Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-13 00:00:00

26.06.2012 року [PERSON] звернулася до суду з позовом та просила постановити рішення, яким визнати договір дарування 1/3 частини квартири [ADDRESS] від 13.03.2008 року реєстр. № 1431, укладений між [PERSON] та [PERSON] недійсним, удаваним, та таким, що укладений сторонами для приховування іншої угоди, а саме договору довічного утримання та припинити, розірвати дію останнього у зв'язку з його невиконанням відповідачкою [PERSON], та визнати за [PERSON] право власності на вказану 1/3 частину квартири [ADDRESS]; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане Третьою одеською державною нотаріальною конторою на ім'я відповідачки [PERSON] після смерті чоловіка [PERSON], померлого [INFO] року. Свої вимоги мотивувала тим, що їй та її покійному чоловіку на праві приватної сумісної часткової власності належала квартира [ADDRESS], при цьому їй належали 2/3 частини, а чоловіку 1/3. Згодом, 17.12.2007 року позивач та уповноважений [PERSON], що діяв від імені її чоловіка [PERSON], підписали договір дарування 1/3 частини квартири, та того дня позивач уклала з [PERSON] договір довічного утримання та передала останньому у власність 2/3 частини квартири [ADDRESS]. Позивач стверджує, що після смерті чоловіка [PERSON] запропонував їй передати йому у власність за договором довічного утримання ще 1/3 частину квартиру, на що позивач погодилась, так як на протязі двох з половиною місяців після смерті чоловіка останній виконував свої обов'язки по договору довічного утримання. Позивач вказує те, що, довіряючи як нотаріусу, так і [PERSON], вона зробила помилку щодо обставин, що мають істотне значення. Договір, який вона підписувала є удаваним, він не є договором дарування, у дійсності вона та [PERSON] уклали договір довічного утримання відносно неї. Більш того, стверджує, що після підписання договору дарування від 13.03.2008 року [PERSON] поступово перестав виконувати умови договору довічного утримання від 17.12.2007 року та [INFO] року помер, спадоємцем останнього є [PERSON], яка отримала свідоцтво про право на спадщину за законом. Вказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом. Під час розгляду справи, а саме [INFO] року позивач [PERSON] померла, у зв'язку з чим ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 20.02.2014 року [PERSON] було залучено в якості правонаступника позивача [PERSON] до участі у справі. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового засідання сповіщені належним чином у порядку ст.74,76,77 ЦПК України. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Відповідач та її представник у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, посилаючись на її необгрунтованість. Суд, вислухавши сторони, свідків, дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає, що позов є необгрунтованим, безпідставним а у зв'язку з чим задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. У судовому засіданні встановлено, що 01 липня 1988 року у відділу ЗАГСу Київського РВК у м. Одесі було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], про що зроблена актова запис за № 783, що підтверджується Свідоцтвом про укладання шлюбу серії [NUMBER]. Розпорядженням органу приватизації від 14 червня 1993 року за № 13840 [PERSON], [PERSON], [PERSON] передано в приватну спільну власність в рівних частках квартиру [ADDRESS]. 15 серпня 2006 року державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Підгірняк О.А. було посвідчено Свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно якого [PERSON] успадкувала 1/3 частини трикімнатної квартири, що знаходиться у [ADDRESS], після смерті матері [PERSON]. 10 грудня 2007 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] було посвідчено довіреність, згідно якої [PERSON] уповноважив [PERSON] подарувати [PERSON] на умовах за власним розсудом, належну йому частину квартири [ADDRESS]. Після чого 17 грудня 2007 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] було посвідчено Договір дарування, згідно умов якого [PERSON], діючий від імені [PERSON] на підставі вищевказаної довіреності подарував, а [PERSON] прийняла в дар 1/3 частину квартири [ADDRESS]. Того ж дня, 17 грудня 2007 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] було посвідчено Договір довічного утримання, згідно п.1.1 якого [PERSON] передала у власність [PERSON] 2/3 частини квартири [ADDRESS], взамін чого [PERSON] зобов'язався забезпечувати [PERSON] утриманням та доглядом довічно. Згодом, [INFO] року [PERSON] помер про, що Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси в Книзі реєстрації смертей зроблено відповідний актовий запис за № 10580, що підтверджується Свідоцтвом про смерть Серії [NUMBER]. 30 березня 2008 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] було посвідчено Договір дарування, згідно умов якого [PERSON] подарувала, а гр. [PERSON] прийняв в дар належну позивачу 1/3 частину квартири [ADDRESS]. Таким чином, власником всієї квартири [ADDRESS] став [PERSON]. [INFO] року [PERSON] помер, про що Першим Малиновським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції в Книзі реєстрації смертей зроблено відповідний актовий запис за № 1713. Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді зазначеної квартири, спадкоємцем першої черги є дружина померлого - відповідач по справі [PERSON], яка 15 лютого 2014 року отримала Свідоцтво про право на спадщину за законом, посвідчене державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори [PERSON], в результаті чого стала власником 1/3 частини спірної квартири. Згодом, 14 липня 2011 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання договору довічного утримання, в результаті чого рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2011 року позов було задоволено, визнано договір довічного утримання, укладений 17 грудня 2007 року між [PERSON] з однієї сторони, та [PERSON] з другої сторони, за яким [PERSON] передала у власність [PERSON] 2/3 частин квартири [ADDRESS], взамін чого, [PERSON] зобов'язався забезпечувати [PERSON] утриманням та доглядом довічно та засвідчений приватним нотаріусом [PERSON] припиненим - (розірваним). Також в рішенні зазначено, що воно є підставою для приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу [PERSON] для повернення [PERSON] правовстановлюючих документів на 2/3 частки кв. [ADDRESS] та зняття заборони на вказану квартиру. [INFO] року позивач [PERSON] померла, про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції складено відповідний актовий запис за № 6941. За життя, а саме 09 липня 2013 року, [PERSON] склала заповіт, яким усе своє майно, де б воно не було та з чого воно не складалося, і взагалі все те, що на день смерті буде належати їй і на що вона за законом матиме право заповіла [PERSON], [INFO]. Вказаний правочин був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], та зареєстровано в реєстрі за № 1071. Звернувшись до суду з даним позовом, [PERSON] мотивувала свої вимоги тим, що довіряючи як нотаріусу так і [PERSON] вона зробила помилку щодо обставин, що мають істотне значення. Договір, який вона підписувала, є удаваним, він не є договором дарування, у дійсності вона та [PERSON] уклали договір довічного утримання відносно неї. Відповідно до ст. 6, ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору. Згідно ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ст.717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ст.718 Цивільного кодексу України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє, або які можуть виникнути у нього в майбутньому. Відповідно до ч.1 ст.722 ЦК України право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття. Судом також встановлено, що оскаржений договір дарування від 30 березня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] зареєстрований у реєстрі за № 1431 було укладено за вільним волевиявленням [PERSON] договір було підписано та виконано всі його умови. Згідно зі ст.235 ЦК України, за удаваним правочином сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Згідно з роз'ясненнями, викладеними в пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Отже, при вирішенні спору про визнання правочину удаваним, необхідно встановлення того, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. З матеріалів справи вбачається, що позивачка оспорює договір дарування 1/3 частини квартири від 30.03.2008 року як удаваний правочин, посилаючись на те, що його сторони [PERSON] та [PERSON] насправді уклали договір довічного утримання. Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Доказування не можу грунтуватися на припущеннях. На підтвердження своїх доводів [PERSON], а в подальшому і правонаступник [PERSON], не надали суду жодного доказу, який би свідчив, що при укладенні оскарженого договору дарування, сторони фактично домовились про укладання договору довічного утримання, а судом таких обставин не встановлено. Таким чином правочин, вчинений сторонами, на думку суду не може бути визнаний удаваним, оскільки їх дії свідчать про намір набути, змінити чи припинити цивільні права та обов'язки, як це передбачено п. 5 ст. 203 ЦК України. У відповідності до вимог ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно вимог ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Ст. 203 ЦК України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. На підставі ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Вирішуючи питання по суті, суд бере до уваги те, що за 3 місяці до укладання оспорюваного договору дарування, [PERSON] вже укладався договір довічного утримання, що свідчить про те, що остання знала про існування такого виду договорів, під час підготовки якого вона оговорювала з [PERSON] умови свого утримання, визначаючи суму, що їй потребується на місяць, право свого проживання в квартирі, право розірвання договору тощо. Таким чином, позивачем не було надано доказів того, що [PERSON] помилилась щодо обставин, які мають значення для справи та була необізнаною щодо умов укладання договору. Крім того, залишилось не зрозумілим, з якою метою сторонами був укладений удаваний правочин - договір дарування, в той час як їм ніхто не заважав укласти ще один договір довічного утримання. Відповідно до п. 36 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 03.03.2004 року нотаріус зобов'язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Встановлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони з метою виключення можливості стороннього впливу на її волевиявлення. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. Як вбачається із оспорюваного договору, приватним нотаріусом роз'яснювався сторонам зміст договору та правові наслідки, які настануть. Так само і було перевірено дієздатність сторін, що уклали оспорюваний договір. В момент їх укладення сторони договору мали на меті реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними, а саме - перехід права власності на 1/3 частину квартири; сторонами договору було додержано усіх вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, який посвідчується нотаріально (ст.203 ЦК України), тому в задоволенні позову має бути відмовлено у повному обсязі. Пояснення свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], на які посилається позивач, в даному випадку не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки за положеннями ст. 218 Цивільного кодексу України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитись письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Більш того, ніхто з вказаних свідків не був присутнім при укладанні оспорюваного договору. Також при вирішенні спору по суті суд не може взяти до уваги твердження позивача [PERSON] про те, що їй стало відомо про договір дарування лише під час розгляду іншої справи (суддя Непорада М.П.) у 2011 році, так як [PERSON] у судовому порядку недієздатною визнана не була, і доказів того, що вона не розуміла значення своїх дій в момент укладення договору дарування суду не надала. Згідно ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним, примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Вищевказане положення деталізується в ст. 317 ЦК України, де вказано, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. В ст. 321 ЦК України зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст.316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. На підставі ст.319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, ст.1 ЦПК України задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України суд захищає порушене право особи у спосіб, встановлений законом. Аналізуючи зібрані по справі докази, враховуючи наведене, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача не доведені, обставини, викладені в позовній заяві не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, від так законні підстави для задоволення позову судом не встановлені. Зважаючи на викладене,

Outcome: dismissed