Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-04 00:00:00

24.07.2018 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, мотивуючи його тим, що 13.01.2011 року уклав шлюб з відповідачем, сторони мають спільного сина [PERSON], [INFO]. Спільне життя подружжя не склалось, відповідачка фактично на протязі останніх трьох років проживає окремо, що було викликано необхідністю доглядом за хворою матірю та сином від першого шлюбу студентом ВНЗ, службовими відрядженням і навчанням. Оскільки подружні відносини з відповідачкою фактично припинені, то подальше збереження шлюбу позивач вважає неможливим, просить його розірвати. Також позивач просить визначити місце проживання сина разом з ним, бо йому потрібне «чоловіче» виховання, про що сторони домовилися заздалегідь. У судове засідання позивач не зявився, направив заяву про розгляд справи у його відсутність. У заяві вказав, що підтримує позовні вимоги і щодо розірвання шлюбу, і щодо визначення місця проживання сина разом з ним. Відповідач в судове засідання не зявилася, направила до суду заяву, в якій позов визнала в повному обсязі. У заяві зазначила, що не заперечує проти розірвання шлюбу з [PERSON] та згодна на те, щоб місцем проживання сина [PERSON], [INFO], суд визначив місце проживання його батька [PERSON] Третя особа, служба у справах дітей Сумської міської ради направила до суду висновок про визначення місця проживання малолітнього [PERSON], в якому вважає за можливе визначити місце проживання малолітнього [PERSON] разом з батьком [PERSON] Вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 13.01.2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Шостка Шосткинського міськрайонного управління юстиції Сумської області, актовий запис №06 (а.с. 21). Сторони мають спільного неповнолітнього сина [PERSON] (а.с.20). Відповідно до ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ст. 55 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік зобовязані піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сімї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 56 Сімейного кодексу України, кожен із подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість. Враховуючи вищезазначені норми закону та особливий характер сімейних відносин і їх обєктивну недоступність для оточуючих, суд не може покласти обовязок збереження сімї на одного з подружжя при наявності на це його категоричного заперечення. Суд вважає, що оскільки подружні відносини між сторонами фактично припинені, на даний час сторони не ведуть спільного господарства, позивач категорично не згоден на примирення і наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач згодна на розірвання шлюбу, то подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам подружжя, тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню і шлюб підлягає розірванню. Щодо позовних вимог про визначення місця проживання дитини, суд приходить до наступного висновку. Сторони мають спільного неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], з копії свідоцтва про народження дитини вбачається, що батьками дитини записані [PERSON] та [PERSON] (а.с.20). Судом встановлено, що і позивач [PERSON], і відповідач [PERSON] зареєстровані за адресою: [INFO] (а.с. 26, 27). Як вбачається з позову, та з заяви відповідача, і дана обставина підтверджена висновком служби у справах дітей, на даний час подружжя проживає окремо один від одного, а дитина проживає з позивачем за адресою: [ADDRESS] (а.с.17). Службою у справах дітей Сумської міської ради з урахуванням всіх обставин справи було надано висновок про визначення місця проживання дитини, де служба зазначила, що на час проведення спеціалістом служби обстеження умов проживання позивача за адресою його реєстрації проживають позивач [PERSON] та його син [PERSON] Зазначено, що квартира є спільною сумісною власністю подружжя. Обоє батьків працюють, мають дохід, приймають участь у утриманні та вихованні дитини. Мати дитини [PERSON] часто буває в службових відрядж еннях, найближчим часом збирається змінити місце роботи та проживання. [PERSON] повідомила, що згодна, щоб їх син [PERSON], [INFO], проживав з батьком [PERSON] за місцем реєстрації батька (а.с.42) Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. За частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Так, під час розгляду справи судом встановлено, що обоє батьків мають постійне місце проживання, постійне місце роботи та джерело існування, вони створили всі умови для проживання, виховання та розвитку дитини, що підтверджується висновком служби у справах дітей (а.