Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-08 00:00:00

24 грудня 2013 року позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» (далі за текстом - ПАТ «ММК ім.Ілліча») про стягнення заборгованої індексації і компенсації по заробітній платі, посилаючись на те, що з 01 листопада 1995 року по 25 квітня 2008 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем. При виплаті заробітної плати їй з березня 2003 року не проводилась індексація, передбачена діючим законодавством, внаслідок чого були порушені її права на оплату праці, що мають бути відновлені шляхом зобов'язання підприємства-відповідача провести відповідні виплати. У відповідності до положень ст. 117 КЗпП України їй слід також виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У зв'язку з цим [PERSON] після уточнення своїх вимог просила суд зобов'язати відповідача провести розрахунок та виплатити заборгованість з індексації заробітної плати з компенсацією за затримку строків виплати за період з 01 березня 2003 року по 25 квітня 2008 року в сумі 6 512 грн. 49 коп., стягнути на її користь суму середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 158 063 грн. 20 коп. за період з 25 квітня 2008 року по 31 березня 2014 року, а також 1 000 грн. у відшкодування моральної шкоди. Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 07 липня 2014 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «ММК ім.Ілліча» на користь [PERSON] індексацію заробітної плати з компенсацією заборгованості за період з березня 2003 року по липень 2006 року в сумі 1 070 грн. 60 коп. з утриманням ПАТ «ММК ім. Ілліча» з цієї суми передбачених законом податків та обов'язкових платежів при її виплаті, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 2 200 грн., 200 грн. у відшкодування моральної шкоди та витрати на правову допомогу в сумі 5 грн. 25 коп. Стягнуто з ПАТ «ММК ім.Ілліча» на користь держави судовий збір у розмірі 458 грн. 80 коп. В апеляційній скарзі [PERSON] просить рішення суду змінити та задовольнити її вимоги повністю, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення [PERSON], яка просила скаргу задовольнити, пояснення представника відповідача ПАТ «ММК ім.Ілліча» Огненного А.Б., який просив апеляційну скаргу відхилити, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення, згідно ст. 214 ЦПК України, суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими ґрунтувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються ; чи є інші фактичні дані (порушення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розділити між сторонами судові витрати та інше. Оскаржуване рішення таким вимогам в повній мірі не відповідає. Судом першої інстанції встановлено, що позивачка з 01 листопада 1995 року по 25 квітня 2008 року перебувала у трудових відносинах в ПАТ «ММК ім. Ілліча». Згідно з розрахунком суми індексації, наданим відповідачем за підписом начальника управління компенсації та пільг, під час роботи позивачки на підприємстві в період з березня 2003 року по липень 2006 року заробітна плата останньої не індексувалася (а.с. 22). За цей період їй нараховувалась і виплачувалась заробітна плата. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Структуру заробітної плати визначено статтею 2 Закону України «Про оплату праці», якою передбачено існування основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Суми виплат, пов'язаних з індексацією заробітної плати працівників, входять до складу фонду додаткової заробітної плати згідно з підпунктом 2.2.7 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 року № 5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713. Згідно з ч. 5 ст. 95 КЗпП України заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Відповідно до ст. 33 Закону України «Про оплату праці» в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. Індексація заробітної плати здійснюється на підставі Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року за № 1078. Індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Об'єктом індексації грошових доходів населення є оплата праці (грошове забезпечення) як грошовий дохід громадян, одержаний ними в гривнях на території України і який не має разового характеру (ч. 1 ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», п. 2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року, № 1078). Пунктом 5 вказаного Порядку визначено, що базовим місяцем при обчисленні індексу споживчих цін для проведення індексації є місяць, в якому відбувається підвищення грошових доходів населення. Грошові доходи, одержані за цей місяць, не індексуються, якщо сума підвищення доходу перевищує суму індексації, яка повинна нараховуватись у місяці підвищення. Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка. У разі невчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація, відповідно до ст. 34 Закону України №108/95 ВР «Про оплату праці». Згідно з ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», підприємства, установи, організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Статтею 2 цього Закону передбачено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх вплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Згідно статті 3 Закону компенсація обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але невиплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159. Відповідно до цього Порядку компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати провадиться, якщо затримано на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 01 січня 2001 року. Компенсації підлягають грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, серед них заробітна плата (грошове забезпечення). Таким чином, індексація є складовою частиною заробітної плати, є додатковою заробітною платою і, у разі порушення законодавства про оплату праці в частині її виплати, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому індексації заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Задовольняючи частково позовні вимоги про виплату заборгованої індексації заробітної плати з компенсацією заборгованості, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою надані належні і достатні докази порушення відносно нього законодавства про оплату праці в частині її виплати, і обґрунтованості її позовних вимог про стягнення належної їй індексації заробітної плати з компенсацію за невиплату, визначивши її в розмірі 1070 грн. 60 коп. згідно з розрахунком відповідача, який позивачка в суді першої інстанції не спростовувала. За таких обставин, доводи апеляційної скарги щодо невідповідності суми індексації заробітку позивачки за вказаний нею період, нічим об'єктивно не підтверджені, тому не можуть бути прийняті до уваги колегією суддів. Також є безпідставними доводи апеляційної скарги і щодо необґрунтованості стягнення лише 200 грн. у відшкодування моральної шкоди, оскільки ухвалюючи рішення в цій частині, суд першої інстанції врахував конкретні обставини справи, дав їм належну оцінку та зробив правильний висновок про часткове задоволення цих позовних вимог. Разом з тим, колегія суддів не може погодитись із рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за період з 25 квітня 2008 року по 31 березня 2014 року, виходячи з наступного. Як передбачено статтею 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки,зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до положень ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Як пояснив апеляційному суду представник відповідача, [PERSON] у день звільнення не працювала про що позивачка не заперечувала. Це також підтверджується і наданою відповідачем копією табеля обліку робочого часу. Оскільки доказів звернення до відповідача із вимогою виплатити заборгованість із заробітної плати після звільнення позивачкою суду не надано, апеляційний суд вважає, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні необхідно розраховувати починаючи з 24 грудня 2013 року - дня звернення позивачки до суду, і по 31 березня 2014 року - виходячи із змісту позовних вимог, тобто за 67 робочих днів. Зі справи вбачається, що середньоденна заробітна плата позивачки складала 78 грн. 96 коп. (а.с. 24). Таким чином розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що припадає до сплати позивачці, складає 5 290 грн. 32 коп. (67 дн. х 78 грн. 96 коп.). Даний розрахунок виконаний відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМ України від 08 лютого 1995 року №100, згідно з положеннями пункту 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденні (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Як роз'яснив пленум Верховного Суду України в п. 20 своєї постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Не можна вважати спором про розмір сум, належних до виплати при звільненні, спір про відрахування із заробітної плати (на відшкодування матеріальної шкоди, на повернення авансу тощо), оскільки він вирішується в іншому встановленому для нього порядку. Оскільки між сторонами виник спір про розмір належних до виплати позивачці сум заробітної плати і її вимоги в цій частині задоволено частково, апеляційний суд з урахуванням спірної суми, на яку позивачка мала право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком вважає за можливе задовольнити позовні вимоги в цій частині частково та стягнути на користь позивачки середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 24 грудня 2013 року по 31 березня 2014 року в сумі 2 200 грн. З урахуванням зазначеного апеляційна скарга [PERSON] підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - скасуванню в частині стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, з ухваленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Outcome: partial