Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-13 00:00:00

25 вересня 2017 року [PERSON] звернулась до Словянського міськрайонного суду із позовом до ТОВ «Інвестхолд Агро» про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування позову зазначила, що вона працювала\~ у відповідача\~ з 04 травня 2017 року по 07 червня 2017 року. В день звільнення позивачки, відповідачем, в порушення норм трудового законодавства, із нею не було проведено належного розрахунку. Станом на день звільнення позиваки заборгованість відповідача по заробітній платі становить 3106,40 грн., яка утворилась за період з 04 травня 2017 року по 07 червня 2017 року. До теперішнього часу розрахунок із позивачкою відповідачем не проведений. У звязку із наведеним, позивачка вимушена була звернутися до суду та просити суд ухвалити рішення яким стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі яка утворилась за період з 05 травня 2017 року по 07 червня 2017 року, розмір якої становить 3106,40 грн., а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні починаючи з дня звільнення позивачки 07 червня 2017 року по день звернення її до суду із даним позовом 21 вересня 2017 року в сумі 14451,42 грн. Позивачка [PERSON], та її представник [PERSON], який діє на підставі доручення для надання безоплатної вторинної правової допомоги від 10 серпня 2017 року (а.с. 13), будучи належним чином повідомленими про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не зявились, подали до суду заяву з проханням розгляд справи проводити у їх відсутності, позов задовольнити, проти ухвалення заочного рішення по справі не заперечували. Представник відповідача ТОВ «Інвестхолд Агро», будучи належним чином повідомленим про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не зявився, про причини неявки суду не повідомив, заяв про відкладення судового засідання чи розгляд справи у його відсутності від нього до суду не надходило. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобовязані повідомляти суд про зміну свого місця проживання ( перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі зобовязані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не зявилися в судове засідання без поважних причин. Відповідач, будучи повідомленим у встановленому порядку (належним чином) про час і місце судового розгляду справи не використав наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, тому суд, враховуючи згоду позивача, вважає можливим відповідно до правил ч.1 ст. 224 ЦПК України вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення. Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд в межах заявлених позовних вимог (ст.11 ЦПК України) встановив наступне. Як встановлено у судовому засіданні позивачка [PERSON] працювала\~ у відповідача в період з 05 травня 2017 року по 07 червня 2017 року (наказ № 1/05 про прийняття на роботу по трудовій угоді від 04 травня 2017 року (а.с. 17). В день звільнення позивачки, відповідачем, в порушення норм трудового законодавства, із нею не було проведено належного розрахунку по виплаті заробітної плати, і до теперішнього часу розрахунок із позивачкою відповідачем не проведений. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна сторона має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд виходить з вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Представник відповідача у судове засідання не зявився, не скористався своїми процесуальними правами сторони в процесі і не надав належних доказів, які спростовують доводи позивачки. Основним Законом України, статтею 43 Конституції України, передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обовязки, в рівній мірі кореспондується обовязок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Відповідно до ч.1 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. В частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року, який є спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює правовідносини у сфері оплати праці, міститься аналогічне визначення поняття «заробітна плата». Право на своєчасне одержання винагороди за працю (ст. 43 Конституції України) захищається законом. Відповідно до вимог статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, що передбачає, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або повноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначеній у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму. З огляду на викладене, враховуючи наведені дані, суд приходить до висновку, що слід стягнути з відповідача на користь позивачки [PERSON] заборгованість по заробітній платі в сумі 3106,40 грн. Згідно із частиною 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати\~ з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року по справі № 1-5/2012 р. в частині ст.. 116, 117, 237-1 КЗпП України, про застосування тримісячного строку звернення до суду\~ щодо стягнення середнього заробітку та весь час затримки розрахунку та моральної шкоди, суд вважає, що наведений строк обраховується з моменту фактичного розрахунку із працівником. Відповідно\~ до положень п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», згідно із яким, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У звязку із цим, враховуючи, що\~ [PERSON] просила стягнути середній\~ заробіток за\~ період\~\~ з 07 червня 2017 року по день звернення до суду із даним позовом 21 вересня 2017 року, суд, в межах заявлених вимог, вважає\~ за\~ необхідне\~ стягнути\~ з відповідача на користь позивачки середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 14451 грн. 42 коп. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходив з наступного. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно із ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Згідно із розясненнями п. 36 Постанови Пленуму ВССУ України № 10 від 17 жовтня 2014 року, вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI). Частиною 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Відповідно до ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви майнового характеру яка подана фізичною особою або фізичною особою підприємцем ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Згідно із ст. 7 Закону України від\~21 грудня 2016 року\~№\~1801-VIII «Про Державний бюджет України на 2017 рік», прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць працездатних осіб: з 1 січня 2017 року становить 1600 гривень. Таким чином, суд приходить до висновку, що з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 640 грн. 00 коп., оскільки позов судом повністю задоволений. На підставі викладеного,

Outcome: approved