Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-11 00:00:00

26.04.2016 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. 06.10.2016 року позивачка подала позов в новій редакції (а.с.81,т.1), в подальшому подала заяву про збільшення позовних вимог (а.с.218,т.1). У позові позивач зазначає, що перебувала в шлюбі з [PERSON] , який 12.03.2001 року розірвано, від шлюбународилась донька [PERSON] , [INFO] . Вказує, що під час подружнього життя з відповідачем ними набуто квартиру [ADDRESS] , житловою площею 45,7 кв. м., загальною площею 71,7 кв. м., яка знаходиться в житлово-будівельному кооперативі та внески по якій сплачувались під час подружнього життя. В подальшому на її ім`я оформлено свідоцтво про право власності на квартиру від 11.02.1999 року. Також зазначає, що до спільного майна відноситься нежитлова нерухомість за адресою: [ADDRESS] , що складається з будівлі гаражу, майстерні, офісу під літ. «А», загальною площею 538,10 кв. м., обґрунтовуючи тим, що вона була збудована за час шлюбу. На підтвердження будівництва даної нежитлової будівлі за час шлюбу позивач зазначає, що 28.12.1998 року відповідачем був укладений договір оренди з [PERSON] на цех по виготовленню поліетиленових пакетів загальною площею 188,68 кв. м. по [ADDRESS] . В подальшому 01.01.1999 року відповідачем укладено угоду з МПП «Лабіринт» про те, що він відокремлюється від МПП «Лабіринт» зі своїми будівлями, згідно генеральної схеми забудови та виконавчої зйомки гаражного господарства, загальною площею 297 кв. м. Позивач вказує, що актами державної приймальної комісії від 12.03.1999 року №433 та від 25.03.1999 року №440 було прийнято в експлуатацію приміщення для зберігання автотранспорту загальною площею 254,40 кв. м. (перша черга) по [ADDRESS] в гаражному господарстві МПП «Лабіринт» та цех по виготовленню поліетиленових пакетів загальною площею 188,68 кв. м. по [ADDRESS], орендодавцем якого був [PERSON] . Рішенням виконкому Чернівецької міської ради від 06.04.1999 року №245/8 приватному підприємцю [PERSON] дозволено переобладнати бокси для зберігання автотранспорту під цех по виробництву поліетиленових пакетів та завершити будівництво офісних приміщень по [ADDRESS]. Позивач стверджує, що у 1999 році МПП «Лабіринт» замовив виконавчі креслення на гараж з офісом по [ADDRESS] , згідно яких загальна площа будівлі становила 517,19 кв. м., серед яких площа боксів (перший поверх) 267,13 кв. м., площа офісних приміщень (2 поверх) 267,13 кв. м. Рішенням виконкому від 06.07.1999 року №475/14 приватному підприємцю [PERSON] надано в постійне користування земельну ділянку площею 0,0316 га по [ADDRESS] для обслуговування цеху по виробництву поліетиленових пакетів та офісних приміщень та отримано державний акт на право постійного користування землею від 27.07.1999 року, який в подальшому втратив чинність. Рішенням виконкому від 03.10.2000 року №738/19 приватному підприємцю [PERSON] надано земельну ділянку по [ADDRESS] - а площею 0,0350 га в постійне користування для будівництва та обслуговування боксів для зберігання автотранспорту з офісними приміщеннями та в подальшому надано державний акт на право постійного користування даною земельною ділянкою. Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 27.12.2006 року визнано право власності на нежитлову нерухомість площею 538,1 кв. м. за відповідачем та встановлено що будівництво нежитлового приміщення розпочато у 1998 році та завершено у повному обсязі у 1999 році. Позивач стверджує, що після розірвання шлюбу питання про поділ майна ніхто не ставив та що вона в березні-квітні 2016 року спілкувалась з відповідачем щодо поділу майна та він вказав їй звертатись до суду. Посилаючись на норми законодавства позивач просила суд винести рішення, яким: визнати квартиру [ADDRESS] , житловою площею 45,7 кв. м., загальною площею 71,7 кв. м. об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] ; визначити частки у спільній сумісній власності на квартиру [ADDRESS] , житловою площею 45,7 кв. м., загальною площею 71,7 кв. м., а саме: за [PERSON] , [INFO] - Ѕ ідеальної частки, за [PERSON] , [INFO] ,- Ѕ ідеальної частки; припинити право спільної часткової власності [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , на квартиру [ADDRESS] , житловою площею 45,7 кв. м., загальною площею 71,7 кв. м.; визнати за [PERSON] , [INFO] , право власності на квартиру [ADDRESS] , житловою площею 45,7 кв. м., загальною площею 71,7 кв. м.; визнати приміщення для зберігання автотранспорту з офісним приміщенням по [ADDRESS] загальною площею 538,1 кв. м. об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] ; визначити частки у спільній сумісній власності на приміщення для зберігання автотранспорту з офісним приміщенням по [ADDRESS] загальною площею 538,1 кв. м., а саме: за [PERSON] , [INFO] - Ѕ ідеальної частки, за [PERSON] , [INFO] ,- Ѕ ідеальної частки; припинити право спільної часткової власності [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , на приміщення для зберігання автотранспорту з офісним приміщенням по [ADDRESS] загальною площею 538,1 кв. м.; визнати за [PERSON] , [INFO] , право власності на приміщення для зберігання автотранспорту з офісним приміщенням по [ADDRESS] загальною площею 538,1 кв. м.; стягнути з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , [INFO] , грошову компенсацію частки у спільному майні подружжя в розмірі 829 850 грн.; судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою судді від 19 травня 2016 року провадження у справі відкрито. 26.06.2016 року представником відповідача подано заперечення проти позову (а.с.62), в подальшому подано заперечення проти позову в новій редакції (а.161 т.1), в якому зазначає, що дійсно [PERSON] перебував з позивачкою у шлюбі, який офіційно розірвано 12.03.2001 року та фактичні шлюбні відносини припинились раніше. Представник відповідача стверджує, що за час подружнього життя сторонами набуто чотирьохкімнатну квартиру [ADDRESS] , внески в ЖБК вносились переважно відповідачем, оскільки дружина в цей час не працювала та доходів не отримувала. Зазначає, що в 2006 році, більше ніж через 5 років після розірвання шлюбу, рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці за відповідачем визнано право власності на приміщення для зберігання автотранспорту з офісним приміщенням по [ADDRESS] . Представник відповідача зазначає, що у позивача не виникло право спільної сумісної власності на дане майно, оскільки на момент припинення сімейних правовідносин та розірвання шлюбу не існувало самого об`єкта цього права. Доказів участі у будівництві власними коштами позивач не надав. Посилаючись на практику Верховного суду України представник відповідача зазначає, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Зазначає, що майно фізичної особи-підприємця, яке придбане та використовується в його підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність. Також зазначає, що земельна ділянка [PERSON] отримана під будівництво в 2000 році та відповідно будівництво здійснювалось в період, коли сімейні правовідносини були припинені. Представник відповідача також заперечує виплату частки грошової компенсації у спільному майні подружжя, оскільки замість частки у праві спільної сумісної власності на майно одного з подружжя, за його згодою, може бути присуджено грошову компенсацію, яку попередньо другий з подружжя повинен внести на депозитний рахунок суду. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала повністю з підстав, зазначених в позовній заяві та доповнила, що на час шлюбу позивачка працювала бухгалтером на хлібзаводі та мала високу зарплату. На час розірвання шлюбу нежитлова будівля по [ADDRESS] була вже збудована, складалась з двох поверхів та частина її була здана в експлуатацію, що підтверджується виконавчими кресленнями, актами державної приймальної комісії. Частина приміщень другого поверху були обладнані під цех по виготовленню поліетиленових пакетів та здані в оренду. Наголошувала, що оскільки дані приміщення збудовані за час перебування сторін у шлюбі вони є спільною сумісною власністю подружжя. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та зазначив, що після розірвання шлюбу сторони знаходились в контактних відносинах і предмету спору не існувало. Відповідач запропонував позивачці подарувати спірну квартиру їх дочці, але згоди досягнуто не було. Квартира сплачувалась подружжям за спільні кошти. Спірні нежитлові приміщення будувались від доходу відповідача від підприємницької діяльності та використовувались кредитні кошти. Позивач надавала бухгалтерські послуги відповідачу у даних приміщеннях і той платив їй зарплату. Крім цього, відповідач придбав автомобіль для сина позивачки та квартиру. Вартість майна, визначену у позові представник заперечив. В судовому засіданні 11.10.2017 року відповідач [PERSON] від допиту в якості свідка відмовився та зазначив, що в частині визначення часток квартири по Ѕ кожному позов визнає, зазначив, що позивачка у виплатах за квартиру участі не приймала. Заперечував проти поділу нежитлової будівлі по [ADDRESS] , так як позивачка коштів у дане будівництво не вкладала та в його підприємницькій діяльності участі не приймала. Після розлучення він залишився проживати у спірній квартирі з позивачкою, але в окремих кімнатах, оскільки іншої квартири не мав та в них після розлучення залишились дружні відносини. З 1990 року працював водієм на АТП та мав високу зарплату. В с.Шилівці Хотинського району має присадибну ділянку та продавав горіхи, яблука, груші. Позивачка працювала у нього як приватний підприємець, здавала звітність. У 2006, 2007 році почав працювати у спірних нежитлових приміщеннях. Земельну ділянку під будівництво отримав у 2000 році, після чого і розпочав будівництво, дата завершення будівництва, що вказана у рішенні Першотравневого районного суду помилкова, оскільки документи готував від його імені юрист, він цим не займався. З даним рішенням суду він ознайомлений давно, був задоволений, що здали будівлю через суд в експлуатацію та на дати забудови уваги не звернув. Зазначив, що позичав гроші на будівництво - двічі брав кредит в банку, на яку суму не пам`ятає, а також позичав кошти у брата [PERSON] , суму не пам`ятає. Не пам`ятає чи здавав дані спірні приміщення комусь в оренду, стверджує, що контролюючі органи його після початку будівництва не штрафували. Вказував, що за час будівництва та експлуатації даної будівлі декілька разів міняв дах, який протікав. Після розлучення розмов про поділ майна між ним та позивачкою ніколи не було, позивачка не зверталась до нього за допомогою щодо оплати комунальних платежів за спірну квартиру. Підтвердив, що позивачка зверталась до нього нещодавно щодо поділу майна подружжя в телефонній розмові, пору року не пам`ятає. Відповідач вказав, що має у власності інше житло в [ADDRESS] та 88, має в Криму два будинки та земельні ділянки. Свідок [PERSON] в судовому засіданні вказала, що з 1995 по 2000 рік працювала головним спеціалістом в інспекції архітектурно-будівельного контролю Чернівецької міської ради, з 2000 року начальником даної інспекції. Нежитлове приміщення по [ADDRESS] пам`ятає, оскільки виїжджала на цей об`єкт штрафувати забудовника [PERSON] за самовільне будівництво. Вказала, що спочатку відповідача було притягнуто до адміністративної відповідальності, але потім він надав проектну документацію, рішення виконкому і прийняли в експлуатацію. Зазначила, що в подальшому була присутня на даному об`єкті при прийнятті його в експлуатацію та готувала документи, оскільки це були перші об`єкти інспекції не індивідуального будівництва, тому вона ходила на них разом з начальницею. При прийнятті в експлуатацію даний об`єкт складався з двох поверхів, на першому були бокси, на другому - зліва цех по виробництву поліетиленових пакетів. Пам`ятає, що при здачі в експлуатацію об`єкта презентували всім присутнім готові поліетиленові пакети. Вказала, що в приміщеннях даної будівлі були на час прийняття в експлуатацію двері, вікна, світло, вода, поштукатурено та пофарбовано, приміщення були повністю придатні до експлуатації. Оглянула план поверхів, що міститься у виконавчих кресленнях та у інвентарній справі від 2003 року та вказала, що в плані 1 поверху виконавчих креслень не має перших двох приміщень чергової і котельної, що є в інвентарній справі, та не має перегородок в боксах. В плані 2 поверху є різниця в сходовій клітині. Зазначила, що тоді документів на землю [PERSON] потрібно не було для здачі в експлуатацію, оскільки об`єкт знаходився на території гаражного кооперативу який мав документ на землю, йому окремо номер не виділяли, рішення міськвиконкому на той час було достатньо, в складі комісії був представник земельного управління, який відповідав за ці питання. Щодо різниці в площах по другому поверху, що міститься у виконавчих кресленнях 1999 року та інвентарній справі 2003 року зазначила, що на той час виміри велись ручною рулеткою, а це людський фактор, пізніше почали вимірювати електронною, яка більш точніша. Свідок [PERSON] в судовому засіданні вказав, що його брат [PERSON] на початку 90-х років працював в АТП-22, його дружина працювала бухгалтером на хлібзаводі, з 1994 року брат пішов у приватні підприємці та до 1994 року возив яблука на Росію. У 1999 році позичив відповідачу 15 000 доларів США на будівництво, у 2001 році позичив ще 15 000 доларів на другий поверх. Зазначив, що фундамент нежитлової будівлі по [ADDRESS] відповідач збудував у 1999-2000 роках, перший поверх у 2001 році, другий поверх 2003 рік, до 2003 року будівля була накрита. Вказав, що розписки від брата не брав. Свідок [PERSON] в судовому засіданні вказала, що [PERSON] працювала бухгалтером на хлібзаводі в Чернівцях, а [PERSON] , її брат, возив хліб на хлібзаводі. Вказала, що мама позивачки дала їй кошти на перший взнос за їх квартиру, на яку [PERSON] стояла в черзі. Заходила в нежитлові приміщення по [ADDRESS] у 1999 році коли приїжджала з сином лікувати йому зуб. Вказувала, що приміщення складались з двох поверхів та мали гарні сходи на другий поверх в офіс. Також приходила у 2000-2001 роки у дані нежитлові приміщення, жалітись брату на свою маму. Стверджувала, що відповідач тожі посварився зі своїм братом [PERSON] у 2001-2003 роках та що вони не спілкувались. Свідок [PERSON] в судовому засіданні вказав, що є сином позивачки від першого шлюбу, жив з дідом та бабусею до 1999 року та потім переїхав жити до мами та вітчима у нову квартиру [ADDRESS] . Вказував, що мати працювала весь час бухгалтером на хлібзаводі, а вітчим також на хлібзаводі водієм, потім оформився приватним підприємцем та возив людей. За час шлюбу мама та відповідач набули вказану квартиру, придбавали багато машин, збудували приміщення по [ADDRESS] та купили будинки в Криму. Зазначив що будівництво нежитлового приміщення по [ADDRESS] почали після придбання квартири. Вказав, що перший раз потрапив до цих нежитлових приміщень у 1999 році, коли хотів приставку, тому пішов підробляти до вітчима та працював у цьому приміщенні. Стверджував, що на 1999 рік в даних приміщеннях у вітчима вже працювали люди. Зазначив, що весною 2016 року була розмова між мамою та відповідачем щодо поділу майна, при якій він був присутній та що вітчим не погодився на поділ. Вказував, що відповідач довгий час не спілкувався з своїм братом [PERSON] та тільки приблизно у 2010 році помирився з ним. Свідок [PERSON] в судовому засіданні вказала, що є донькою позивачки та відповідача та що до 2001 року сторони жили разом, у 2008 році до них прийшов жити брат [PERSON]. Будівництво нежитлового приміщення по [ADDRESS] відбувалось у 2002-2004 роках. Зазначила, що мама працювала бухгалтером на хлібзаводі до 2004-2005 року, батько возив людей на Польщу, продавав фрукти з саду в с.Шилівці та горіхи. Коли мама звільнилась, то попросилась до тата на роботу, та вона платила їй зарплату 2004-2005 рік, оскільки також працювала у тата. Нежитлове приміщення використовувалось з 2006 року. Стверджує, що була перший раз на будівництві у 2002 році і там була лише цегла. Зазначила, що тато з братом [PERSON] у дуже хороших відносинах. Чула, що тато позичав у нього гроші, сум не знає. Стверджує, що будівництво нежитлового приміщення завершилось в 2007 році та що вона працювала у тата в цих спірних нежитлових приміщеннях з 19 років. Під час повторного допиту 15.01.2018 року свідок [PERSON] вказала, що пам`ятає відповідача оскільки вона його штрафувала як забудовника. Оглядала в засіданні виконавчі креслення та зазначила, що під час прийняття в експлуатацію державною приймальною комісією приміщень цеху по виготовленню поліетиленових пакетів площею 188,68 кв.м. по вул [ADDRESS] , жінкою, що була орендарем даних приміщень було представлено приміщення 2 поверху, а саме: зліва по коридору площею 35,52 кв. м. та 117,95 кв. м., справа по коридору - кімната з санвузлом площею 15, 78 кв. м. та кімната для персоналу та директора, але яка саме вона не пам`ятає. Свідок пояснила, що щоб вирахувати площу кімнати з санвузлом, оскільки вона в виконавчих кресленнях не зазначена, треба ширину, тобто 2350+1500+120=3970см (3,97 м) помножити на довжину 3975см, (тобто 3,97 м.), що становить 15,78 кв.м. Роз`яснила, що прийняття в експлуатацію вказаних в актах державної приймальної комісії приміщень будівлі по [ADDRESS] здійснювалось на підставі погодженої проектної документації, рішення виконкому, договору оренди приміщень. Вказала, що працювала на час будівництва та прийняття спірної будівлі в експлуатацію головним спеціалістом інспекції державного архітектурно-будівельного контролю з функціями заступника та правом накладати штрафи. Вказала, що була на другому поверсі тільки коли приймались приміщення комісією в експлуатацію, а на будівництві була перший раз коли штрафували відповідача за початок будівельних робіт без дозволу десь 1997-1998 рік. На підставі ухвали суду від 16.04.2018 року в ході розгляду справи проведено судову оціночно-будівельну експертизу, висновок №398 від 11.07.2018 року (а.67 т.2). В судовому засіданні 08.01.2019 року судовий експерт Юзвенко Р.В . свій висновок підтримала та пояснила, що відповідь на питання 3, поставлене в ухвалі суду, надала в цінах станом на 1999 рік забудови, тому вийшла така різниця в розрахунках. Вказала, що кошторисна вартість спірних нежитлових приміщень, що міститься в пояснювальній записці в сумі 657 тис.гривень та ринкова вартість це два різних види вартості приміщень. Підтвердила, що під час експертизи була присутня представник відповідача - донька [PERSON] , яка підтвердила, що після завершення будівництва приміщення не змінювалось, проводились лише ремонтні роботи. На підставі ухвали суду від 08.01.2019 року в ході розгляду справи проведено додаткову судову оціночно-будівельну експертизу, висновок №136 від 16.01.2019 року (а.140 т.2) Після проведення додаткової судової оціночно-будівельної експертизи, позивачем 18.02.2019 року подано позов в новій редакції, в якому позивач збільшила розмір грошової компенсації частки у спільному майні подружжя з 829 850 грн. на 1 509 272 грн. (а.с.194 т.2). Представником відповідача в свою чергу 19.03.2019 року подано відзив на позов про поділ майна подружжя в новій редакції, в якому просив в позові відмовити повністю (а.с.209 т.2). З метою з`ясування чи перебуває спірна нежитлова будівля в іпотеці судом оглянуто цивільну справу №727/6716/17 за позовом ТзОВ «Фінансова компанія «Позика» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. В судовому засіданні 12.04.2019 року судовий експерт Юзвенко Р.В. зробила розрахунки та пояснила, що вартість частки позивачки [PERSON] у приміщеннях, що були у 1999 році здані відповідачем [PERSON] в експлуатацію площею 443,08 кв. м. по відношенню до загальної вартості нежитлового приміщення площею 538,10 кв. м., що визначена як 4 130 452 гривні, становить - 1619,111 грн., тобто 2/5, а відповідача - 3/5. Вказала, що вартість частки позивачки [PERSON] у приміщеннях, що були у 1999 році здані відповідачем [PERSON] в експлуатацію площею 443,08 кв. м. та у вартості робіт та будівельних матеріалів по решті приміщень по відношенню до загальної вартості нежитлового приміщення площею 538,10 кв. м., що визначена як 4 130 452 гривні в розрахунку на частки також становить 2/5, а відповідача - 3/5. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, представника відповідача, свідків, дослідивши надані сторонами документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до часткового задоволення, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК УРСР, ЦК України, КпШС України, СК України. Згідно ст. 22 КпШС України, майно набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших причин не мав самостійного заробітку. Аналогічна норма міститься в ст. 60 СК України. Відповідно до ст.28 КпШС України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Відповідно до ст. 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтересинеповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Відповідно до ст.112 ЦК УРСР, майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Частиною 1 ст.61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно із ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно набуте під час шлюбу. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Зазначені вище норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. При цьому, тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, у постанові Великої палати Верховного Суду України від 21.11.2018 року у справі №372/504/17. Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, які викладені у постанові від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 17 лютого 2016 року по справі №6-1500цс/15, при здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Судом встановлено, що 15.08.1986 року між позивачем та відповідачем укладено шлюб, який розірвано рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 19.01.2001 року. Від шлюбу сторони мають доньку [PERSON] , [INFO] . За час шлюбу на підставі рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 19.01.1999 року №44/2 (а.10 т.1) на ім`я позивачки видано свідоцтво про право власності від 11.02.1999 року на квартиру [ADDRESS] , житловою площею 45,7 кв. м., загальною площею 71,7 кв. м., зареєстроване в ЧКОБТІ 01.03.1999 року (а.11.т.1). Виплата внесків за дану квартиру відбувалась в період 1990-1993 років, що підтверджується копіями квитанцій та сторонами не заперечується (а.175-182 т.1). Відповідач визнав позов в частині визнання даної квартири спільною власністю подружжя та визначення часток по Ѕ кожному. Згідно ч.1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню. Рішенням виконкому Чернівецької міської ради від 05.05.1992 року №246/9 за рахунок земель запасу міської ради кооперативу «Сфера» відведено під будівництво гаражів індивідуального користування земельну ділянку розміром 0,82 га по [ADDRESS] (а.118 т.1) та рішенням виконкому від 07.07.1998 року №229/7 кооперативу «Сфера» присвоєно поштову адресу - [ADDRESS] . (а.120 т.1). На даній земельній ділянці під час перебування у шлюбі відповідачем збудовано та пред`явлено державній приймальній комісії приміщення для зберігання автотранспорту загальною площею 254,40 кв. м. (перша черга) по [ADDRESS] в гаражному господарстві МПП «Лабіринт», що підтверджується актом державної приймальної комісії від 12.03.1999 року №433 (а.111 т.1). Через тиждень державній приймальній комісії відповідачем пред`явлено цех по виготовленню поліетиленових пакетів загальною площею 188,68 кв. м. по [ADDRESS]., орендодавцем якого був [PERSON] , а орендарем підприємець [PERSON] , що підтверджується актом державної приймальної комісії від 25.03.1999 року №440 (а.105 т.1). Суд критично ставиться до показів свідків [PERSON] та [PERSON] , які пояснювали, що будівництво даної нежитлової будівлі по [ADDRESS] розпочато відповідачем після розірвання шлюбу, оскільки факт будівництва вказаної нежитлової будівлі в період шлюбу сторін підтверджується вказаними актами державної приймальної комісії, складеними згідно п.3.1 ДБН А 3-1-94 та підтверджується іншими належними та допустимими доказами, а саме: - копією заяви [PERSON] від 06.10.1998 року до департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин про виготовлення державного акту на землю за адресою [ADDRESS] (а219,т.2); - копією листа гаражного кооперативу «Сфера» від 14.10.1998 року до департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин про те, що кооператив не заперечував проти вилучення ділянок з будівлями приватного підприємця [PERSON] (а.110, т.1); - копією угоди від 01.01.1999 року укладеною між МПП «Лабіринт» та приватним підприємцем [PERSON] , відповідно до якої даний підприємець відокремлюється від МПП «Лабіринт» зі своїми будівлями, згідно генеральної схеми забудови та виконавчої зйомки гаражного господарства, загальною