Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-07 00:00:00

26.02.2020 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 14.04.2010 року вона уклала шлюб з відповідачем, від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей. Під час перебування у шлюбі подружжям за спільні кошти побудовано тимчасову споруду (торгівельний павільйон), площею 30 кв.м, що розташована за адресою: [ADDRESS] , яку позивач використовує для підприємницької діяльності. Після припинення подружніх відносин і спільного проживання позивач продовжує підприємницьку діяльність, але вказане майно зареєстроване за відповідачем, який відмовляється добровільно розділити спільне майно, що стало підставою для звернення позивача до суду зі вказаним позовом. Позивач просить визнати тимчасову споруду (торгівельний павільйон), площею 30 кв.м, що розташована за адресою: [ADDRESS] , спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] та визнати за нею право власності на Ѕ частину вказаної тимчасової споруди, стягнувши з відповідача понесені нею витрати на сплату судового збору та правову допомогу. 27.02.2020 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням сторін. 23.03.2020 року до суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач [PERSON] просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі в зв`язку з його безпідставністю. В обґрунтування відзиву відповідач вказує, що дійсно він з позивачем перебуває у зареєстрованому шлюбі з 14.04.2010 року. 18.05.2016 року він зареєструвався як фізична особа - підприємець, після чого розпочав оформлення документів для встановлення тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності на території Нивотрудівської сільської ради по [ADDRESS] . На будівництво даного торгівельного павільйону були придбані будівельні матеріали, з яких більша частина була придбана за кошти відповідача. Позивач зазначила в позовній заяві, що право власності на спірний павільйон зареєстровано за відповідачем, але докази на підтвердження вказаної обставини до суду не надала, також не надала докази на підтвердження факту права власності на спірний об`єкт нерухомості. Крім того, вважає, що належним відповідачем у справі є Нивотрудівська сільська рада, оскільки земельна ділянка, на якій збудовано торгівельний павільйон, знаходиться у комунальній власності вказаної сільської ради. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог, а також відмовити у стягнення витрат на правничу допомогу, оскільки позивачем не надано в повному обсязі документи, які підтверджують розмір вказаних витрат. У судовому засіданні представник позивача адвокат Котар С.В. позов підтримала та просить його задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] позов визнав та пояснив, що він перебував з 14.04.2010 року у зареєстрованому шлюбі з позивачем [PERSON] . На даний час шлюб розірвано, від шлюбу вони мають двох неповнолітніх дітей. Під час перебування у шлюбі він з позивачем за їхні спільні кошти придбали будівельні матеріали та побудували торгівельний павільйон, який розташований по [ADDRESS] . Перед початком будівельних робіт він зареєструвався як підприємець та оформив всі необхідні документи для здійснення підприємницької діяльності, в тому числі - щодо оренди земельної ділянки, на якій розташований торгівельний павільйон. Погоджується, що спірний торгівельний павільйон є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки його побудовано за спільні з позивачем кошти в період шлюбу, та не заперечує проти визнання за позивачем права власності на Ѕ частину вказаного торгівельного павільйону. Представник відповідача адвокат Яковченко В.І. підтримав позицію відповідача, проте просить відмовити у стягненні витрат на правничу допомогу в зв`язку з їх необґрунтованістю. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 14 квітня 2010 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, виданого відділом РАЦС Апостолівського РУЮ Дніпропетровської області 27.04.2010 року. 18.05.2016 року відповідач зареєстрований як фізична особа - підприємець, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. 06.05.2016 року відповідач отримав паспорт прив`язки на встановлення тимчасової споруди за адресою: [ADDRESS] (біля спортивного комплексу), а також паспорт зовнішнього оздоблення фасаду тимчасової споруди за вищевказаною адресою. Рішенням Нивотрудівської сільської ради від 22.10.2015 року № 10-40/УІ відповідачу надано в тимчасове платне користування земельну ділянку, кадастровий № 1220387700020064, для встановлення меж зони дії сервітуту по розміщенню тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності, загальною площею 0.0108 га. Факт будівництва та встановлення тимчасової споруди подружжям [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , не оспорюється сторонами, тому у відповідності до ч.1 ст.82 ЦПК України вказана обставина не підлягає доказуванню Ч.3 ст.368 ЦК України та ст.60 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). Відповідно до приписів ч.1 та ч.2 ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч.1 ст.61 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч.1 ст.69 СК України). Відповідно до ч.ч.1,3 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Враховуючи ту обставину, що вищевказана тимчасова споруда (торгівельний павільйон) сторонами побудована за час перебування у шлюбі, суд приходить до висновку, що спірна тимчасова споруда (торгівельний павільйон) є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , їх частки у спільній власності є рівними і кожна із сторін має право власності на Ѕ частку вищевказаного майна. На підставі викладеного суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог позивача щодо визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання за позивачем права власності на Ѕ частину вказаного майна. Згідно ст.264 ЦПК України суд повинен при ухваленні рішення вирішити питання як розподілити між сторонами судові витрати. Враховуючи положення ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь [PERSON] необхідно стягнути судовий збір в сумі 840,8 грн. та витрати на послуги з оцінки майна в розмірі 800 грн. У задоволенні вимог про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 7000 грн. слід відмовити, виходячи з наступного. Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно з частинами першою та другою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Таким чином, склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду у справі № 723/3193/19-ц від 23.11.2020 року). Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду у справі № 734/2313/17 від 19.11.2020 року). На підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, позивачем надано належним чином завірену копію договору, укладеного між [PERSON] та Адвокатським бюро «Світлани Котар», від 16 січня 2020 року про надання правової (правничої) допомоги [PERSON] та квитанцію № 729509 від 16.01.2020 року про отримання адвокатським бюро «Світлани Котар» 7000 грн. за надання правової допомоги [PERSON] . Відповідно до п.4.5 вказаного договору за результатами надання юридичної допомоги складається акт, що підписується представниками кожної зі сторін. В акті вказується обсяг наданої адвокатським бюро юридичної допомоги і її вартість. Акту, складеного відповідно до вимог п.4.5 договору, суду надано не було. Суд приймає до уваги положення частини третьої статті 141 ЦПК України, згідно з якою при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи та вважає, що вимога про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 7000 грн. задоволенню не підлягає, оскільки наявні в матеріалах справи вищевказані докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Outcome: partial