Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-08 00:00:00

24 квітня 2019 року представник позивача [PERSON] - [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності на частину земельної ділянки в порядку спадкування за заповітом, мотивуючи вимоги тим, що [INFO] померла мати позивача [PERSON] , яка залишила заповіт, згідно із яким заповіла все належне її майно позивачу та його братові [PERSON] . Спадкове майно складалось із житлового будинку та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] . Позивач звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, а його брат написав заяву про відмову від спадщини у зв`язку із тим, що їхня мати ще при житті подарувала частину житлового будинку своїй онучці - дочці брата, відповідачці [PERSON] . 06.06.2017 року позивач отримав витяг з Державного земельного кадастру на вищевказану земельну ділянку з якого вбачається, що дана земельна ділянка з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, форма власності приватна, власником земельної ділянки якої є [PERSON] (частка у спільній власності 1/1). 18.07.2017 року позивач отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом, згідно із яким успадкував 27/50 частин житлового будинку. Станом на 17.04.2019 року житловий будинок належить на праві спільної часткової власності позивачу [PERSON] із часткою 27/50 та відповідачці [PERSON] з часткою 23/50, підставою виникнення права власності у [PERSON] став договір дарування. Згідно рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 19.11.2018 року визнано недійсним договір дарування земельної ділянки від 13.08.2015 року укладений між [PERSON] та [PERSON] , в частині дарування останній 27/50 частин земельної ділянки та скасовано рішення державного реєстратора від 13.08.2015 року про державну реєстрацію за [PERSON] права власності на земельну ділянку. Реалізовуючи своє право на спадщину позивач звернувся до нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом на зазначену земельну ділянку, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріусом було відмовлено по причині того, що буде порушено право власності власника 23/50 часток житлового будинку, які розташовані на вищевказаній земельній ділянці на ім`я [PERSON] , а саме вільно володіти, користуватися, розпоряджатися своєю часткою земельної ділянки, відповідно до укладеного на її ім`я договору дарування 23/50 часток житлового будинку. Представник позивача зазначила, що [PERSON] , набувши право власності на 27/50 частин житлового будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом набуває право на отримання у користування або у власність частини земельної ділянки пропорційно до його частки у праві власності на будинок - 27/50 . На підставі зазначеного, представник позивача просила суд визнати за [PERSON] право власності на 27/50 частин земельної ділянки площею 0,0822 га, яка розташована по [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , стягнути з відповідача на користь позивача понесені позивачем судові витрати, а саме: судовий збір в розмірі 768,40 грн., витрати за проведення експертної оцінки земельної ділянки в розмірі 600,00 грн. та витрати за професійну правничу допомогу адвоката, а також додатково стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати за надання професійної допомоги згідно із договором про надання правничої допомоги №38 від 02.12.2017 року, які будуть здійснені до ухвалення судового рішення та після ухвалення судового рішення. 13 травня 2019 року провадження у справі було відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 21 травня 2019 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. 29.05.2019 року відповідачем подано зустрічну позовну заяву про визнання права власності на частину земельної ділянки, в якому зазначила, що 13.08.2015 року її бабуся [PERSON] подарувала їй 23/50 частини житлового будинку [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,0822 га цільовим призначенням для будівництва і обслуговування зазначеного вище житлового будинку. [INFO] бабуся [PERSON] померла, спадщину після смерті прийняв відповідач [PERSON] , як син спадкодавиці. [INFO] [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину на 27/50 частин вище вказаного житлового будинку. У видачі свідоцтва про право на 27/50 частин присадибної земельної ділянки нотаріусом відповідачу було відмовлено, оскільки вся присадибна земельна ділянка була спадкодавицею ще за життя подарована їй. Відповідач [PERSON] звернувся до суду із позовом до неї про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, рішенням Фастівського міськрайонного суду від 14.06.2018 року позов було задоволено, договір дарування земельної ділянки площею 0,0822 га визнано недійсним. Таким чином, вона як власник 23/50 частин житлового будинку має право на 23/50 частини присадибної земельної ділянки. Враховуючи вищевикладені обставини, у неї відсутня можливість оформити свої права власника частини земельної ділянки в досудовому порядку. На підставі викладеного, просила визнати за нею право власності на 23/50 частин земельної ділянки загальною площею 0,0822 га, яка розташована по [ADDRESS] , а також стягнути з відповідача понесені нею судові витрати. 30.05.2019 року відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що житловий будинок [ADDRESS] перебуває у власності: вона являється власником 23/50 часин будинку, позивач [PERSON] - власник 27/50 частин будинку. Присадибна земельна ділянка буда їй подарована її попереднім власником - бабусею [PERSON] 13.08.2015 року . Оскільки, рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 14.06.2018 року договір дарування земельної ділянки було визнано недійсним, внаслідок чого її право власності на цю земельну ділянку було скасовано, то і у позивача і у неї відсутня позасудова можливість оформити право власності на відповідні частини присадибної земельної ділянки. В зв`язку із зазначеним, не заперечує проти задоволення позову в частині визнання за позивачем права власності на 27/50 частин присадибної земельної ділянки, однак заперечує проти стягнення з неї судових витрат за надання правничої професійної допомоги згідно із договором про надання правничої допомоги №38 від 02.12.2017 року, які будуть здійснені до ухвалення судового рішення та після ухвалення судового рішення, оскільки підстави для стягнення з неї понесених позивачем витрати на професійну правничу допомогу відсутні. Ухвалою від 29 липня 2019 року зустрічний позов зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на частину земельної ділянки прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на частину земельної ділянки в порядку спадкування за заповітом та об`єднано в одне провадження, закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. В судове засідання позивач за первісним позовом та його представник не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлені вчасно та належним чином, позивачем до суду подано заяву про розгляд справи за його відсутності, в частині стягнення з відповідача судового збору відмовився. Відповідач за первісним позовом в судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи повідомлена вчасно та належним чином, через канцелярію суду подала заявупро розгляд справи за її відсутності, в частині стягнення з відповідача за зустрічним позовом судового збору відмовилася. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, всебічно й повно з`ясувавши обставини, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступне. Судом встановлено, що 12.01.2009 року [PERSON] склала заповіт, яким все своє майно заповідала [PERSON] та [PERSON] . Вказаний заповіт було посвідчено секретарем виконавчого комітету Борівської селищної ради Фастівського району Київської області та зареєстровано в реєстрі за №01 /а.с.8/. [INFO] [PERSON] померла, після чого позивач звернувся до Фастівської районної нотаріальної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та 18 липня 2017 року отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 27/50 частин житлового будинку [ADDRESS] .с.13/. Реалізовуючи своє право на спадщину позивач звернувся до нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом на зазначену земельну ділянку площею 0,0822 га, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріусом було відмовлено по причині того, що буде порушено право власності власника 23/50 часток житлового будинку, які розташовані на вищевказаній земельній ділянці на ім`я [PERSON] , а саме вільно володіти, користуватися, розпоряджатися своєю часткою земельної ділянки, відповідно до укладеного на її ім`я договору дарування 23/50 часток житлового будинку /а.с.31/. Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 14.06.2018 року визнано недійсним договір дарування земельної ділянки від 13.08.2015 року укладений між [PERSON] та [PERSON] , в частині дарування останній 27/50 частин земельної ділянки та скасовано рішення державного реєстратора від 13.08.2015 року про державну реєстрацію за [PERSON] права власності на земельну ділянку /а.с.17-23/. Постановою Київського апеляційного суду від 19.11.2018 року апеляційну скаргу [PERSON] відхилено, рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 11.06.2018 року залишено буз змін. Проаналізувавши обставини справи, оцінивши представлені сторонами в порядку ст. 76 ЦПК України докази в їхні сукупності, суд вважає, що позовні вимоги за первісним позовом та зустрічним позовом є обґрунтованими і підлягають задоволенню з огляду на наступне. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у постанові від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплені в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., зокрема, в ст.1 Першого протоколу до неї (ратифіковано законом України від 17.07.1997р. №475/97-ВР), яка є складовою правової системи відповідно до ст. 9 Конституції України, а також у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч.4 ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст.16 Цивільного кодексу України). Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі на житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до п. 3.3 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4/13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» зазначено «у випадках відсутності правовстановлюючих документів у зв`язку з їх втратою та відсутності реєстрації об`єкта нерухомості за спадкодавцем (на ім`я спадкодавця) суди в основному задовольняють вимоги спадкоємців про визнання права власності на нерухоме майно». Також у даному Листі зазначено, що «найпоширенішою причиною звернення особи в справах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неможливість спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім`я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем». Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Тобто, передумовою для застосування ст.392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Стаття 328 ЦК України встановлює, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Відповідно до ч. 2 ст. 120 ЗК України якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Крім того, у відповідності до ч. 4 ст.120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Згідно до ч. 1, 2 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків та об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації). Враховуючи викладене, суд вважає позов [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на частину земельної ділянки в порядку спадкування за заповітом та зустрічний позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на частину земельної ділянки обґрунтованим, а позовні вимоги доведені в повному обсязі.

Outcome: approved