площею 297 кв. м. ( а.97 т.1); - копією рішення виконкому Чернівецької міської ради від 06.04.1999 року №245/8 згідно п.2.3 якого приватному підприємцю [PERSON] дозволили переобладнати бокси для зберігання автотранспорту під цех по виробництву поліетиленових пакетів та завершити будівництво офісних приміщень по [ADDRESS] - а на земельній ділянці площею 0,03 га за рахунок земельної ділянки, що належить МПП «Лабіринт» та за згодою останнього на вилучення (а.95 т.1); - копією виконавчих креслень гаража з офісом по [ADDRESS], в пояснювальній записці до яких описується вигляд, розмір, технічні характеристики будівлі та вказується, що загальна площа будівлі становила 517,19 кв. м., серед яких площа боксів (перший поверх) 267,13 кв. м., площа офісних приміщень (2 поверх) 267,13 кв. м. (а.127 т.1); - копією рішення виконкому від 06.07.1999 року №475/14, згідно якого приватному підприємцю [PERSON] надано в постійне користування земельну ділянку площею 0,0316 га по [ADDRESS] для обслуговування цеху по виробництву поліетиленових пакетів та офісних приміщень (а.98 т.1); - копією державного акту на право постійного користування землею від 27 липня 1999 року, згідно якого землю по [ADDRESS] надано для обслуговування цеху по виробництву поліетиленових пакетів та офісних приміщень (а.110 т.1); - копією заяви приватного підприємця [PERSON] від 02 грудня 1999 року до департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин про надання дозволу на реконструкцію цеху по виготовленню поліетиленових пакетів на приміщення по зберіганню автотранспорту (а.104 т.1); - копією рішення виконкому від 25.01.2000 року №31/2, пунктом 2.2. якого внесено зміни в рішення від 06.04.1999 року №245/8 та вказано вважати вірним «завершити будівництво боксів для зберігання автотранспорту з офісними приміщеннями» (а. 103); - показами свідка [PERSON] , колишнього працівника інспекції архітектурно-будівельного контролю, яка була присутня при здачі даних об`єктів в експлуатацію. Крім того, рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 27.12.2006 року встановлено, що в 1998 році [PERSON] розпочав будівництво боксів для зберігання автотранспорту з офісним приміщенням по [ADDRESS] , в 1999 році закінчив будівництво та замовив архітектурні креслення на бокси для зберігання автотранспорту з офісним приміщенням по [ADDRESS] в проектній організації (а.206 т.2). Відповідно до вимог ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Зазначеним рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 27.12.2006 року за [PERSON] визнано право власності на приміщення для зберігання автотранспорту з офісним приміщенням по [ADDRESS] , загальною площею 538,1 кв. м. Дане рішення в подальшому зареєстровано в Чернівецькому комунальному обласному бюро технічної інвентаризації в книзі 145,стор.128, номер запису 802., що підтверджується змістом п.1.1 договору іпотеки 7840. 13.02.2007 року відповідачем передано дані нежитлові приміщення в іпотеку АКІБ «Укрсиббанк» згідно договору іпотеки №7840 з метою забезпечення виконання кредитного договору (а.38). Згідно змісту п.1.4.1 даного договору банком відбиралась згода колишньої дружини [PERSON] на укладення договору. Оглядом матеріалів цивільної справи №727/6716/17 за позовом ТзОВ «Фінансова компанія «Позика» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки судом встановлено, що кредитне зобов`язання відповідачем виконано та провадження у справі закрито у зв`язку із відмовою позивача від позову. Факт припинення іпотеки підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта. Згідно ч.2 ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна) ( ч.3 ст.331 ЦК України). Згідно Державних будівельних норм України «Управління, організація і технологія. Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів», що затверджені наказом Держкоммістобудування від 05.10.1994 року №48 в редакції станом на березень 1999 року, що діяли на час спірних правовідносин, останні встановлювали порядок, основні вимоги і умови прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів незалежно від їх форми власності та призначення, способів проведення будівельних робіт і поширюються на нове будівництво, розширення, реконструкцію, технічне переозброєння, реставрацію, капітальний ремонт (далі - будівництво) об`єктів - будівель, споруд, приміщень підприємств, їх окремих черг, пускових комплексів. Закінчені будівництвом і підготовлені до експлуатації відповідно до затвердженого проекту об`єкти підлягають введенню в експлуатацію в порядку, який встановлений чинним законодавством. Закінчені будівництвом об`єкти можуть бути прийняті і введені в експлуатацію тільки при забезпеченні необхідних умов охорони праці у відповідності з вимогами техніки безпеки і виробничої санітарії, вимогами пожежної і радіаційної безпеки та виконанням заходів по захисту навколишнього середовища (пп.1.1.,1.2. ДБН). Рішення про прийняття об`єктів в експлуатацію можуть прийматись державними технічними комісіями тільки по тих об`єктах, які закінчені будівництвом в обсязі, передбаченому проектом, та підготовлені до експлуатації. Ці об`єкти рекомендується вводити в експлуатацію за рішенням, що приймається державною технічною комісією (п.3.1.) Державна технічна комісія зобов`язана перевірити: відповідність об`єкта затвердженій (погодженій) технічній документації; відповідність виконаних будівельно-монтажних робіт заходам по охороні праці, забезпеченню пожежо - вибухобезпеки, будівельним нормам; окремі конструкції і вузли будівель і споруд; наявність виконавчої технічної документації; наявність дозволів відповідних служб на підключення об`єкта до мережі водопроводу, гарячого водо забезпечення, каналізації, енергозабезпечення, теплових і газових мереж. Рішення про введення в експлуатацію видається на закінчені будівництвом об`єкти, які підготовлені до експлуатації та по яких повністю виконані будівельно-монтажні роботи в обсязі, передбаченому проектом. Результатом роботи державної технічної комісії є складання і підписання акта державної технічної комісії, в якому приймається рішення про готовність до введення об`єкта в експлуатацію. (пп.3.7-3.9). Підписаний та затверджений акт державної технічної комісії є рішенням про готовність до введення в експлуатацію об`єкта, підставою для включення даних про його введення в державну статистичну звітність, а також для оформлення права власності на збудований об`єкт (п.3.1). Судом встановлено, що актами державної приймальної комісії від 12.03.1999 року №433 та від 25.03.1999 року №440 прийнято в експлуатацію приміщення для зберігання автотранспорту загальною площею 254,40 кв. м. (перша черга) по [ADDRESS] в гаражному господарстві МПП «Лабіринт» та цех по виготовленню поліетиленових пакетів загальною площею 188,68 кв. м. по [ADDRESS]., орендодавцем якого був [PERSON] . Згідно змісту даних актів проектно-кошторисна документація, паспорта кольорового вирішення фасадів погоджено відповідними службами, дані акти були видані на підставі рішення виконкому від 29.10.1991 року №469/29, угоди від 01.01.1999 року між МПП «Лабіринт» та [PERSON] , договору від 28.12.1998 року між орендодавцем [PERSON] та [PERSON] . Таким чином, відповідним уповноваженим органом встановлено факт завершення будівництва пред`явлених будівель, їх відповідність чинному на той час законодавству та прийнято в експлуатацію частину спірної будівлі по [ADDRESS] площею обсягом 443,08 кв. м. (254,40 кв. м. перша черга+188,68 кв. м. другий поверх)в період знаходження сторін в зареєстрованому шлюбі. Дані акти є дійсними та відповідачем не оскаржувались. Факт реєстрації за відповідачем права власності на дану будівлю в більшій площі 538,10 кв. м. після розірвання шлюбу не відміняє факту завершення будівництва та створення нерухомого майна площею 443,08 кв. м. та права спільної сумісної власності колишнього подружжя на ці приміщення. Твердження [PERSON] з приводу того, що він оплачував все будівництво нежитлового приміщення по [ADDRESS] за свої особисті кошти та позичені кошти не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду належними та допустимими доказами, а тому не спростовують презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Положеннями ч.2 ст.78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Нормою п.3 ч.1 ст.208 ЦК України передбачено, що у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Договори позики, розписки про отримання та повернення коштів відповідачем у матеріалах справи відсутні. Поясненнями сторін та показаннями свідка не може доводитись акт наявності та виконання зобов`язання за договором позики. Дана правова позиція міститься у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07.11.2018 року у справі №344/1313/16-ц. Таким чином, суд критично ставиться до показів свідків [PERSON] , [PERSON] про те, що для будівництва нежитлового приміщення по [ADDRESS] відповідач позивач кошти в сумі 14000 та 15000 доларів США у свого брата [PERSON] . Крім того, свідку [PERSON] на момент прийняття нежитлових приміщень площею 443,08 кв.м у 1999 році в експлуатацію було 12 років, а тому в силу віку вона не володіла фактами, що мають значення для розгляду справи. Суд не бере до уваги довідку ПАТ «Промінвестбанк» від 31.05.2017 року №114-09/218, згідно якої приватний підприємець [PERSON] отримав кредит 12.02.2003 року в сумі 300 000 грн., оскільки даний кредит отримано відповідачем після розірвання шлюбу, яке відбулось у 2001 році ( а.4 т.2). Щодо поданого представником відповідача технічного паспорта на громадський будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами по [ADDRESS] та довідки ЧКОБТІ від 04.07.2019 року №1325, то згідно змісту останньої, загальна площа будівлі збільшилась на 41,20 кв.