Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-28 00:00:00

25 квітня 2014 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, посилаючись на те, що з 19 квітня 2011 року по 16 жовтня 2014 року знаходилась у трудових відносинах із відповідачкою. В серпні 2013 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про усунення перешкод у виконанні трудового договору. В суді апеляційної інстанції позивачу стало відомо, що існують накази про її звільнення з роботи з 1 липня 2013 року за прогули. Копії наказів про звільнення [PERSON] отримала 24 квітня 2014 року. Своє звільнення позивач вважає незаконним, оскільки його було здійснено після спливу місячного строку притягнення до дисциплінарної відповідальності з моменту вчинення прогулу, який було допущено 2 та 3 липня 2014 року, про що відповідачем було складено акт, а наказ було видано 15 жовтня 2013 року про звільнення за прогули, до якого 18 жовтня 2013 року було внесено зміни. З огляду на викладене, позивач просить її вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, подав заяву, в якій просив середній заробіток за час вимушеного прогулу стягнути до 20 листопада 2013 року включно. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив, в подальшому подав заяву про розгляд справи без його участі. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні [PERSON] на підставі трудового договору від 19 квітня 2011 року працювала на посаді продавця у фізичної особи - підприємця [PERSON]. Актом від 3 липня 2013 року було зафіксовано факт не виходу на роботу 2 та 3 липня 2013 року продавця [PERSON]. Наказом від 15 жовтня 2013 року на підставі п.4 ст.40 КЗпП України [PERSON], продавця магазину «[INFO]» по [ADDRESS] було звільнено з посади за здійснені 2 липня 2013 року та 3 липня 2013 року прогули без поважних причин. Наказом №15 від 18 жовтня 2013 року було внесено уточнення до наказу про звільнення [PERSON] від 15 жовтня 2013 року шляхом визначення дати звільнення з 1 липня 2013 року. З 21 листопада 2013 року [PERSON] працює на посаді продавця за трудовим договором у фізичної особи-підприємця [PERSON], що підтверджується його копією, що міститься в матеріалах справи. Відповідно до ст.149 КЗпП України стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Згідно ст.148 цього Кодексу дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. В силу ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Копію наказу про звільнення від 15 жовтня 2013 року та наказу від 18 жовтня 2013 року [PERSON] отримала 24 квітня 2014 року, про що зазначено у поданій ній заяві від 15 квітня 2014 року, яка міститься в матеріалах цивільної справи №686/16003/13-ц. З позовом [PERSON] звернулася до суду 25 квітня 2014 року, тому суд приходить до висновку, що строк звернення позивача до суду за захистом порушених прав не пропущений, оскільки виходячи із змісту ст.149 КЗпП України обов'язок роботодавця довести до працівника наказ про застосування до нього дисциплінарного стягнення [PERSON] виконаний не був. Вимога [PERSON] щодо надання пояснень [PERSON] з приводу невиходу на роботу 2, 3 липня 2013 року, яка була проігнорована позивачкою була направлена тільки 8 жовтня 2013 року, при тому, що строк для застосування дисциплінарного стягнення обраховується з дня його виявлення, а сам факт був виявлений 3 липня 2013 року про що в цей день складений акт. З огляду на це, суд вважає безпідставним посилання представника відповідача, про те, що про допущені прогули [PERSON] стало відомо тільки після надходження позову до суду та вручення копії позовної заяви 19 вересня 2013 року та не поданням документів, підтверджуючих про поважність причин невиходу на роботу. Відповідно до п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992, № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Оскільки порушення трудової дисципліни [PERSON] було допущено 2 та 3 липня 2014 року, а дисциплінарне стягнення у виді звільнення з роботи було застосовано 15 жовтня 2013 року, із змінами від 18 жовтня 2013 року після закінчення строків визначених ч.1 ст.148 КЗпП України, суд приходить до висновку, про незаконність звільнення [PERSON] з посади продавця магазину «[INFO]» та необхідність поновлення її на роботі. Згідно п.32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992, № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року N 348). Згідно відомостей з особистого рахунку [NUMBER] [PERSON] розмір її заробітної плати за два останніх місяці роботи травень 2013 року та червень 2013 року становив 1 150 грн., середньоденний розмір заробітної плати становить 37 грн. 70 коп. = (1 150 грн. + 1150 грн.)/61 календарний день. Суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з урахуванням уточнених позовних вимог позивачу слід обрахувати за період з 2 липня 2013 року по 20 листопада 2013 року. Середній заробіток за цей час становить 5 353 грн. 40 коп. = 37 грн. 70 коп. х 142 календарних дні, який з урахуванням обов'язкових платежів та внесків слід стягнути з відповідача на користь позивача. Стягнення заробітної плати з відповідача на користь позивача за один місяць в сумі 1150 грн. відповідно до ст.367 ЦПК України підлягає негайному виконанню. Судові витрат по справі становлять 243 грн. 60 коп. та відповідно до ст.88 ЦПК України слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved