Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-16 00:00:00

24.09.2015 року до суду із цивільним позовом звернулись [PERSON] та [PERSON], від імені та в інтересах яких діє [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним та скасування договору дарування будинку [ADDRESS]. Посилається на те, що [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 27.08.1991 року належить будинок [ADDRESS]. 28.02.1986 року між [PERSON] та [PERSON] укладений шлюб. Таким чином, будинок [ADDRESS] був придбаний під час шлюбу. В цьому будинку зареєстрований неповнолітній [PERSON], [INFO], матір'ю якого є [PERSON]. [PERSON] 08.12.2014 року за рішенням Гайворонського районного суду Белгородської області РФ визнаний недієздатною особою, опікуном якого є [PERSON] на підставі постанови №13 адміністрації муніципального району «Гайворонський район» Белгородської області. Відповідач [PERSON] 24.04.2015 року відчужила на користь [PERSON] будинок [ADDRESS] в м. Запоріжжя, а саме уклала договір дарування зазначеного будинку №768 посвідчений 24.04.2015 р. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гармашовим Георгієм Миколайовичем. Під час укладення цього договору [PERSON] приховала від нотаріуса та обдарованої особи те, що [PERSON] належить ? частина цього будинку як спільне сумісне майно подружжя. Співвласник [PERSON] свою згоду на відчуження будинку не надавав, окрім того, відчуження цього будинку порушує права малолітньої особи [PERSON], який може залишитись без місця проживання, іншого місця проживання ні дитина, ні [PERSON] не мають. Вважає, що вказаний договір дарування повинен бути визнаний недійсним у зв'язку з тим, що у момент його здійснення відповідач [PERSON] ввела в оману осіб по справі шляхом замовчування обставин, які мали істотне значення. В судовому засіданні представник позивачів [PERSON] та її представники за договорами [PERSON] та [PERSON] позов підтримали, надали пояснення аналогічні викладеним. Додатково [PERSON] пояснила, що їй було не відомо про те, що батьки розлучились, вони все життя проживали разом, будинок придбали також перебуваючи в шлюбі, за спільні кошти. Відповідачка [PERSON] є онукою [PERSON] Відповідачка [PERSON] в судове засіданні не з'явилась, її інтереси представляла за довіреністю [PERSON], яка позов не визнала. Пояснила, що насправді [PERSON] володіла будинком [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу укладеному 27.12.1991 року. Шлюб між нею та [PERSON] на цей час був розірваний, а саме 17.09.1991 року відділом ЗАГС Первореченського району м. Владивосток, актовий запис №609. Тому [PERSON] не має права на ? частину оспорюваного будинку. Крім того, малолітній [PERSON], є онуком відповідачки, вона не є його опікуном, не повинна нести зобов'язання щодо місця його проживання, він має обох батьків, тому ця відповідальність лежить на них. Відповідачка [PERSON] позов не визнала. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Приватний нотаріус Гармашов Г.М. в судове засідання не з'явився, надав письмову заяву про розгляд справи без його участі, проти позову заперечує. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог: Служби у справах дітей районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району за довіреністю Петренко Г.Ф. позов підтримала в інтересах дитини. Заслухавши сторони, дослідивши письмові матеріали суд прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні ним обставини. 24 квітня 2015 року [PERSON] подарувала [PERSON] будинок [ADDRESS], який належав [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Шостою Запорізькою державною нотаріальною конторою 27.12.1991 року за р. №1-4385, що підтверджується наданою приватним нотаріусом Гармашовим Г.М. копією договору дарування будинку (а.с.68-70). Згідно листа №2194/02-03/3-04-37 від 28.10.2015 р. Комунарського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції по архіву відділу значиться актовий запис про шлюб №92 складений 28.02.1986 року на громадян [PERSON] та [PERSON], в якому проставлена відмітка про припинення шлюбу відділом ЗАГС Первореченського району м. Владивосток, актовий запис №609 від 17.09.1991 року (а.с. 53). Висновки суду стосовно того, що шлюб [PERSON] на день укладання договору купівлі-продажу будинку 27.12.1991 року був розірваний та [PERSON] було про це відомо, ґрунтуються також на рішенні Первореченського районного суду м. Владивосток від 16.04.1993 року про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON], з цього рішення вбачається, що сторони перебувають у шлюбі з 1991 року. Тобто, оскільки [PERSON] в 1991 році уклав шлюб з іншою жінкою, він не міг не знати, що його шлюб з [PERSON] розірвано. Посилання представника позивача на те, що це рішення не стосується позивача по справі, не можуть братися судом до уваги, оскільки це рішення Первореченського районного суду м. Владивосток було надіслано на адресу Комунарського районного суду м. Запоріжжя саме на запит суду по цій справі за клопотанням представника відповідача, яка повідомила, що [PERSON] після розірвання шлюбу з відповідачкою перебував в іншому зареєстрованому шлюбі з громадянкою [PERSON]. Тобто, у суду не має підстав ставити під сумнів що це рішення стосується іншого [PERSON], оскільки відомості щодо ім'я, по-батькові [PERSON] співпадають повністю, місце укладання шлюбу - Первореченський ЗАГС м. Владивосток співпадають з місцем розірвання шлюбу [PERSON] та [PERSON] (а.с.127). Отже, судом встановлено, що станом на 27.12.1991 р., тобто на день придбання будинку [ADDRESS] [PERSON] у шлюбі з [PERSON] не перебувала. Тобто, в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження доводи позову, що [PERSON] належить ? частина будинку [ADDRESS], як спільне сумісне майно подружжя. Згідно зі статтею 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу. Так, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України). При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. Позивач в позові вказує на те, що правочин повинний бути визнаний недійсним, оскільки відповідач [PERSON] ввела в оману осіб по справі, шляхом замовчування обставин, які мали істотне значення. Але, в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження вказані факти, крім того, до виниклих правовідносин не може застосовуватись ст.. 230 ЦК України, оскільки укладення договору шляхом обману порушує права лише сторони по договору, яким [PERSON] не є, регулювання спільної сумісної власності подружжя вирішується на підставі інших норм, тому суд не вбачає підстав для задоволення позову. Як вбачається з довідки про реєстрацію місця проживання від 18.09.2015 р. [PERSON] разом з сином [PERSON], 2009 року народження зареєстрована в будинку [ADDRESS]. Права дітей на житло захищаються певними нормативними актами. Відповідно до частин другої та третьої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Згідно зі статтею 177 СК України та статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним. За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Але відповідачка [PERSON] є бабкою неповнолітнього [PERSON], 2009 року народження, його законним представником є мати - [PERSON], Отже, власник будинку - [PERSON] не є законним представником неповнолітнього [PERSON] і укладаючи правочин, який впливає на права дитини, не має зобов'язань діяти в інтересах дитини. За таких обставин, у суду не має підстав вважати, що укладання договору дарування будинку призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права малолітнього [PERSON] на користування житлом. Стосовно позовних вимог про скасування договору, суд зазначає таке. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК. Серед цього переліку не міститься такого способу як скасування правочину, в ч.2 цієї статті зазначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Але чинним законодавством не передбачена можливість скасовувати договори судом, тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають, як такі, що не ґрунтуються на законі. Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати понесені позивачами компенсації не підлягають. Згідно ч. 6 ст. 154 ЦПК України, якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову. Судом розглянуто справу предметом позову, якого є спірний будинок, суд, прийшов до висновку про його необґрунтованість, тому необхідно скасувати заходи забезпечення позову.

Outcome: dismissed