Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-10 00:00:00

26 грудня 2017 року [PERSON] звернулася до суду із заявою про встановлення факту смерті матері [PERSON], яка померла 18 липня 2017 року в м. Горлівка Донецької області. Свої вимоги заявниця обґрунтовує тим, що у встановленому законом порядку зареєструвати факт смерті в органах державної реєстрації актів цивільного стану не можливо, оскільки ними не беруться до уваги документи, які видані органами на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюються своїх повноважень. Встановлення даного факту заявниці необхідно для реалізації спадкових прав щодо майна померлої. Заявниця в судовому засіданні вимоги викладені у поданій заяві підтримала. Представник заінтересованої особи в судовому засіданні при вирішенні питання про встановлення факту смерті поклався на думку суду. Суд, заслухавши пояснення заявника та представника заінтересованої особи, дослідивши матеріали справи, вважає що подану заяву слід задовольнити з огляду на наступне. Як встановлено в судовому засіданні заявник [PERSON] є дочкою [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії ОР №581060 від 11 вересня 1956 року. 18 липня 2017 року [PERSON] померла в м. Горлівка Донецької області. Відповідні обставини підтверджуються поясненнями заявника, а також копією свідоцтва про смерть від 18 липня 2017 року серії ДНР №073535 виданого Горлівським міським відділом запису актів цивільного стану державної реєстраційної палати Міністерства юстиції ДНР, а також лікарським свідоцтвом про смерть №1512 від 18 липня 2017 року виданого республіканським бюро судово-медичної експертизи ДНР. За зверненням [PERSON] для реєстрації факту смерті на підставі вищезазначених документів, Хмельницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану було відмовлено у вчиненні цієї дії, з підстав видачі документів органами на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюються свої повноваження. Відповідно до ст.ст.\~8,\~9 Конституції України\~в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republicof Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republicof Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Враховуючи наведене, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, а тому приходить до висновку, що факт смерті [PERSON], яка померла 18 липня 2017 року на тимчасово окупованій території України - у м.Горлівка Донецької області є доведеним та підлягає встановленню. При цьому суд бере до уваги ті обставини, що можливість збору доказів смерті особи на окупованій території є обмеженою, у той час як встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя, тощо. Відповідно до \~ст. 317 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України може бути подана родичами померлого до суду за межами такої території. Рішення про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України, визначеної Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved