Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-10 00:00:00

25 березня 2019 року позивач звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, на обґрунтування якої вказав, що 24 червня 2015 року йому було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 12015030050000347 від 25 квітня 2015 року. Суть підозри заключалася в тому, що 22 квітня 2015 року в період часу з 20 год. по 20 год. 30 хв. він будучи неповнолітнім та неповнолітній [PERSON] перебуваючи в більярдному залі ГРК «СіС», що знаходиться в м. Нововолинськ проспект Дружби, 29, з корисливих мотивів, діючи спільно, за попередньою змовою з ним, шляхом вільного доступу, таємно викрав, забравши під час гри в більярд 4 (чотири) більярдні кулі вартістю 800 грн., завдавши потерпілому [PERSON] майнової шкоди на вказану суму. 22 липня 2015 року йому було вручено повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри у вчиненні того ж злочину, в якій відбулася заміна потерпілої сторони з [PERSON] на ТзОВ «Джерела». 20 серпня 2015 року було вручено обвинувальний акт, справу направлено до Нововолинського міського суду Волинської області для розгляду. 29 жовтня 2015 року вироком Нововолинського міського суду Волинської області його та [PERSON] було визнано невинуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого. 2 ст. 185 КК України та виправдано за відсутністю в їх діях складу злочину. Ухвалою апеляційного суду Волинської області від 16 лютого 2016 року вирок Нововолинського міського суду по даній справі залишено без змін. 23 червня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, касаційну скаргу прокурора залишено без задоволення. Таким чином, під час незаконного перебування під слідством і судом, йому було завдано душевних страждань, що призвели до погіршення та позбавлення можливостей реалізації своїх повсякденних звичок та бажань, погіршення стосунків з оточуючими людьми. Наявність кримінального провадження відносно нього, призвело до погіршення здоров`я та втрати нормального життєвого ритму, порушеними відносинами з близькими людьми. З урахуванням викладеного, а також характеру та обсягу страждань, яких він зазнав, просить стягнути з Державної казначейської служби України на його користь 50076 грн. моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування і прокуратури та 10 000 грн. витрат на оплату правничої допомоги у вищезазначеному кримінальному провадженні. Представник позивача 28 травня 2019 року позовні вимоги уточнив, в частині періоду за який проводиться стягнення, вважає що вказаний період має бути розрахований з моменту оголошення підозри [PERSON] і по день набрання вироком законної сили, тобто за період з 24 червня 2015 року по 16 лютого 2016 року. Розмір відшкодування заподіяної моральної шкоди становить із розрахунку 4173 грн.(розмір мінімальної заробітної плати) Х 9 місяців, що становить 37557 грн. На підставі викладеного просить стягнути з Державної казначейської служби України на користь позивача 37557 грн. моральної шкоди завданої незаконними діями та рішеннями органу досудового розслідування та прокуратури. Також просить стягнути 10 000 грн. витрат за надання правничої допомоги. (а.с. 78-79). 15 квітня 2019 року від представника відповідача, Державної казначейської служби України Семенюк О.В., надійшов відзив на позовну заяву у якому позовні вимоги стороною відповідача заперечуються у повному обсязі. Зазначає, що Іваничівський районний суд Волинської області відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові, незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не має права розглядати вказану позовну заяву про відшкодування шкоди, оскільки відповідний розгляд повинен здійснювати Нововолинський міський суд Волинської області. Разом з тим, не допускається стягнення з Казначейства моральної та матеріальної шкоди, оскільки це змінює встановлений законодавством порядок виплати відповідних коштів. Вказує, що державні органи, як юридичні особи, несуть юридичну відповідальність лише за своїми договірними зобов`язаннями. Держава не відповідає по зобов`язаннях державних організацій, які є юридичними особами, а ці організації не відповідають по зобов`язаннях держави. Така юридична особа, тобто державна установа, відповідає за своїми зобов`язаннями коштами, які є в її розпорядженні. Оскільки Казначейство жодної шкоди позивачу не заподіювало, у правовідносини з ним не вступало, тому не може нести відповідальність за можливу шкоду заподіяну позивачеві незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури (а.с.45-48). 15 квітня 2019 року від Головного Управління Національної поліції у Волинській області надійшла заява згідно якої, досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12015030050000347 від 25 квітня 2015 року здійснювалося слідчим відділенням Нововолинського міського відділу Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області. Жодних процесуальних дій в рамках вказаного кримінального провадження ГУ НП у Волинській області не здійснювало. Головне управління Національної поліції у Волинській області не є правонаступником Управління Міністерства внутрішніх справ у Волинській області. На підставі викладеного, ГУ НП у Волинській області є неналежною третьою особою. Того ж дня від ГУ НП у Волинській області надійшло клопотання про застосування строків позовної давності. Вказує, що відповідно до ст. 257 ЦК України позовна давність встановлена тривалістю у три роки. Згідно ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позивач був присутнім у судовому засіданні 16 лютого 2016 року, якому було оголошено судове рішення апеляційного суду та яке набрало законної сили з моменту проголошення. Перебіг позовної давності почався 16 лютого 2016 року. Позивач звернувся із позовом до суду 22 березня 2019 року після спливу трьох років з моменту виникнення права позивача на звернення до суду, тобто з 16 лютого 2016 року - набрання виправдовувальним вироком відносно нього законної сили. Частиною четвертою ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові. На підставі викладеного, просить відмовити у задоволенні позову повністю у зв`язку зі