с.42). Суд приймає до уваги доводи позивача, вказані ним у позові, та підтверджені відповідачкою у її заяві про визнання позову, що у звязку з необхідністю догляду за хворою матірю та сином від першого шлюбу студентом, а також у звязку зі службовими відрядженням і навчанням, відповідач [PERSON] фактично не проживала за адресою: [INFO], а вихованням сина у її відсутність займався батько [PERSON], з яким дитина весь час проживала. Суд звертає увагу, що статтею 32 Конституції України передбачено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Сімейне життя - це особисті майнові та немайнові відносини між подружжям, іншими членами сім'ї, яке здійснюється на засадах, визначених у СК: кожна особа має право на повагу до свого сімейного життя (частина четверта статті 4); ніхто не може зазнавати втручання\~\~ в його\~\~сімейне життя, крім випадків,\~\~ встановлених Конституцією України (частина п'ята статті 5); регулювання сімейних відносин\~\~здійснюється\~з\~урахуванням\~\~права на таємницю особистого життя їх учасників, їхнього права на особисту свободу та недопустимості свавільного втручання у сімейне життя (частина четверта статті 7) та інше. Неможливо визначити абсолютно всі види поведінки фізичної особи у сферах особистого та сімейного життя, оскільки особисті та сімейні права є частиною природних прав людини, які не є вичерпними‚ і реалізуються в різноманітних і динамічних відносинах майнового та немайнового характеру, стосунках, явищах, подіях тощо. Право на приватне та сімейне життя є засадничою цінністю, необхідною для повного розквіту людини в демократичному суспільстві, та розглядається як право фізичної особи на автономне буття незалежно від держави, органів місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб (п. 3.1 рішення Конституційного\~\~Суду\~\~України\~\~від\~\~20\~\~січня\~\~2012 року № 2-рп/2012). Для суду є безспірним, що в даних правовідносинах при вирішенні питання про визначення місця проживання дитини з одним з батьків відбувається втручання в право сторін та їх дитини на сімейне життя, яке не є абсолютним і може бути обмеженим в порядку передбаченому Конституцією України. Суд з розумінням ставиться до права на повагу до сімейного і приватного життя як позивача, так і відповідача, однак в даному випадку обовязком суду є дослідження питання щодо забезпечення прав неповнолітніх дітей не розлучатися з батьками і врахування при цьому «найкращих інтересів дитини». У даній ситуації суд, уважно дослідивши доводи та аргументи позивача, та дослідивши докази, керується принципом найкращих інтересів дитини, який визначений у пункті 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, згідно якому в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Цей принцип розкритий у Зауваженнях загального порядку № 14 (2013) Комітету ООН з прав дитини (про право дитини на приділення першочергової уваги якнайкращому забезпеченню її інтересів), де сформульовані такі підходи: «Найкраще забезпечення інтересів дитини» - це право, принцип і правило процедури, які засновані на оцінці всіх елементів, що відображають інтереси дитини або дітей, в конкретних обставинах. При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини з метою прийняття рішення про застосування тієї чи іншої конкретної міри належить діяти в наступному порядку: При цьому суд бере до уваги, що позивач та відповідачка (батьки дитини) за взаємною згодою визначили місце проживання дитини з батьком за місцем його реєстрації. Весь час дитина проживала з батьком, відвідувала дитячий садок та школу в м. Суми, звикла до місця проживання та кола спілкування. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволенні позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову в прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд приходить до висновку, що в даній справі визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а також відповідає найкращим інтересам дитини. \~ \~ \~ \~Тому, з урахуванням всіх вищевказаних обставин справи, маючи на меті перш за все захист інтересів дитини, приймаючи до уваги обставини справи та згоду батьків, суд вважає необхідним визначити місце проживання неповнолітнього [PERSON], [INFO], з батьком [PERSON], [INFO] за адресою м. Суми, вул. Римського Корсакова, буд. 5/а, кв. 99. Судові витрати суд залишає за позивачем, згідно його заяви.

Outcome: approved