м. за рахунок проведеної реконструкції з добудовою (літ. А4-1), а також на земельній ділянці розташована будівля літ. «Б» - дозвільні роботи на проведення будівельних робіт в ЧКОБТІ не надані. Рік спорудження вказаної добудови згідно технічного паспорта - 2018, тобто після розірвання шлюбу між сторонами та рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 27.12.2006 року, яким за відповідачем було визнано право власності на спірну будівлю площею 538,10 к. м. Таким чином, оскільки вказані зміни в загальній площі даної будівлі стались вже в ході розгляду справи, останні не впливають на предмет доказування, а тому судом до уваги не беруться. Пунктом 22 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляд справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У висновку №398 від 11.07.2018 року судовим експертом Юзвенко Р.В. визначено: ринкову вартість квартири [ADDRESS] в розмірі 1 107 908 гривень та вартість Ѕ частини даної квартири в розмірі 556 954 гривень; ринкову вартість нежитлових приміщень для зберігання автотранспорту з офісним приміщенням по [ADDRESS] , загальною площею 538,1 кв. м. в розмірі 4 130 452 гривень та вартість Ѕ частини даних приміщень в розмірі 2 065 226 гривень (а.67 т.2). У висновку №136 від 16.01.2019 року судовим експертом Юзвенко Р.В. визначено ринкову вартість нежитлових приміщень для зберігання автотранспорту з офісним приміщенням по [ADDRESS] , загальною площею 443,08 кв. м. в розмірі 3 238 222 гривень (а.140 т.2). Положеннями ст.70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що після розірвання шлюбу між сторонами квартира [ADDRESS] залишилась в користуванні позивачки, яка несла тягар по її утриманню та продовжує користуватися нею на час розгляду справи також. Нежитлові приміщення для зберігання автотранспорту з офісним приміщенням по [ADDRESS] під час перебування у шлюбі та після його розірвання використовувались відповідачем для здійснення підприємницької діяльності. При цьому, судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що у власності відповідача є інше житло. А саме, квартира [ADDRESS] , загальною площею 23,40 кв. м.; житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами за [ADDRESS] та інше. А тому, враховуючи встановлені обставини справи та наведені норми законодавства, суд вважає можливим поділити спільне сумісне майно між сторонами наступним чином: квартиру [ADDRESS] площею 45,7 кв. м., загальною площею 71,7 кв. м. залишити у власності позивачки [PERSON] ; приміщення для зберігання автотранспорту з офісним приміщенням по [ADDRESS] , загальною площею 538,1 кв. м. залишити у власності відповідача [PERSON] ; стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію в розмірі різниці у вартості часток сторін у вказаних об`єктах нерухомого майна, що розрахована наступним чином: 1 619 111 гривень (вартість Ѕ частини приміщення для зберігання автотранспорту з офісним приміщенням по [ADDRESS] площею 443,08 кв. м., що були здані в березні 1999 року в експлуатацію) - 556 954 гривні (вартість Ѕ частини квартири [ADDRESS] ) = 1 062 157 гривень. Відповідно розмір частки позивача у приміщенні для зберігання автотранспорту з офісним приміщенням по [ADDRESS] , загальною площею 538,1 кв. м. становить 2/5 (1 619 111:4 130 452х100=39,19%. 39 :2= 19,5 :5 = 3,9 = 4 :2 = 2 100 50 10 10 5 ). Розмір частки відповідача у приміщенні для зберігання автотранспорту з офісним приміщенням по [ADDRESS] , загальною площею 538,1 кв. м. становить 3/5 ( 4 130 452-1 619 111= 2 511 341 - вартість частки відповідача; 2 511 341: 4 130 452х100=60,80%=61%. 61 : 2 = 30,5 :2 = 15,25 : 3 = 3 100 50 25 5 ). За таких обставин, враховуючи норми чинного законодавства, які регламентують спірні правовідносини, а також приписи ч.4 ст.263 ЦПК України, відповідно до якої при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду, суд вважає, що приміщення для зберігання автотранспорту з офісним приміщенням по [ADDRESS] загальною площею 538,1 кв. м. є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та належить сторонам - 2/5 позивачу та 3/5 відповідачу. Отже, позивач та відповідач є співвласниками вказаного об`єкта та позивач має право на компенсація частки у розмірі 1 062 157 грн. Частиною 1 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29. За таких обставин, інші доводи учасників справи не стосуються предмету доказування в межах спірних правовідносин. Таким чином, враховуючи викладені обставини, оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд вважає, що належить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок компенсації частки у спільному майні подружжя 1 062 157 грн. Також, згідно вимог статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позовних вимог дев`ять та дві з них задовольняються частково, з відповідача [PERSON] необхідно стягнути на користь позивача [PERSON] судовий збір за подання до суду позовної заяви в сумі 6124,4 гривень (6890:9=765,55 х7 =5358,85+382,77+382,77=612440), та витрати на проведення судових експертиз у розмірі 7025 грн. (5800+1125). Відповідно до ч.7 ст.158 ЦПК України, у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. На підставі викладеного,

Outcome: partial