спливом позовної давності звернення до суду. Від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору прокуратури Волинської області 15 квітня 2019 року також надійшов відзив на позовну заяву згідно якого, в задоволенні позову просять відмовити повністю. Не заперечують що у позивача виникло право на відшкодування моральної та матеріальної шкоди на підставі Закону України «Про порядок відшкодування, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Однак розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. На підставі викладеного, розмір відшкодування моральної шкоди не обґрунтований та значно завищений. Що стосується витрат за надання правничої допомоги у розмірі 10 000 грн., то вважає, що вона до задоволення не підлягає так як документи на підтвердження понесення вказаних витрат належно не оформлені, а тому не можуть бути допустимими доказами. Разом з тим, оскільки право на звернення за судовим захистом у позивача виникло 16 лютого 2016 року - з дати набрання виправдовувальним вироком відносно нього законної сили, з врахуванням вимог ч. 4 ст. 267 ЦК України строк позовної давності на звернення до суду із відповідним позовом минув 16 лютого 2019 року. Позивач звернувся до суду із позовом про відшкодування шкоди 22 березня 2019 року. На підставі викладеного, просять відмовити у задоволенні позову повністю у зв`язку з пропуском строків позовної давності звернення до суду. (а.с.36-42). Того ж дня, 15 квітня 2019 року від прокуратури Волинської області надійшло клопотання про застосування строків позовної давності, у зв`язку з чим, просять у задоволенні позову відмовити повністю, що є підставою згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України для відмови в позові. (а.с.57-58). Представник позивача в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав, вважає, що період стягнення має бути розрахований з моменту оголошення підозри позивачу по день набрання вироком законної сили, тобто з 24 червня 2015 року по 16 лютого 2016 року. Таким чином, вважає, що розмір відшкодування заподіяної моральної шкоди становить 37557 грн. із розрахунку (4173 розмір мінімальної заробітної плати х 9 місяців = 37557 грн.) Зазначає, що вказана сума є достатньою для компенсації відшкодування моральної шкоди завданої незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури. Що стосується понесення витрат за надання правничої допомоги, то вони належно документально підтверджені договором про надання правничої допомоги, розрахунком суми витрат та квитанцією до прибуткового касового ордера. Представник відповідача Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився, однак від нього надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, в задоволенні позовних вимог просить відмовити повністю. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Головного управління Національної поліції у Волинській області в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи. В судовому засіданні представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору прокуратури Волинської області Андрейцев М.М. просить відмовити у задоволенні позову повністю у зв`язку із пропуском строків позовної давності для звернення до суду із вказаною позовною заявою. У своїх поясненнях зіслався на обставини зазначені у відзиві на позовну заяву. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного. Як вбачається з обвинувального акту у кримінальному провадженні відносно неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] внесеному в ЄРДР за № 12015030050000347 від 25 квітня 2015 року, зокрема [PERSON] було повідомлено про підозру у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України (а.с.12). Судом також встановлено, що в рамках кримінального провадження, внесеного в ЄРДР за № 12015030050000347 від 25 квітня 2015 року відносно [PERSON] були прийняті наступні процесуальні дії: 24 червня 2015 року винесено повідомлення про оголошення йому підозри, 21 липня 2015 року винесено повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри. (а.с.10-11). Вироком Нововолинського міського суду Волинської області від 29 жовтня 2015 року за результатами розгляду вищевказаного кримінального провадження ухвалено, зокрема, визнати [PERSON] , [PERSON] невинуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України та виправдано за відсутністю в їх діях складу даного злочину (а.с.14-16). Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 16 лютого 2016 року апеляційну скаргу прокурора було залишено без задоволення, а вирок Нововолинського міського суду Волинської області від 29 жовтня 2015 року щодо [PERSON] та [PERSON] без змін (а.с. 17-19). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 червня 2016 року ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 16 лютого 2016 року щодо [PERSON] та [PERSON] залишено без змін, а касаційну скаргу прокурора, який приймав участь під час розгляду кримінального провадження судом першої та апеляційної інстанцій - без задоволення. (а.с.20-21). Таким чином, позивач [PERSON] перебував під слідством та судом в період часу з 24 червня 2015 року до 16 лютого 2016 року. Тобто, з моменту оголошення підозри позивачу по день набрання вироком законної сили. Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України). Частиною другою статті 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом, до яких належать й інші способи відшкодування шкоди. Положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16, шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме, у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»(далі Закону). За змістом положень ст.ст.1, 3 цього Закону відшкодуванню громадянинові підлягає моральна шкода у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 цього Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає в тому числі і у випадку постановлення виправдувального вироку суду. Відшкодування шкоди в таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету (стаття 4 Закону). Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом (стаття 13 Закону). З врахуванням викладеного, суд вважає, що діями органів досудового розслідування та прокуратури позивачу була заподіяна моральна шкода. Частиною 4 ст. 28 ЦПК України передбачено, що позови, пов`язані з відшкодуванням шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, діями, чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача. Судом встановлено, що місце проживання позивача зареєстровано за адресою: [ADDRESS] , а тому звернення до суду із вказаним позовом не порушило підсудність справи. Законодавством визначено порядок відшкодування шкоди завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі й відшкодування моральної шкоди. Відповідно до частини першої статті 4 Закону, відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Пунктом 17 ч. 1 ст. 42 КПК України передбачено, що підозрюваний, обвинувачений має право вимагати відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно - розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, в порядку, визначеному законом, а також відновлення репутації, якщо підозра, обвинувачення не підтвердилися. Статтею 130 КПК України передбачено, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суд, відшкодовується державою за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом. На підставі викладеного, суд вважає, що Державна казначейська служба України повинна здійснити відшкодування моральної шкоди завданої незаконними діями та рішеннями органу досудового розслідування та прокуратури позивачу. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду справа від 22 квітня 2019 року № 236/893/17. Що стосується клопотання прокуратури Волинської області про відмову у задоволенні позову у зв`язку з пропуском строків позовної давності звернення до суду, то суд зазначає наступне. Частиною 4 ст. 261 ЦК України передбачено, що у разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття. Разом з тим, п. 1 ч. 1 ст. 268 ЦК України, передбачено, що позовна давність не поширюється на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав, крім випадків, встановлених законом. Згідно копії паспорта громадянина України, серії [NUMBER] виданого Іваничівським РС УДМС України у Волинській області 11 серпня 2015 року, позивач, [PERSON] народився [INFO] , тобто [INFO] йому виповнилося 18 років і він набув повної цивільної дієздатності. Відповідно до Положення про Державну казначейську службу України, Казначейство України відповідно до покладених завдань здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Разом з тим, суд звертає увагу, що відповідач є бюджетною установою, відповідно до ст. 25 Бюджетного кодексу України та п. 41 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 845 від 03 серпня 2011 року, виконання рішень про відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду здійснюється казначейською службою. Щодо визначення обсягу глибини душевних страждань, спричинення моральної шкоди, суд вважає, що незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури, які полягають у незаконному повідомленні про підозру у вчиненні кримінального правопорушення позивачу було спричинено значні душевні страждання. Таке незаконне кримінальне переслідування [PERSON] потягло за собою порушення його нормальних життєвих зв`язків, порушення стосунків із рідними та оточуючими його людьми, позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення душевного стану здоров`я. Разом з тим, будучи неповнолітнім та перебуваючи під слідством, душевних та психологічних страждань зазнала і його мати, яка виховувала сина самостійно без батька. Він разом із матір`ю втратили нормальний життєвий ритм життя, їздили у відділення поліції, згодом на розгляд справи у м. Луцьк та м. Київ. За місцем проживання сусіди не раз обговорювали його виклики до правоохоронних органів, що також негативно вплинуло на відносини із сусідами. Змінились і відносини в особистому оточенні, а саме, зі сторони вчителів та однокласників. Між незаконними діями органів досудового розслідування, органів прокуратури та несприятливими наслідками для позивача у вигляді моральних страждань, наявний причинно-наслідковий зав`язок. Виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості з урахуванням обставин справи, тяжкості страждань позивача, суд приходить до висновку, що розмір моральної шкоди необхідно визначити виходячи із розміру мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування позивача під слідством і судом. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у випадках коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються в кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік», станом на день розгляду даної справи судом, розмір мінімальної заробітної плати становить 4173 грн. Таки чином розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь позивача складає 37557 грн. (4173 грн. х 9 місяців). Суд вважає, що такий розмір моральної шкоди відповідає характеру правопорушення, глибині фізичних та духовних страждань позивача. Враховуючи, що позивач уточнив розмір позовних вимог, то його позовні вимоги підлягають до повного задоволення. Отже, враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури підлягають до задоволення. За даною категорією справ позивачем звільнений від сплати судового збору, а тому відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, судові витрати по справі судового збору підлягають компенсації за рахунок держави. Що стосується відшкодування витрат за надану професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне. На підтвердження отримання правничої допомоги позивачем додано договір про надання правничої допомоги № 01-03/19 від 01 березня 2019 року та додаткову угоду № 1 до договору № 01-03/19 про надання правничої допомоги від 01 березня 2019 року, ордер на надання правової допомоги серії ВЛ № 000032721, розрахунок суми витрат за надану адвокатом правничу допомогу [PERSON] та квитанцію до прибуткового касового ордера. (а.с.22-23, 25, 26, 28), що є належними та допустимими доказами. Частиною 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Таким чином, до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає 10000 грн. витрат за надання професійної правничої допомоги.

Outcome: approved