Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-11 00:00:00

25.03.2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], третя особа Служба у справах дітей Виконкому Тернівської районної у місті ради, про визначення місця проживання сина [PERSON], [INFO], разом з батьком. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що з 2104 року по лютий 2016 року він та відповідач [PERSON] перебували у фактично шлюбних відносинах. Від даних відносин у них народився син [PERSON], [INFO]. Позивач [PERSON] разом з сином проживає за адресою: [INFO], де він має всі умови для проживання. Оскільки між сторонами не досягнуто остаточної згоди щодо виховання дитини, виник спір щодо місця проживання малолітнього сина. На підставі викладеного, позивач [PERSON] просить визначити місце проживання [PERSON], [INFO], спільно з батьком [PERSON] за адресою: Дніпропетровська обл., м. Кривий Ріг, вул. Адмірала Головка, 15/36. В судове засідання представник позивача [PERSON] не зявився, надавши суду письмову заяву в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд розглядати справу за його відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилась, надавши суду письмову заяву в якій позовні вимоги визнає в повному обсязі та просять суд розглядати справу за її відсутності. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Виконкому Тернівської районної у місті ради [PERSON] в судове засідання не зявилась, надавши письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, проти позовних вимог не заперечує. Оскільки відповідач позов визнала, тому відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України, суд приймає визнання позову відповідачем, яке на думку суду не суперечить вимогам закону, та обставини позову не потребують доказуванню відповідно до ст.61 ЦПК України, позов є законним та для його задоволення маються всі законні підстави. Правовідносини між сторонами регулюються наступними правовими нормами. Згідно ч.1 ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо\~дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі\~між собою. Частиною 1\~ст.150 СК України\~визначені головні напрями виховного процесу, який мав би зосереджуватися на основних суспільних цінностях повазі до інших людей, любові до членів своєї сім`ї, родини. Брак любові у дитячі роки це духовний дисбаланс на усе життя. Згідно ст.151 СК України, батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Відповідно до ч.3 ст.9 Конвенції про права дитини, дитина, яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. За змістом ч.ч.1, 2 ст.161\~СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року у ст.6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір'ю лише у винятковій ситуації не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі\~ст.141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини. Наведені вище правові норми та обставини справи свідчать про можливість позивача [PERSON] забезпечувати нормальний всебічний розвиток дитини. Таким чином, на підставі ст.ст.141, 150, 151, 161 СК України, ч.3 ст.9 Конвенції про права дитини, Декларації прав дитини, прийнятою 20.11.1959 року Генеральною Асамблеєю ООН,

Outcome: approved