Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-25 00:00:00

24 квітня 2017 року із Крижопільського районного суду Вінницької області в порядку ст. 116 ЦПК України до Томашпільського районного суду надійшла цивільна справа за позовом [PERSON], яка також діє в інтересах неповнолітнього сина [PERSON] до Крижопільської селищної ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON], [PERSON] та [PERSON]про виселення [PERSON], [PERSON], [PERSON] та відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Позов мотивований тим, що рішенням виконавчого комітету Крижопільської селищної ради № 132 від 29 травня 2003 року квартира № 35 в житловому будинку № 15 по вул. Крупської в смт. Крижопіль Крижопільського району Вінницької області в рівних долях була приватизована позивачем та її неповнолітнім сином. 11 липня 2003 року позивачу було видане свідоцтво про право власності на житло, а 14 липня 2003 року право власності на квартиру було зареєстровано за позивачем та сином в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно. Рішенням Крижопільського районного суду Вінницької області від 08 жовтня 2014 року було розірвано шлюб між позивачем та [PERSON] Після розірвання шлюбу, в жовтні 2014 року [PERSON] звернувся до Крижопільського районного суду із позовом про визнання недійсним рішення виконавчого комітету Крижопільської селищної ради про приватизацію квартири та скасування свідоцтва про право власності на квартиру. Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 27 січня 2015 року було скасовано рішення виконавчого комітету Крижопільської селищної ради № 132 від 29 травня 2003 року в частині безоплатної передачі [PERSON] та її сину квартири [ADDRESS], лише з тієї підстави, що даний багатокватирний будинок був переданий у комунальну власність селищній раді розпорядженням Фонду державного майна України у Вінницькій області від 07 грудня 2007 року. Тобто, рішення виконавчого комітету селищної ради було скасовано лише з тих підстав, що на час приватизації квартири даний будинок ще не перебував у комунальній власності Крижопільської селищної ради. Зазначила, що [PERSON] та [PERSON] ніякого відношення щодо права власності на квартиру [ADDRESS] не мають. Дане питання не раз зясовувалося в судах. Так, в рішенні Апеляційного суду Вінницької області зазначено, що в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити у звязку з втратою останнім права на приватизацію спірної квартири. [PERSON] в спірній квартирі не проживала, а тому право на приватизацію житлового приміщення не набула. Вказала, що починаючи з жовтня 2014 року [PERSON] постійно чинив дії направлені на створення нестерпних умов для проживання її та неповнолітнього сина [PERSON] в належній їм квартирі, які відображалися в системних адміністративних та кримінальних правопорушеннях з боку [PERSON] по пошкодженню майна, яке знаходилося в квартирі. Пошкодження електропроводки в квартирі, зумисне та нецільове використання води та електроенергії в великих обсягах з метою несення позивачем великих та нічим невиправдених фінансових витрат по оплаті комунальних платежів. Крім того, [PERSON] постійно чинив сварки зі позивачем та її неповнолітнім сином, які супроводжувалися побиттям, знущанням та погрозами життю та здоровю. На вказані дії [PERSON] позивачем неодноразово подавалися заяви до правоохоронних органів щодо притягнення [PERSON] до відповідальності. В лютому 2015 року головою Крижопільської селищної ради на підставі недійсних та фіктивних документів були виписані та завірені прописні талони на [PERSON] та [PERSON] Дізнавшись, що в її квартиру без згоди власника таємно були прописані [PERSON] та [PERSON], [PERSON] звернулася до Державної міграційної служби у Крижопільському районі та в ході проведення службової перевірки було анульовано реєстрацію прописки вказаних громадян. 25 березня 2015 року [PERSON], звернулася до Крижопільського районного суду Вінницької області з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, однак рішенням суду від 23 грудня 2015 року у задоволенні позовних вимог було відмовлено. Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції [PERSON], оскаржила дане судове рішення в Апеляційному суді Вінницької області. У своєму рішенні Апеляційний суд Вінницької області вказав, що дослідивши матеріали справи, проаналізувавши в сукупності наявні в ній докази, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційного та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду прийшла до висновку, що апеляційна скарга [PERSON] підлягає задоволенню. На виконання рішення апеляційного суду від 15 лютого 2017 року, державний виконавець Крижопільського ВДВС від 17 березня 2016 року забезпечила доступ [PERSON] та її сину до вказаної квартири, однак нехтуючи рішенням апеляційного суду [PERSON] знову почав вчиняти проти позивача та її сина протиправні дії, вчиняти насильство фізичного та психологічного характеру та погрожувати фізичною розправою, за що неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності. Крім того, у відсутність вдома позивача, [PERSON] неодноразово пошкоджував замок вхідних дверей в кімнату [PERSON] Також позивач зазначила, що 13 листопада 2015 року в Крижопільській селищній раді вона отримала копію рішення виконкому ради від 26 жовтня 2015 року № 85 «Про повторну видачу ордера на жиле приміщення», яким було вирішено повторно видати [PERSON] та членам її сімї, синам [PERSON] та [PERSON] ордер на жиле приміщення квартиру [ADDRESS], що перебуває у комунальній власності Крижопільської селищної ради, в звязку з тим, що вона є єдиним квартиронаймачем згідно ордера № 336 від 30 грудня 1991 року, в звязку з чим вона вимушена була звернутися до суду з вимогою про визнання недійсним вказаного рішення селищної ради. Рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області від 27 жовтня 2016 року визнано недійсним рішення виконавчого комітету Крижопільської селищної ради від 26 жовтня 2015 року № 85 «Про повторну видачу ордера на жиле приміщення» та ордера № 838 від 26 жовтня 2015 року, виданого [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на жиле приміщення, а саме квартиру [ADDRESS]. В звязку з чим позивач вимушена звернутися до суду, який просить ухвалити рішення про виселення [PERSON] з квартири № 35, яка розташована в житловому будинку № 15 по [PERSON] (колишня Крупської) Крижопільського району Вінницької області у звязку з систематичним руйнуванням і псування жилого приміщення та систематичного порушенням правил співжиття; висилення [PERSON] та [PERSON] із вказаної квартири відповідно до вимог положення ст. 117 ЖК УРСР, а також стягнути з відповідача на її користь 30000 грн завданих збитків та 20000 грн моральної шкоди. Ухвалою Томашпільського районного суду від 25 квітня 2017 року [PERSON], [PERSON], [PERSON] було залучено до участі у розгляді справи у якості третіх осіб , які не заявляють самостійних вимог на предмет спору. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник - [PERSON] позовну заяву підтримали, посилаючись на обставини зазначеній в ній, просили задовольнити. Представник відповідача - Крижопільської селищної ради в судове засідання не з'явився, однак надіслав до суду заяву, згідно якої просить справу розглянути за його відсутності, позовні вимоги не визнають. Треті особи [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явилися по невідомим суду причинам, про час та місце розгляду справи їх було повідомлено завчасно та належним чином. Суд, заслухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного висновку. Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобовязані подати усі наявні у них докази або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться до початку розгляду справи по суті. Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що власником квартири № 35, яка розташована в житловому будинку № 15 по вул. Кароля Вишневського (колишня Крупської) Крижопільського району Вінницької області є Крижопільська селищна рада ( а.с. 40). Згідно відомостей Крижопільської селищної ради Крижопільського району Вінницької області № 02-24/483 від 18 липня 2017 року в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Щодо фактичного проживання в квартирі зазначених осіб, селищна рада інформацією не володіє (а.с. 88). Згідно листа Крижопільського ВП Бершадського ВП ГУНП у Вінницькій області № 4291/204/02 від 25 липня 2017 року в квартирі [ADDRESS] проживають: [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с. 91). Норми ЖК України передбачають підстави для виселення осіб, зокрема ст.ст. 116, 117 ЖК України, однак позивач ставлячи питання про виселення [PERSON], [PERSON], [PERSON] не зазначає їх у позовній заяві відповідачами. Тобто Крижопільська селищна рада в даному випадку є неналежним відповідачем. Так, згідно ч. 1 ст. 30 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Тобто, саме між позивачем і відповідачем, як носіями правових відносин, виникає спір, який підлягає вирішенню судом. Вирішивши питання про виселення [PERSON], [PERSON], [PERSON] суд фактично вирішить питання щодо прав та інтересів останніх без їх участі як сторони по справі, що є грубим порушенням норм вітчизняного та міжнародного законодавства. Згідно положень ч. 1 ст. 33 ЦПК України, суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов'язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. Позивачем не заявлялись клопотання про заміну неналежного відповідача, або залучення до участі у справі іншу особу як співвідповідача, хоча судом роз»яснювалися права і обов»язки осіб які беруть участь у справі згідно ст. 27 ЦПК України. З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним, або залучати до участі у справі іншу особу як співвідповідача з власної ініціативи. Враховуючи неведене, позовна вимога в частині виселення [PERSON], [PERSON], [PERSON] задоволенню не підлягає, в звязку з тим, що заявлена до неналежного відповідача. Крім того, [PERSON]А просила суд стягнути з відповідача збитки відповідно до положень ст. 22 ЦК України у розмірі 30000 грн та 20000 грн моральної шкоди у відповідності до положень ст. 23 ЦК України. Разом з цим, такі вимоги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Так, відповідно ч.1\~ст. 23 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Згідно з ч.1-2\~ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування завданої внаслідок порушення її прав моральної шкоди, яка полягає у фізичному болю та стражданнях у зв'язку з ушкодженням здоров'я та у душевних стражданнях у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Відповідно до п.2 ч.3, а також ч.5 ст.23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеню вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено законом. Ст. 10 ч. 3 ЦПК України\~встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Ст.\~60\~ч. 2,\~3 ЦПК України\~передбачено, що докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Враховуючи встановлені обставини, суд прийшов до висновку, що позивачка та її представник не надали належних доказів, в обгрунтування зявлених позовних вимог, судом не встановлено порушення прав позивача. Зокрема, стороною позивача не надано доказів на підтвердження того яких саме збитків [PERSON] зазнала, на що вона понесла витрати у розмірі 30000 грн, крім того дана сума не підтверджена жодним документом. Щодо моральної шкоди, то дана вимога також не обґрунтована. В підтвердження завдання моральної шкоди позивачем не було підтверджено, з наданням відповідних доказів, в чому полягає відшкодування моральної шкоди, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно, обгрунтування розміру стягнення такої шкоди, не підтверджено належним доказом факт заподіяння такої шкоди позивачу саме з вини Крижопільської селищної ради, не встановлено причинного зв'язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини відповідача в її заподіянні. Тому суд вважає, що позовні вимоги про стягнення майнової та моральної шкоди є безпідставними та необгрунтованими і як наслідки такими, що не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed