Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-22 00:00:00

25 вересня 2017 року [PERSON] звернувся до Словянського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до відділу освіти Словянської міської ради про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку. Свої вимоги обґрунтовує тим, що згідно наказу відділу освіти від 27.08.2008 р. № 415-к, він був прийнятий на роботу на посаду вчителя інформатики загальноосвітньої школи № 10 міста Слов'янська. На цій посаді він працював до 29 серпня 2017 року включно, та згідно наказу відділу освіти від 29.08.2017 № 330-к був звільнений за п.3 ст.41 КЗпП України, а саме за вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи. Вважає, що наказ про його звільнення є незаконним, а тому його слід скасувати та поновити його на роботі в займаній посаді з наступних причин. В наказі про його звільнення взагалі не зазначено, який саме аморальний проступок він скоїв. Тобто, що стало підставою звільнення йому не відомо. Ніяких аморальних проступків він не вчиняв. Відповідач звернувся до профспілкового комітету ЗОШ № 10 з листом про надання згоди на його звільнення. 28 серпня 2017 року відбулося засідання профспілкового комітету, на якому було прийняте рішення не надавати згоди на звільнення [PERSON] Але, не зважаючи на таке рішення профспілкового комітету, на наступний день відповідач видав оскаржуваний наказ про його звільнення. Вважає, що також є грубим порушенням норм трудового законодавства, а саме статей 41 та 43 КЗпП України. З огляду на викладене просить суд визнати незаконним та скасувати наказ начальника відділу освіти Слов'янської міської ради від 29.08.2017 року № 330-к про звільнення [PERSON], з посади вчителя загальноосвітнього навчального закладу з фізики та інформатики Слов'янської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 10, за вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи. Поновити його на роботі на вищезазначеній посаді вчителя загальноосвітнього навчального закладу з фізики та інформатики Слов'янської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 10.Стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу тривалістю з 30 серпня 2017 року по дату винесення рішення судом першої інстанції по даній справі. Позивач [PERSON], будучи належним чином повідомленим про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не зявився, в позовній заяві розгляд справи просив проводити у його відсутності, за участі його представника адвоката [PERSON] (а.с. 31). Представник позивача [PERSON], якій діє на підставі договору б/н від 05.10.2017 року про надання адвокатських послух, у судовому засіданні наполягав на задоволенні позивних вимог [PERSON] у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнала у повному обсязі, пояснення надала аналогічні викладеним в письмових запереченнях відділу освіти Словянської міської ради. З урахуванням наведеного, відповідач просив суд відмовити у задоволенні позову [PERSON] у повному обсязі (а.с. 34-37). Допитана свідок позивача [PERSON] зазначила, що працює в школі та є головою профспілки Словянської загальноосвітньої школи № 10. Вказала, що влітку 2017 року на адресу профспілки школи надійшло два подання від відділу освіти Словянської міської ради щодо звільнення [PERSON] В перший раз профспілковий комітет не було зібрано, оскільки більшість працівників були у відпустках. В серпні 2017 року відбулося засідання профспілкового комітету та більшістю голосів було прийнято рішення не підтримати звільнення вчителя [PERSON] Окрім того зазначила, що [PERSON] характеризується позитивно, нарікань з боку учнів та батьків не було. Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно наказу відділу освіти від 27.08.2008 р. № 415-к, [PERSON] був прийнятий на роботу на посаду вчителя інформатики загальноосвітньої школи № 10 міста Слов'янська. На цій посаді він працював до 29 серпня 2017 року включно, що підтверджується копією трудової книжки позивача (а.с. 8). Відповідно до профспілкового квитка № ПС 625315 [PERSON] являється членом профспілки міської профспілкової організації робітників освіти з 1995 року (а.с. 17). Рішенням профспілкового комітету Професійної спілки Концерну РРТ від 12 березня 2015 року позивач був прийнятий в члени цієї професійної спілки. 29.08.2017 року позивач звільнений з посади вчителя загальноосвітнього навчального закладу з фізики та інформатики Слов'янської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 10, за вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи, про що свідчить копія наказу № 330-к від 29.08.2017 року (а.с. 3). Вироком Словянського міськрайонного суду від 21 квітня 2017 року [PERSON] був визнаний винуватим в скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 110 КК України та йому призначено покарання у вигляді 5 років позбавлення волі. Відповідно до вимог ст. 75, 76 КК України [PERSON] було звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням строком на 2 роки. Даним вироком встановлено, що у період часу з квітня по травень 2014 року, точна дата органом досудового розслідування не встановлена, [PERSON] приймав активну участь в організації та проведені незаконного референдуму щодо створення на території Донецької області так званої самостійної суверенної держави - «ДНР», тобто з метою зміни меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України (а.с. 51-53). Позивач звільнений за ч. 3 ст. 41 КЗпП України. тобто за вчинення працівником, який виховує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи. Така підвищена відповідальність працівників обумовлена тим, що вони перебувають в особливому правовому стані та виконують специфічні функції, не властиві іншим категоріям працівників; їхні дії чи бездіяльність можуть призвести до порушення конституційних прав та свобод громадян, завдати значної шкоди суспільним відносинам та авторитету як самої держави, так і субєктів господарювання. Відповідно до абз. 3 п. 28 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 (з наступними змінами) «Про практику розгляду судами трудових спорів», з підстав вчинення аморального проступку, несумісного з продовженням даної роботи (п. 3 ст. 41 КЗпП України), можуть бути звільнені лише ті працівники, які займаються виховною діяльністю, наприклад, вихователі, вчителі, викладачі, практичні психологи, соціальні педагоги, майстри виробничого навчання, методисти, педагогічні працівники позашкільних закладів. Таке звільнення допускається як за вчинення аморального проступку при виконанні трудових обовязків, так і не повязаного з ними (вчинення такого проступку в громадських місцях або в побуті). Звільнення не може бути визнано правильним, якщо воно проведено лише внаслідок загальної оцінки поведінки працівника, не підтвердженої конкретними фактами. Отже, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог та вимог п. 3 ст. 41 КЗпП України, юридичні факти, які підлягали встановленню судом відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України при вирішенні даного спору, є: чи мав місце аморальний проступок, підтверджений конкретним фактом, який став безпосередньо підставою для звільнення працівника; чи є особа такою що займається виховною, або педагогічною діяльністю, Відповідно до ст. 9 Конвенції МОП №158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, яка ратифікована Верховною [PERSON] 04.02.94 року тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в ст. 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцю. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працював у відповідача на посаді вчителя, що не спростовується сторонами по справі. Згідно абз. 13 ч.І ст. 1 Закону України «Про захист суспільної моралі», суспільна мораль - система етичних норм, правил поведінки, що склалися у суспільстві на основі традиційних духовних і культурних цінностей, уявлень про добро, честь, гідність, громадський обов'язок, совість, справедливість. Відповідно до п. 4 ст. 13 Цивільного кодексу України, особа при здійсненні своїх прав повинна додержуватись моральних засад суспільства. Це є юридичний обов'язок, який покладається на усіх без виключення учасників правовідносин. Недодержання цього обов'язку тягне за собою негативні наслідки, що визначені законом. Відповідно до Закону України «Про освіту», загальна середня освіта забезпечує всебічний розвиток дитини як особистості, формування загальнолюдської моралі (стаття 35), педагогічною діяльністю можуть займатися особи з високими моральними якостями (стаття 54). Педагогічні працівники зобов'язані: постійно підвищувати загальну культуру; настановленням і особистим прикладом утверджувати повагу до принципів загальнолюдської моралі: правди, справедливості, відданості, патріотизму, гуманізму, доброти, стриманості, працелюбства, поміркованості, інших доброчинностей; додержувати педагогічної етики, моралі, поважати гідність дитини, учня; захищати дітей, молодь від будь-яких форм фізичного або психічного насильства, запобігати вживанню ними алкоголю, наркотиків, іншим шкідливим звичкам. відповідно до Закону України «Про загальну середню освіту», педагогічним працівником повинна бути особа з високими моральними якостями (стаття 24), а відповідно до п. 78 Положення про загальноосвітній навчальний заклад, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 серпня 2010 р. № 778, педагогічним працівником повинна бути особа з високими моральними якостям. При розгляді справ про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктами 2 і 3 ст.41 КЗпП, судам слід враховувати, що розірвання трудового договору з цих підстав не є заходом дисциплінарного стягнення і тому вимоги статей 148, 149 КзпП про строк і порядок застосування дисциплінарних стягнень на ці випадки не поширюються. Разом з тим при вирішенні справ про звільнення з цих підстав суди мають брати до уваги відповідно час, що пройшов з моменту вчинення винних дій чи аморального проступку, наступну поведінку працівника і інші конкретні обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Отже, звільнення працівника, який виконує виховні функції та який вчинив аморальний проступок, допускається за наявності двох умов: 1) аморальний проступок повинен бути підтверджений фактами; 2) вчинення проступку несумісне з продовженням роботи, що має виховну функцію. Зокрема, аморальним проступком є винне діяння, що суперечить загальноприйнятим нормам і правилам, порушує моральні устої суспільства, моральні цінності, які склалися в суспільстві, і суперечить змісту трудової функції, тим самим дискредитуючи службово-виховні, посадові повноваження відповідного кола осіб. Відповідно до Переліку посад педагогічних та науково-педагогічних працівників, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 14.06.2000 року № 963 зі змінами до посад педагогічних працівників входять: директор, завідувач, завідувач філією, заступник завідувача філією з навчально-виховної (навчальної, виховної) роботи, начальник вищого навчального закладу I та II рівня акредитації, професійно-технічного навчального закладу, загальноосвітнього навчального закладу, навчального закладу для громадян, які потребують соціальної допомоги та реабілітації, дошкільного навчального закладу, позашкільного навчального закладу (на якого поширюються умови оплати праці працівників установ і закладів освіти), навчально-методичної, методичної, науково-методичної установи, навчального закладу післядипломної освіти, приймальника-розподільника для дітей органу Національної поліції, притулку для дітей, центру соціально-психологічної реабілітації дітей, психолого-медико-педагогічної консультації, навчально-виробничого (міжшкільного) комбінату (центру), школи - дитячого садка, інших навчально-виховних комплексів (об'єднань); їх заступники з навчальної, виховної, навчально-виховної, методичної, виробничої, навчально-методичної, навчально-виробничої роботи; заступники директора з навчально-виховної, навчальної, виховної роботи центрів професійної, медичної, фізичної та соціальної реабілітації інвалідів; ранньої реабілітації дітей-інвалідів. Відповідно до ст. 50 Закону України «Про освіту» учасниками навчально-виховного процесу є: діти дошкільного віку, вихованці, учні, студенти, курсанти, слухачі, стажисти, клінічні ординатори, аспіранти, докторанти; керівні, педагогічні, наукові, науково-педагогічні працівники, спеціалісти; батьки або особи, які їх замінюють, батьки-вихователі дитячих будинків сімейного типу; представники підприємств, установ, кооперативних, громадських організацій, які беруть участь у навчально-виховній роботі. Відповідно до частини першої статті 54 Закону України «Про освіту» педагогічною діяльністю можуть займатися особи з високими моральними якостями, які мають відповідну освіту, професійно-практичну підготовку, фізичний стан яких дозволяє виконувати службові обовязки. Аналіз вищезазначених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що працівники, які виконують виховну функцію,вчитель, педагог, вихователь зобов'язані бути людиною високих моральних переконань та бездоганної поведінки. Особистий приклад викладача та його авторитет і високоморальна поведінка мають виключно важливе значення у формуванні свідомості молоді. Унаслідок цього, якщо педагог недостойною поведінкою скомпрометував себе перед учнями, іншими особами, порушив моральні норми, втратив тим самим авторитет, дискредитував себе як вихователь, він може бути звільнений з роботи за пунктом 3 статті 41 КЗпП України. Саме таку правову позицію було висловлено Верховним Судом України в постанові від 11 лютого 2015 року у справі № 6-248цс14. На підставі вищевикладеного, суд доходить до висновку, що [PERSON], займаючи посаду вчителя є учасником навчально-виховного процесу та займається виховною діяльністю учнів. Згідно вимог ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, працівником органу внутрішніх справ, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства. Рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). На виконання вимог ст. 43 КЗпП України відділом освіти Словянської міської ради було надіслано Подання 13.06.2017 року за № 27-01/15-886 голові міської організації профспілки працівників освіти і науки України з проханням надати згоду на розірвання трудового договору з позивачем на підставі п. 3 ст. 41 КЗпП України (а.с. 38). 22.06.2017 року на адресу відповідача від голови міської організації профспілки працівників освіти і науки України [PERSON] надійшла відповідь, в якій вказано, що на момент надання подання більшість членів профспілкової організації знаходиться у щорічних відпустках та вказано, що подання буде обовязково розглянуто на засіданні профспілкового комітету та надане вмотивоване рішення згідно норм чинного законодавства України. 03.07.2017 року на адресу Словянської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 10 Словянської міської ради Донецької області було надіслано подання відділу освіти Словянської міської ради Донецької області щодо надання згоди профспілкового комітету на звільнення [PERSON] за ст. 41 КЗпП, у відповіді яка надійшла до відділу освіти вказано, що [PERSON] знаходиться у відпустці з 19.06.2017 року по 15.08.2017 року та уповноважена особа профспілкового комітету Словянської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 10 Словянської міської ради Донецької області також знаходиться у відпустці з 26.06.2017 року по 22.08.2017 року включно та вказано, що дане подання буде розглянуто на засіданні профспілкового комітету після виходу з відпустки 2/3 членів профспілки навчального закладу (а.с. 39). Відповідно до протоколу № 1 засідання профспілкового комітету ЗОШ № 10 від 28.08.2017 року встановлено, що за результатами голосування згідно з порядком денним «Про звільнення зі займаної посади вчителя фізики та інформатики [PERSON]Т.» профспілковий комітет ЗОШ № 10 вирішив не підтримати рішення про звільнення із займаної посади вчителя [PERSON] (а.с. 20). Отже, згоди на звільнення позивача профспілковим комітетом отримано не було. Проте у цьому рішенні не наведені мотиви чому саме профспілковий комітет вирішив не підтримати подання про звільнення [PERSON] За наслідками розгляду справи 6-163цс14 Верховний суд України висловив наступну правову позицію: «Відповідно до частини другої статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» і частини другої статті 252 КЗпП України однією з гарантій можливості здійснення працівниками підприємства, установи, організації обраних до складу виборної профспілкової організації своїх повноважень є заборона притягнення їх до дисциплінарної відповідальності без попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є. Проте, відповідно до статті 43 пункту 7 КЗпП України рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Згідно із частиною шостою статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору з працівником має бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у такій згоді, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки. Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що власник має право звільнити працівника без згоди профспілкового органу за відсутності обґрунтування профспілковим органом такої відмови. Отже суд приходить до висновку, що відділом освіти Словянської міської ради були дотримані вимоги законодавства під час звільнення позивача з роботи. В даному випадку, з протоколу засідання профспілкового комітету № 1 від 28.08.2017 року не вбачається, обґрунтованої відмови у не наданні згоди на звільнення [PERSON] З огляду на викладене, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed