Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-18 00:00:00

26 жовтня 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Позов обґрунтував тим, що 27 квітня 2014 року він уклав з відповідачкою [PERSON] договір позики відповідно до якого надав останній гроші в сумі 42000,00 грн., а відповідачка прийняла позику та зобовязалася повернути зазначену суму грошей в шестимісячний термін, про що також на зворотному боці договору власноруч написала розписку. Однак в установлений договором строк відповідачка позику не повернула. В звязку з тим що, відповідачка [PERSON] добровільно не сплачує борг, позивач просить стягнути з неї на його користь, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, суму боргу з урахуванням індексу інфляції, що станом на 23 жовтня 2017 року становить 72\~059 (сімдесят дві тисячі пятдесят девять) гривень 40 коп., три проценти річних від простроченої суми, відповідно до ст. 625 ЦК України, що станом на 23 жовтня 2017 року складає 3769 (три тисячі сімсот шістдесят девять) гривень 64 коп., пеню у розмірі 0, 5 % від суми позики за кожен день прострочення за 1 рік (365 днів) дні в сумі 210 (двісті десять) грн. та судові витрати. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилась, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, за участю його представника [PERSON], позовні вимоги підтримує повністю. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не зявився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, у порядку визначеному ст.ст. 128-130 ЦПК України, про причини неявки суду не повідомила, письмових заяв про перенесення розгляду справи та заперечень не надала. 19.02.2018 року суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд дослідивши матеріали справи, в межах заявлених вимог та наданих доказів, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Судом встановлено, що 27 квітня 2014 року між сторонами укладено письмовий договір позики, відповідно до якого [PERSON] зобовязався надати [PERSON] грошові кошти в розмірі 42000,00 грн., а остання зобовязалась прийняти позику і повернути грошові кошти у шестимісячний термін. Відповідно до розписки від 27 квітня 2014 року [PERSON] підтвердила укладення між нею та [PERSON] договору позики та отримання від позивача грошової суми в розмірі 42000,00 грн. та зобовязалась повернути гроші у визначений договором термін. Згідно ст. 526 та ст. 527 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Як вбачається з умов договору сторони дійшли згоди про те, що позика буде повернута позичальникові [PERSON] у строк до 27 жовтня 2014 року (п. 3.2. Договору). Таким чином, суд приходить до висновку, що між сторонами виникли зобовязання, що випливають з договору позики, що підтверджується письмовим договором позики від 27 квітня 2014 року та розпискою, а також вважає доведеним факт невиконання відповідачем [PERSON] взятих на себе зобовязань з повернення боргу позивачу в розмірі 42000,00 грн. Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. У разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. Розраховуючи розмір інфляційної складової у даному конкретному випадку, позивач керувався роз'ясненням, наданим Верховним Судом України від 03.04.1997 року №62-97р, відповідно до якого для визначення індексу інфляції необхідно перемножити між собою щомісячні індекси, які складають відповідний період прострочки; помножити заборгованість за договором позики на індекс інфляції за період прострочки виконання зобов'язання та поділити на сто, враховуючи той факт, що індекс інфляції визначається у відсотках. Розмір інфляційних збитків буде дорівнювати різницю між сумою боргу з урахуванням індексів інфляції та сумою боргу без урахуванням токової. Щомісячний розмір індексу інфляції є загальновідомою інформацією, яка публікується у офіційних виданнях, зокрема у газеті «Урядовий кур'єр». Суд погоджується з проведеним позивачем розрахунком інфляційних нарахувань, проведених відповідно до роз'яснень, наданих Верховним Судом України від 03.04.1997 року №62-97р, а саме: 42000,00 грн. х 171,57% / 100 = 72059,4 грн., де 42000,00 грн. сума боргу за договором позики, а 171,57% - індекс інфляції за період прострочки виконання зобов'язання (жовтень 2014 року - вересень 2017 року). Таким чином суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення суми позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання в розмірі 72059,40 грн. підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом встановлено, що розмір процентів договором позики не визначався. Перевіривши наданий в позовній заяві розрахунок трьох відсотків річних, суд погоджується з ним та зазначає, що з відповідача підлягає стягненню три відсотки річних в розмірі 3769,64 грн., які розраховані на суму заборгованості виходячи з кількості 1092 днів прострочення. Виходячи з вимог ст.ст. 549 та 551 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 624 ЦК України якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Пунктом 5.2. Договору передбачено, що при порушенні позичальником строку повернення позики вказаного в п. 3.2. договору він повинен сплатити позикодавцю пеню за кожен день прострочення в розмірі 0,5 % в день від загальної суми заборгованості розміру позики за весь період прострочення. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Оскільки умовами договору позики передбачена пеня у розмірі 0,5% від суми позики за кожен день прострочення, за період в межах одного року (365 днів) вона складає 210,00 грн. (42000 грн. х 0,5% / 100% / 365 днів х 365 днів = 210,00 грн., де пеня = сума боргу ? ставку пені (%) визначену договором / 100% / 365 днів ? кількість днів) та підлягає також стягненню з відповідача. Частиною 3 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ст. 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оскільки відповідач в судове засідання не зявилась, доказів виконання нею грошового зобовязання не надала, суд вважає встановленим, що борг позивачу відповідачка не повернула, а тому позовні вимоги про стягнення заборгованості за договором позики з урахуванням індексу інфляції, пені та трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобовязання суд визнає обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Згідно ст. 141 ЦК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у звязку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Враховуючи вище викладене, з [PERSON] на користь позивача підлягають стягненню понесені позивачем та документально підтвердженні судові витрати, а саме: судовий збір в розмірі 760,39 грн.; витрати на правову допомогу в розмірі 2500,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved