Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-06 00:00:00

26.09.2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ФОП [PERSON] в якому просив стягнути на його користь заборгованість по виплаті заробітної плати та відпускних, з урахуванням індексу інфляції, мотивуючи тим, що працював у відповідача на посаді торгового представника з 30.06.2014 року. Також просив стягнути заборгованість по виплаті заробітної плати та відпускних, з урахуванням індексу інфляції, за працю на посаді менеджера з продажу з 11.09.2014 року, оскільки відповідач, будучи роботодавцем позивача жодного разу не виплачував заробітну плату та не провів розрахунок при звільненні. На даний час відповідачем заборгованість не погашена, у звязку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом. Позивач та його представники в судове засідання не зявилися, надали до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Відповідач та його представник в судове засідання також не зявилися, надали до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, проти позову заперечували та просили відмовити в його задоволенні. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного: Судом встановлено, що позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі зазначаючи відповідачем ФОП [PERSON] При цьому посилається на те, що він перебував в трудових відносинах з ФОП [PERSON] на посаді торгового представника з 30.06.2014 р. по 30.06.2015 р. У своїх додаткових поясненнях позивач стверджує, що окрім посади торгового представника, він перебував в трудових відносинах з ФОП [PERSON] на посаді менеджера з продажу з 11.09.2014 р. по 27.03.2015 р., із зазначенням наказів про прийняття та звільнення з посади. Однак, дані твердження не відповідають фактичним обставинам справи та доказами наданими до матеріалів справи. Так, у відповідності до записів в трудовій книжці позивача міститься лише один запис, який співпадає із зазначеними наказами, а саме запис про перебування позивача у трудових відносинах з ТОВ «Чайна імперія». Згідно якої позивач був прийнятий на постійну роботу до ТОВ «Чайна імперія» та призначений на посаду менеджера з продажу 11.09.2014 р. (наказ № 9-К), звільнений 27.03.2015 р. (наказ №3-К). В обґрунтовування своїх позовних вимог щодо встановлення факту трудових правовідносин із ФОП [PERSON] позивач посилається на вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17.05.2016 року по справі за №1-кп/489/147/2016р., та Ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 07.07.2016 р. по справі № 489/363/16-к. Але дані факти спростовуються висновками вищезазначених рішень, в яких відсутні встановлені факти про трудові відносини між сторонами по справі. Так, зазначеними рішеннями встановлений факт перебування позивача у трудових відносинах із ПП «Панкратов», а не ФОП [PERSON], що є різними субєктами господарювання, а крім того, позивач визнав той факт, що заробітну плату отримував в повному обсязі і жодних претензій до роботодавця не мав. Згідно із записом в трудовій книжці позивача, із зазначенням наказів про прийняття та звільнення з роботи, позивач перебував у трудових відносинах лише із ТОВ «Чайна імперія» на посаді менеджера з продажів, директором якого є [PERSON] Будь-яких претензій до ТОВ «Чайна імперія» матеріального характеру позивач не предявляє, однак наданий позивачем розрахунок про суму заборгованості свідчить саме про правовідносини між позивачем та ТОВ «Чайна імперія», а додані до матеріалів справи заява про звільнення та Висновок спеціаліста від 03.04.2017р. свідчать про відсутність перед позивачем заборгованості по заробітній платі ТОВ «Чайна імперія». Крім того, той факт, що відповідач має будь-яку заборгованість по заробітній платі по відношенню до позивача також спростовується заявою останнього про звільнення з роботи, яка датована 13.03.2015 року, а строк звільнення з роботи 27.03.2015 року і в якій власноруч позивач зазначив, що 27.03.2015 року у день звільнення він отримав повний розрахунок та трудову книжку і ніяких претензій до відповідача не має. Поняття «працівник» розкрито в статті 1 Закону України від 15 вересня 1999 року № 1045-XIV «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності». Працівник - це фізична особа, яка працює на підставі трудового договору на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи, яка використовує найману працю. Згідно з ч.1 статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Підставою трудових правовідносин є трудовий договір. Відповідно до ч.1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобовязується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підкоренням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобовязується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно до ст. 24 КЗпП України укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівників на роботу, при цьому громадянин зобовязаний подати паспорт, або інший документ, що посвідчує особу, а також трудову книжку та інші необхідні документи. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи. Відповідно до положень п. 7 постанови №9 від 06.11.1992 р. Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» - фактичний допуск до роботи може бути прирівняний до укладення трудового договору тільки в тому випадку, якщо працівника допущено до роботи з відома власника або уповноваженого ним органу. При укладенні трудового договору працівник в процесі праці повинен виконувати певну міру праці в певну частину робочого часу - норми праці. За трудовим договором оплата праці регулюється законодавством про працю - КЗпП України, Законом України «Про оплату праці», угодами, умовами трудового договору. При цьому законом встановлюється структура оплати труда, мінімальна заробітна плата норми її оплати при відхиленні від звичайних умов оплати, правила індексації, терміни виплати та компенсації у разі затримки її виплати. У відповідності до ст. 48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. У п. 1.1. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Міністерством праці України, Міністерством юстиції України, Міністерством соціального захисту населення України від 29.07.1993 року № 58, вказано, що на осіб, які працюють за сумісництвом, трудові книжки ведуться тільки за місцем основної роботи (запис відомостей про роботу за сумісництвом може провадитись лише за бажанням працівника). Зазначене також передбачено п. 9 вказаного Положення. Відповідно до п. 5 зазначеного Положення, ст. 102-1 КЗпП України працівники, які працюють за сумісництвом, одержують заробітну плату за фактично виконану роботу. Як вбачається з наданих позивачем доказів, а саме копії трудової книжки основним місцем роботи за період з 11.09.2014 р. по 27.03.2015 р. є ТОВ «Чайна імперія», а не ПП «Панкратов», інших записів даний доказ не містить. Отже, належних та допустимих доказів щодо трудових відносин позивача з відповідачем на умовах сумісництва позивачем надано не було, натомість матеріали справи містять достатньо доказів щодо трудових правовідносин позивача з ТОВ «Чайна імперія» до якого позивачем матеріальних претензій не предявлено. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 2 цієї статті особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 57 цього Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ч.1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У відповідності до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 - докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно до ч. 3, 4 цієї статті - доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ч. 2 ст. 64 ЦПК України письмові докази, як правило, подаються в оригіналі, натомість позивачем усі письмові докази додані в копіях, а отже є недопустимими. Виходячи з вищенаведеного, підстав для задоволення позову не вбачається, а отже в задоволенні позовних вимог позивача слід відмовити за безпідставністю та недоведеністю.

Outcome: dismissed