Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-25 00:00:00

25.07.2019 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, посилаючись на те, що вони із відповідачем 13.09.2014 року зареєстрували шлюб, від якого мають дочку [PERSON] , [INFO] . Перші роки подружнього життя із відповідачем складалися добре, однак останні рік вони не можуть проживати як сім`я, вирішувати спільні поточні проблеми, постійно сперечаються та не можуть налагодити спільний побут. Це призвело до того, що вона переїхала проживати до нового місця - смт Вороновиця Вінницького району Вінницької області. З жовтня 2018 року вони проживають окремо, спільне господарство не ведуть, шлюбних відносин не підтримують. Єдиним вірним вирішенням проблеми бачить розірвання шлюбу, оскільки його збереження суперечить її інтересам, а їх шлюб носить лише формальний характер. З моменту припинення фактичних шлюбних відносин відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, участі у її вихованні не бере. Внаслідок чого вони із дитиною перебувають у скрутному матеріальному становищі. Між ними не досягнуто згоди щодо матеріального утримання дитини. Відповідач не має інших утриманців, стягнення за виконавчими документами з нього не проводяться. За таких обставин просить їх шлюб розірвати та стягнути із відповідача на її користь на утримання їх неповнолітньої дитини аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 2000 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Позивач у судове засідання не з`явилася. Подала заяву в якій позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, справу розглянути у її відсутність. Після розірвання шлюбу залишити їй прізвище « [PERSON] », понесені нею судові витрати в розмірі 768,40 грн. по оплаті позовної вимоги про розірвання шлюбу просить залишити за нею та не стягувати із відповідача (а.с. 25). Відповідач у судове засідання не з`явився. Подав заяву, в якій позовні вимоги про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини визнав повністю, просив справу розглянути у його відсутність. Не заперечував щодо стягнення аліментів в розмірі, який просить позивачка (а.с. 26). Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, оскільки розгляд справи відповідно до положень цього Кодексу проводиться судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі. Ухвалою суду від 29.07.2019 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху, визначено недоліки позову, порядок та строк їх усунення. (а.с. 14) Ухвалою суду від 03.09.2019 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 26.09.2019 року (а.с.23). Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Розглянувши позовну заяву, суд вважає, що в даному випадку наявні законні підстави для ухвалення рішення про задоволення позову, що підтверджується позовною заявою, доданими до неї доказами та заявою відповідача. Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , сторони 13.09.2014 року зареєстрували шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Немирівського районного управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис №80 (а.с. 4). Сторони є батьками дитини [PERSON] , [INFO] (а.с. 6). Дослідивши наявні у матеріалах справи заяви по суті, докази, оцінивши їх в сукупності, судом установлені такі фактичні обставини та відповідні їм спірні правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи, позивач бажає розірвання шлюбу, однак розірвання шлюбу за наявності неповнолітньої дитини можливе лише в судовому порядку. Окрім того, позивач як на підставу своїх позовних вимог, вказала на наявне у неї право на отримання аліментів на утримання спільної із відповідачем неповнолітньої дитини, яка проживає із позивачкою та знаходиться на її утриманні, вважає, що дані аліменти мають стягуватись у твердій грошовій сумі, а тому просить стягнути із відповідача аліменти в розмірі 2000 грн. на утримання дитини, щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Відповідач погоджується із розміром та видом аліментів, які позивачка просить із нього стягнути, відзив на позовну заяву не надав. Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача про стягнення аліментів на утримання дитини та нематеріальна вимога про розірвання шлюбу. Підставою позову є неоспорюване батьківство відповідача та невиконання ним вимог закону щодо надання необхідних коштів на утримання дитини, а також небажання позивача збереження шлюбу між сторонами. Вказаний спір регулюється положеннями Сімейного кодексу України, які регулюють спірні правовідносини, на які посилалась і позивачка. Відповідно до ч.1 ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Зокрема, ч.2 ст.3 Сімейного кодексу України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до ч.1 ст.24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно зі ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Тобто, обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Тобто із аналізу вказаного положення закону вбачається, що для визначення розміру аліментів вище мінімального рекомендованого розміру, суд має встановити наявність у відповідача витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Для стягнення аліментів на рівні мінімального рекомендованого розміру, суд має встановити достатність заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ч. 1 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років : з 1 січня 2019 року - 1626 гривень, з 1 липня - 1699 гривень, з 1 грудня - 1779 гривень. Суд вважає, що позов підлягає задоволенню, оскільки він безумовно визнаний відповідачем, це визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. В даному випадку в наявності є всі законні підстави для ухвалення рішення про задоволення позову в підготовчому судовому засіданні відповідно до вимог статті 206 ЦПК України. При вирішенні питання про розмір аліментів суд враховує, що відповідач здоровий, працездатний, офіційно не працює, визнав позов повністю, інших утриманців не має (доказів протилежного суду не представлено), а також скрутне матеріальне становище дитини сторін, її задовільний стан здоров`я, і приходить до висновку про задоволення позову та стягнення аліментів на користь позивачки в інтересах дитини в сумі 2000,00 грн. щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову, що перевищує мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину, однак не становить мінімального рекомендованного розміру аліментів для дитини відповідного віку в розумінні положень ст. 182 СК України. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Суд, враховуючи інтереси дитини - малолітньої [PERSON] , [INFO] та те, що обов`язок по утриманню неповнолітньої дитини покладається на обох батьків в рівній мірі, приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення аліментів підлягають задоволенню. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з пунктом 1 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору при подачі до суду позову в частині стягнення аліментів, то витрати по сплаті судового збору слід стягнути з відповідача на користь держави. Судові витрати в частині позову про розірвання шлюбу залишити за позивачем [PERSON] . Відповідно до статті 430 ЦПК України рішення в частині стягнення суми платежів за один місяць слід допустити до негайного виконання. Відповідно до ст.ст. 3, 21, 24, 104, 105, 110, 112, 141, 180, 181, 182, 184, 191 СК України, ст.ст. 1, 10, 141, 142, 200, 206, 258, 259, 263-265, 273, 430 ЦПК України, суд, -

Outcome: approved