Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-09 00:00:00

25.11.2016 року до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON], [PERSON], яка діє в інтересах малолітньої доньки [PERSON], за участю третьої особи - органу опіки та піклування Слов'янської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, обґрунтувавши свої вимоги тим, що вона є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 25.06.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Слов'янського міського нотаріального округу Донецької області Соловар В.І. за реєстровим номером 2461. Зі згоди [PERSON] у вищевказаній квартирі, після її придбання, вселилися та були зареєстровані син позивача [PERSON], дочка позивача [PERSON] та онука позивача [PERSON] 04.06.2014 року відповідачі, забравши все належне їм майно, виїхали з квартири на інше постійне місце проживання, проте своєї реєстрації в квартирі не припинили. Зі слів сина та дочки, позивачу відомо, що вони проживають на території Російської Федерації, повертатись в м. Слов'янськ не мають наміру, припинити свою реєстрацію в належній їй квартирі не можуть, так як для цього їм потрібно приїжджати в м. Слов'янськ, а вони не бажають в'їжджати в Україну у зв'язку з проведенням на території України антитерористичної операції. Позивач несе додаткові витрати на оплату комунальних послуг, а також вона не може оформити субсидію на сплату комунальних послуг. Позивач зазначає, що оскільки вона не чинила [PERSON], [PERSON] та [PERSON] перешкод в проживанні у належній їй квартирі, вони самостійно перестали проживати в квартирі з червня 2014 року та не проживають в ній по теперішній час без поважних причин, то відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, вони втратила право користування вказаним житловим приміщенням, та просить суд визнати [PERSON], [PERSON], яка діє в інтересах малолітньої доньки [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме - квартирою [ADDRESS]. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, надала суду заяву з проханням розглядати справу без її участі, наполягала на задоволенні позовних вимог, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідачі [PERSON], [PERSON], яка діє в інтересах малолітньої доньки [PERSON] в судове засідання не з'явились, хоча належним чином повідомлялись про дату, час та місце розгляду справи, про причини неявки суду не повідомили, клопотання про розгляд справи у їх відсутність не надали. Відповідно до ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Представник третьої особи органу опіки та піклування Слов'янської міської ради в судове засідання не з'явився, від третьої особи надійшла заява з проханням розглядати справу без участі їх представника, в якій вони заперечували проти задоволення позовних вимог в частині визнання малолітньої дитини [PERSON], [INFO], такою, що втратила право користування квартирою. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2, 3 ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з положеннями ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено наступні факти та відповідні до них правовідносини. Відповідно до договору купівлі-продажу від 25.06.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Слов'янського міського нотаріального округу Донецької області Соловар В.І., зареєстрованого в реєстрі за № 2461, [PERSON] продав, а [PERSON] купила трьохкімнатну квартиру [ADDRESS]. (а. с. 7) Згідно з довідкою № 908 від 17.11.2016 року, виданою ТОВ «Циділо і К», у квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], чоловік [PERSON], син [PERSON], донька [PERSON], онука [PERSON] (а. с. 8) У відповідності до акту за вих. № 505 від 17.11.2016 року, складеного керівником комітету мікрорайону «ЖЕУ № 3» Рудич Л.Л., зі слів сусідів [PERSON], що мешкає за адресою: [ADDRESS], та [PERSON], що мешкає за адресою: [ADDRESS], [PERSON], 1988 року народження, [PERSON], 2010 року народження, та [PERSON], 1982 року народження, не проживають у вказаній квартирі [ADDRESS] з 04.06.2014 року по теперішній час. (а. с. 9) Відповідно до абзацу першого частини другої статті 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Частинами першою та другою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї, на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, судом встановлено, що відповідачі [PERSON], [PERSON], яка діє в інтересах малолітньої доньки [PERSON] не проживають у квартирі [ADDRESS] з 04.06.2014 року, тобто вже більше двох років, відповідачі самостійно покинули зазначену квартиру та перестали в ній проживати, та відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що [PERSON] перешкоджає проживанню відповідачу [PERSON], [PERSON] та дитині [PERSON] в спірній квартирі, а також, будь-якої домовленості між сторонами щодо користування вказаним житлом. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] не надали доказів поважності причин їх відсутності та відсутності дитини у квартирі понад один рік. Пленум Верховного Суду України в частині 2 пункту 15 постанови від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз'яснив, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що стаття 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Крім того, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року (справа № 6-57цс11). Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені докази в їх сукупності та взаємозв'язку, суд дійшов висновку, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] відсутні в спірній квартирі понад встановлений законом строк без поважних причин, тому втратили право користування нею. В частині позовних вимог про визнання малолітньої [PERSON], [INFO], такою, що втратила право на користування квартирою [ADDRESS], суд приходить до наступного висновку. Частиною 4 статті 29 Цивільного кодексу України передбачено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. За змістом зазначених норм матеріального права за умови встановлення місця проживання батьків (усиновлювачів) або одного з них, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце їх проживання, а відсутність або наявність факту реєстрації за цим місцем проживання сама по собі не впливає на реалізацію права на свободу вибору місця проживання (дна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року у справі N 6-1793цс1). Частиною 2 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно з частиною 1 статті 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Частиною 1 статті 163 СК України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27.02.1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Залишаючи за малолітньою дитиною [PERSON], [INFO], право користування жилим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS], і визнаючи матір малолітньої дитини такою, що втратила право користування жилим приміщенням, суд припустить порушення принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, яким передбачено, що малолітня дитина не може бути розлучена з матір'ю, крім випадкових обставин. Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для малолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Малолітня дитина не є самостійним суб'єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. З огляду на вищенаведене суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON], яка діє в інтересах малолітньої доньки [PERSON], за участю третьої особи - органу опіки та піклування Слов'янської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, обґрунтовані та підлягають задоволенню, а тому відповідачі [PERSON], [PERSON], яка діє в інтересах малолітньої доньки [PERSON] мають бути визнаними такими, що втратили право користування житловим приміщенням, оскільки їх право користування квартирою [ADDRESS] перешкоджає позивачу, як власнику житла, розпоряджатися даним житлом на свій розсуд. На підставі викладеного,

Outcome: approved