Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-28 00:00:00

24 липня 2018 року позивач [PERSON] звернувся до Красноармійського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до відповідача [PERSON] про стягнення процентів за користування безпідставно одержаними грошима у розмірі 12134,27 грн., трьох відсотків річних у розмірі 2967,55 грн., інфляційних втрат у розмірі 22462,61 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що з 28 жовтня 2005 року по 25 лютого 2008 року знаходився у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. У період шлюбу ними було придбано будинок, розташований за адресою: Красноармійський район (на той час), с. Новоекономічне, вул. Суворова, 11, за 10000 грн. Після розірвання шлюбу між ними була досягнута усна домовленість про поділ вказаного будинку наступним чином: будинок залишається у власності позивача, а останній сплачує відповідачеві 10000 грн. Позивач на виконання вказаної домовленості передав відповідачеві 10000 грн., про що останній 07 квітня 2008 року написав розписку. Однак в порушення вказаної домовленості відповідач [PERSON] у червні 2016 року звернулася до суду з позовом про поділ вказаного будинку. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 13 червня 2017 року, яке набрало законної сили, вказаний будинок поділо та визнано за кожним з подружжя право власності на ? частки вказаного будинку. У звязку з викладеним вважає, що відповідач набув вказані грошові кошти безпідставно і в травні 2018 року звернувся до суду з позовом про стягнення вказаних грошей. Під час розгляду справи відповідач у добровільному порядку 30 травня 2018 року сплатив йому 10000 грн., у звязку з чим [PERSON] відмовився від позову і провадження у справі було закрито. Позовні вимоги обґрунтовує положеннями ст.ст. 536, 625, 1214 ЦК України. Розрахунок позовних вимог додано до позовної заяви. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] надав суду відзив, у якому заперечував проти позовних вимог у повному обсязі. Не заперечувалв щодо обставин, зазначених позивачем у позовній заяві, однак вважає, що до вказаних правовідносин не може бути застосовано положення ст. 1214 ЦК України, оскільки вказана норма поширюється лише на випадки безпідставного отримання майна, однак [PERSON] отримано вказані грошові кошти в результаті добровільної передачі їх для розподілу майна, набутого за час шлюбу. Але коли позивач не віддав всі гроші за це майно, [PERSON] і звернулася до суду про поділ майна. При першій вимозі повернути 10000 грн [PERSON] повернула їх позивачеві, бо майно було поділено судом відповідно до норм чинного законодавства. В судове засідання позивач [PERSON] не зявився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності за участю його представника [PERSON], в якій наполягав на задоволенні позовних вимог. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні та доводи в їх обґрунтування вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити, посилався на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 13.06.2017 року, яким визнано за [PERSON] та [PERSON] право особистої власності на 1\\2 частину житлового будинку, що розташований за адресою: пров. Суворова, 11, с. Новоекономічне, Покровського району. Посилався на те, що зазначене рішення обґрунтовується тим, що зазначене розпорядження спільним нерухомим майном потребувало письмової форми, нотаріального посвідчення та державної реєстрації в порядку, встановленому діючим законодавством, а розписка відповідача не відповідає зазначеним вимогам. Отримання відповідачем грошей по розписці від 07.04.2008 року в якості підтвердження факту поділу нерухомого майна подружжя не ґрунтується на законі, є безпідставно отриманими, оскільки поділ майна згідно рішенню суду від 13.06.2017 року повинен відбуватись на підставі та в порядку, визначеному законодавством. Таким чином, відповідач збагатилась за його рахунок поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочинами. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилась, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі, просив відмовити в їх задоволенні, підтримав доводи, зазначені у відзиві на позов, пояснив, що позивач не заперечує, що будинок, який був предметом спору у суді, є спільною сумісною власністю подружжя, а гроші позивач передав в рахунок поділу вказаного будинку. Сторони по справі мали право та уклали усний договір про отримання компенсації одним з подружжя в результаті поділу майна подружжя. Тому і не можливо казати, що ці гроші безпідставно отримані, оскільки вони отримані в результаті поділу майна, причому за згодою сторін. Вказані аргументи в сукупності з підставами, вказаними у відзиві, є підставами для відмови в задоволенні позовних вимог. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони у справі позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у шлюбі з 28 жовтня 2005 року по 25 лютого 2008 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб та свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с.16-17). Під час шлюбу сторонами було придбано житловий будинок, розташований за адресою: Покровський район (на той час - Красноармійський), с. Новоекономічне, вул. Суворова, 11, що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку від 06 липня 2006 року (а.с.20). 07 квітня 2008 року після розірвання шлюбу позивач [PERSON] передав відповідачеві [PERSON] грошові кошти у сумі 10\~000 грн. Вказаний факт не оспорюється сторонами та підтверджений власноручно написаною розпискою відповідача [PERSON] (а.с.10). У березні 2017 року відповідач [PERSON] звернулася до Красноармійського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою про встановлення факту спільного проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ (а.с.18-19). Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 13 червня 2017 року вказаний будинок було поділено та визнано за кожним з подружжя право власності на ? частки вказаного будинку (а.с. 11-14). Зазначене рішення залишено ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 18 липня 2017 року без змін (а.с.15). Позивач [PERSON] направив відповідачу [PERSON] вимогу від 22 березня 2018 року про повернення вказаних 10\~000 грн., яку згідно поштового повідомлення відповідачем отримано 24 березня 2018 року (а.с. 46). Позивач [PERSON] звернутався до суду з позовом про стягнення 10\~000 грн. В ході судового розгляду відповідач [PERSON] 30 травня 2018 року сплатила позивачу спірну суму, цей факт не оспорюється сторонами, у звязку з чим клопотання про відмову від позову внаслідок задоволення його відповідачем задоволено, провадження у справі було закрито ухвалою Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 11 червня 2018 року (а.с.21). За змістом ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Суд дійшов висновку, що між сторонами склалися правовідносини, які випливають з неукладеного договору відчуження свої частки у обєкті нерухомості, який сторонами було визнано спільною власністю, і відповідно на вимоги, з ним повязані поширюються ЦК України, які регулюють правовідносини щодо набуття, збереження майна без достатньої правової підстави. Такий висновок суду ґрунтується на положеннях пунктів 8 та 13 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до яких правочини, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і \~державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін, а на правовідносини щодо неукладених правочинів та повязаних з ними вимог поширюються положення глав 83 книги п'ятої ЦК. Оскільки вказані грошові кошти було передано позивачем та отримано відповідачем за частину житлового будинку, без укладення договору, його нотаріального засвідчення та реєстрації в порядку, визначеному Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», що є обовязковим для обєктів нерухомого майна, то такий договір є неукладеним та створює лише наслідки, повязанні з набуттям за збереженням майна без достатньої правової підстави. Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Стаття 1214 ЦК України передбачає, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. У разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Згідно до ст. 536 Цивільного кодексу України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до висновків Верховного Суду, які згідно ст. 263 ЦПК України мають враховуватися судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, викладених у постанові [PERSON] Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 14-14гс18 (далі - Постанова) термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов'язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги стосовно стягнення процентів за користування грошовими коштами на рівні облікової ставки Національного банку України є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Судом перевірено розрахунок розміру відсотків, наданий позивачем, і встановлено, що він відповідає нормам чинного законодавства. Сума відсотків становить 12134.27 грн. Стосовно позовних вимог щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно до висновків Верховного суду України, викладених у п. 41 Постанови стаття 625 ЦК поширює свою дію на всі види грошових зобов'язань. Тому у разі прострочення виконання зобов'язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України. Таким чином, вимоги позивача щодо застосування до вказаних правовідносин положень ст. 625 УК України стосовно відшкодування інфляційних витрат та 3% річних є обґрунтованими. Водночас положення\~ст.\~625\~ЦК України\~застосовується лише\~до грошового\~зобовязання,\~строк виконання\~якого сплив\~(прострочене\~зобовязання).\~Стаття 530\~ЦК України\~передбачає строки\~виконання зобовязань.\~Якщо у\~зобов'язанні\~встановлений строк\~(термін)\~його виконання,\~то воно\~підлягає виконанню\~у цей\~строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Оскільки строк повернення вказаних грошових коштів у сумі 10\~000 грн. сторонами не був встановлений, то відповідач повинен був їх повернути у строк семи днів з моменту отримання вимоги позивача. Вимогу відповідачем було отримано 24 березня 2018 року, у звязку з чим він мав повернути грошові кошти до 31 березня 2018 року, тому з наступного дня, а саме з 01 квітня 2018 року, вказане зобовязання слід вважати простроченим і відповідно саме з цього дня до простроченого грошового зобовязання мають застосовуватися наслідки, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України, до дня його фактичного виконання, тобто до 30 травня 2018 року, коли зобовязання фактично було виконано і відповідач повернув позивачеві 10\~000 грн. Таким чином, сума 3% річних, що підлягає стягненню з відповідача, за вказаним зобовязанням становить: 10\~000 грн. (сума боргу) * 3% * 59 днів (кількість днів прострочення) / 365 днів = 48,49 грн. Сума боргу з урахуванням інфляції становить: 10\~000 грн. (сума боргу) * 100.8% (сукупний розмір інфляції за квітень-травень 2018 року) = 10\~080 грн. Таким чином сума інфляційних втрат, що підлягає стягненню з відповідача, становить 80 грн. Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що задоволені позовні вимоги [PERSON] частково на загальну 12262,76 грн. (тобто 32,64 % від суми заявлених позовних вимог в розмірі 37564,43 грн.), а позивачем сплачений судовий збір при зверненні до суду в розмірі 704,80 грн., то пропорційно розміру задоволених позовних вимог з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 230,09 грн. (32,64% від 704,80 грн.). На підставі викладеного,

Outcome: partial