянки закріплено також частиною 1 статті 90 Земельного кодексу України, в якій зазначається, що власники земельних ділянок мають право продавати або іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину. Разом з тим, мораторій на продаж земель сільськогосподарського призначення, що передбачений пунктами 14,15 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України, обмежує конституційні права громадян України щодо можливості відчуження належних їм на праві приватної власності земельних ділянок, які гарантуються Конституцією України і нормами Земельного кодексу України, та суперечить статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. З практики ЄСПЛ вбачається, що при вирішенні питань щодо порушення державами - учасницями Ради Європи положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї велика увага акцентується на дотриманні державою принципу «правомірних або законних очікувань» та захисту прав людини через призму цього принципу. Зокрема, у справах «Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії» та «Федоренко проти України» ЄСПЛ констатував, що відповідно до прецедентного права органів, які діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх, принаймні, «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності (пункт 21 Рішення ЄСПЛ у справі «Федоренко проти України»). На момент прийняття Земельного кодексу України у 2001 році, власники земельних ділянок сільськогосподарського призначення мали правомірні очікування щодо можливості вільного розпорядження своєю власністю, зважаючи на завершення дії мораторію у 2005 році, як було зазначено у першій редакції пунктів 14, 15 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України. Однак, неодноразове продовження дії мораторію призвело до порушення майнових прав громадян України у вигляді правомірних очікувань щодо набуття у майбутньому права розпорядження майном, що є об'єктом правового захисту згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та національним законодавством України. Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном (розпорядження землею сільськогосподарського призначення) у даному випадку не є виправданим, оскільки, як підкреслив ЄСПЛ у рішенні «Зеленчук та Цицюра проти України» тягар, накладений на двох заявників, був надмірним. Вони постраждали від наслідків нездатності органів влади дотриматися своїх власних крайніх строків, в той час як органи влади надали лише незначні підстави для нездатності обрати менш обмежувальні заходи. Україна не встановила справедливий баланс між загальними інтересами громади та інтересами заявників, а також перевищила свої повноваження щодо дискреційності («межі розсуду»). Тобто, держава, з часу введення дії мораторію, не змогла забезпечити протягом багатьох років належного механізму реалізації права власності на землі сільськогосподарського призначення. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми\~Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується (ст.8 Конституції України). Складовими частинами верховенства права є принципи правової визначеності та пропорційності. Принцип правової визначеності вимагає, передусім, ясності й однозначності як формулювання, так і застосування правової норми та забезпечення того, щоб правомірні очікування суб'єктів правовідносин щодо наслідків (правового результату) своєї поведінки залишалися передбачуваними. Згідно з правовою позицією Конституційного Суду України «із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі» (пункт 5.4 мотивувальної частини Рішення від 22 вересня 2005 року №5-рп/2005). Дотримання принципу правової визначеності з метою збереження стабільності правового регулювання та передбачуваності законодавчої політики повинно враховуватись законодавцем як при прийнятті нових законів, так і при внесенні змін до існуючих законодавчих актів. Зокрема, це стосується і принципів правового регулювання у сфері земельних правовідносин, які повинні забезпечувати врахування всіх особливостей землі як об'єкта власності Українського народу та суспільних відносин, що виникають у зв'язку з реалізацією громадянами конституційного права власності на землю. Проте, всупереч зазначеному, оспорювані норми пунктів 14, 15 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України, якими було продовження мораторію на продаж чи іншим способом відчуження земель сільськогосподарського призначення до врегулювання на законодавчому рівні процедури обігу земель сільськогосподарського призначення та розроблення необхідних нормативно-правових актів, але не раніше 1 січня 2019 року, жодним чином не забезпечують передбачуваності правовідносин щодо реалізації громадянами правомочностей щодо розпорядження належними на праві приватної власності земельними ділянками сільськогосподарського призначення, чим порушується принцип верховенства права, закріплений у статті 8 Конституції України. За основу запровадження заборон на відчуження земель сільськогосподарського призначення взято формальний («до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення»), а не змістовний критерій, який є обов'язковим для встановлення відповідності таких заборон принципу верховенства права. Незважаючи на те, що втручання у здійснення права власності передбачено законодавчим актом (пункти 14, 15 розділу X Земельного кодексу України), таке втручанням не може бути визнано допустимим і пропорційним в розумінні статті 1 Протоколу 1 Конвенції, оскільки відсутність часових меж дії норм-заборон пунктів 14, 15 розділу X Земельного кодексу України, які було запроваджено у 2001 році, підриває ідею правової визначеності (передбачуваності) та принцип верховенства права. Таке втручання держави в реалізацію права власності фізичних та юридичних осіб на землю також є непропорційним, оскільки, незважаючи на те, що власники земельних ділянок та паїв несуть реальні економічні збитки (неринкова орендна плата, неможливість розпорядження своїм майном), такі обмеження не супроводжується будь-яким відшкодуванням з боку держави. Межі втручання законодавчого органу в сферу права приватної власності та свободи підприємницької діяльності у вигляді обмежень і заборон в їх системно-логічному зв'язку із нормою частини 1 статті 8 Конституції України, якою проголошено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, повинні відповідати критерію пропорційності як елементу верховенства права. При здійсненні оцінки пропорційності слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети, що переслідується, за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав та свобод людини. Обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети. Отже, заборона внесення права на земельну частку (пай) до статутних капіталів господарських товариств та відчуження земельних ділянок, яка діє з 2001 року, є непропорційним обмеженням права приватної власності на землю та права на підприємницьку діяльність. Європейський суд з прав людини у п. 150 Рішення від 22 травня 2018 року у справі «Зеленчук та Цицюра проти України» (заява №846/16 та 1075/16) зазначив, що Держава - відповідач повинна прийняти необхідні законодавчі та/або інші загальні заходи для забезпечення справедливого балансу між інтересами власників сільськогосподарських земель з одного боку та загальними інтересами суспільства з іншого, у відповідності з принципами захисту прав власності в рамках Конвенції. За приписами ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Таким чином, позивачем не доведено недійсність укладення договору міни земельної ділянки від 28.04.2014 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Великоновосілківського районного нотаріального округу Кисельовою Оленою Володимирівною, тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі.

Outcome: dismissed