Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-26 00:00:00

24 грудня 2019 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] , в якій вона просить визнати дійсним договір купівлі-продажу, укладений між нею та [PERSON] 29 грудня 1999 року щодо 1/ 2 частини житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Просить визнати за нею право власності на житловий будинок [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог позивач вказує, що 29 грудня 1999 року між нею та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу 1/ 2 частини житлового будинку [ADDRESS] . Нотаріально даний договір не посвідчувався та нині відповідач ухиляється від нотаріального укладення даного договору, що змусило позивача звернутися за захистом свого права до суду. Окрім того, позивач зазначає, що між нею та іншим співвласником [PERSON] встановлено порядок користування даним житловим будинком та фактично проведено його поділ, присвоєно різні юридичні адреси, зокрема: житловий будинок та споруди, що перебувають в її користуванні мають номер [ADDRESS] у власності відповідача - [ADDRESS] . За вказаного, просить визнати за нею право власності на житловий будинок саме за адресою: будинок [ADDRESS] . Позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала, підтвердила обставини викладені у позовній заяві. Відповідач [PERSON] позовні вимоги [PERSON] визнав, підтвердив про проведений фактичний розподіл між ними вище вказаного домоволодіння, та у зв`язку з чим житловий будинок, що перебуває у його власності має номер 9/2, а позивача - 9/1. Відповідач [PERSON] позовні вимоги [PERSON] визнав. Підтвердив про виконання ним та [PERSON] всіх умов договору купівлі-продажу та відсутність до неї будь-яких майнових претензій. З урахуванням вимог ч. 3 ст. 200, 206, 207 ЦПК, у зв`язку із визнанням позову відповідачами, суд вважає можливим прийняття рішення у підготовчому судовому засіданні. Зі змісту досліджених письмових доказів судом встановлено, що за даними копії технічного паспорту на житловий будинок [ADDRESS] , що виготовлений 20.12.1999 року, останній належав в рівних частках [PERSON] та [PERSON] (а.с. 14 Відповідно до договору купівлі-продажу від 29 грудня 1999 року, [PERSON] продав, а [PERSON] придбала 1/ 2 (одну другу) частину житлового будинку, що розташований по [ADDRESS] . Відповідно до п. 2 Договору, грошові кошти за продаж даного майна продавець отримав в повному обсязі від покупця до підписання даного договору. Вказаний договір зареєстровано філією №1 Біржею нерухомості «Єдвайс-консульт» та в подальшому нотаріально не посвідчувався (а.с. 7). Згідно копії договору від 23.05.2006 року, [PERSON] продав, а [PERSON] придбав 1 / 2 частину спірного житлового будинку. Договір посвідчено нотаріально, право власності [PERSON] зареєстровано в КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» та Реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 28-31). Відповідно до копії витягу з рішення Лиманівської сільської ради Жовтневого (нині Вітовського) району Миколаївської області №3 від 10 січня 2000 року, змінено нумерацію за вище вказаною адресою ( [ADDRESS] ) на дві нові, зокрема з на номер 9/ 1, що рахується за [PERSON] , та на № 9/2 - за [PERSON] (а.с. 33), який, як вже зазначено вище, свою частку будинку продав [PERSON] . В той же час, позивач позбавлена можливості розпорядження своєю часткою майна, з огляду на положення ст.227 ЦК УРСР 1963 року. Згідно з застереженнями, що містяться в ст. 5 ЦК України та п. 4 Прикінцевих та Перехідних Положень ЦК України, правовий статус майна, а також права та обов`язки суб`єктів цивільних правовідносин щодо цього майна визначаються нормами матеріального права, які були чинними на час його створення або набуття. Положеннями ст. 42 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), який має застосовуватися до спірних правовідносин, дозволялося укладення цивільно-правових угод у вигляді усної та письмової форми (простої або нотаріальної). Згідно з вимогами ст. 227 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) договір купівлі-продажу житлового будинку, повинен бути укладений у письмовій формі з обов`язковим нотаріальним посвідченням. Невиконання цих вимог, тягне недійсність такої угоди із застосуванням наслідків реституції, передбачених ч. 2 ст. 48 ЦК УРСР (в редакції 1963 року). В той же час, відповідно до правил ст. 15 Закону України «Про товарні біржі» угоди, які укладені учасниками біржі щодо купівлі-продажу товарів або об`єктів нерухомості, допущених до обігу на товарній біржі та зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Така угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Згідно з частиною 2 статті 47 ЦК України в редакції 1963 року суд може визнати дійсною угоду, що потребує нотаріального посвідчення, коли сторони досягли згоди за всіма її істотними умовами і одна сторона ухиляється від нотаріального посвідчення останньої за відсутності передбачених законодавством перешкод для цього. В цьому випадку не вимагається подальшого нотаріального посвідчення угоди. Позивачем надані належні докази на підтвердження факту укладення договору купівлі-продажу між нею та [PERSON] 1/ 2 частини спірного житлового будинку, її виконання та обставин, які свідчать про неможливість подальшого нотаріального посвідчення угоди. Таким чином, суд вважає можливим захист прав позивача шляхом визнання вказаного договору дійсним. Стосовно вимоги про визнання права власності, то хоч, відповідно до ч.3 ст. 334 ЦК України, право власності з моменту набрання законної сили рішенням суду у даній справі презюмується, однак з проведеним фактичним розподілом вище вказаного житлового будинку з присвоєнням нових адрес, що також слідує з копій технічних паспортів на житлові будинки [ADDRESS] [ADDRESS] , які у КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інветаризації» обліковуються як окремі житлові будинки, право позивача щодо спірного майна, яке нині має іншу юридичну адресу, не матиме автоматичного походження. За вказаного, ефективний спосіб захисту прав позивача можливий лише з визнанням за нею права власності щодо житлового будинку [ADDRESS] з господарськими будовами та спорудами.

Outcome: approved