Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-26 00:00:00

26 липня 2016 року до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] міської ради про визнання за нею права власності на кооперативну квартиру № 12, розташовану в будинку № 191 по вулиці Олімпійській в місті Маріуполі в порядку спадкування. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилалася на те, що 12 січня 2006 року помер її батько [PERSON], який проживав за адресою: [INFO]. На день його смерті залишилось спадкове майно у вигляді даної кооперативної квартири. Вона фактично прийняла спадщину, подавши заяву про прийняття спадщини до Четвертої маріупольської держнотконтори. Крім неї, спадкоємицею за законом першої черги була дружина померлого, її мати [PERSON], яка також фактично прийняла спадщину, але не оформила свої спадкові права. 17 січня 2016 року [PERSON] померла. Спадкоємицею за законом першої черги після її смерті є вона, інших спадкоємців немає. Після смерті її матері спадкове майно складається з 1/2 частини квартири [ADDRESS], яке стало належати їй з моменту відкриття спадщини після смерті її чоловіка - [PERSON]. Проте вона не може оформити свої спадкові права, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на кооперативну квартиру. Зазначена кооперативна квартира була надана її батькові на підставі ордеру за № 006800 серії КО від 03 липня 1985 року. Згідно довідки ЖБК «Орджонікідзевський-149» пай за квартиру в сумі 9244 рублів був виплачений ним повністю. Проте постановами Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори про відмову у здійсненні нотаріальних дій від 16 червня 2016 року та 26 липня 2016 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] після сперті [PERSON] та [PERSON], у звязку з тим, що право власності на квартиру не було зареєстровано належним чином. Вважає, що її батько, [PERSON], свого часу правомірно набув право власності на спірну кооперативну квартиру [ADDRESS], оскільки вказана квартира була надана йому на підставі ордеру, а у подальшому він повністю виплатив пайовий внесок за квартиру в сумі 9244 рублів, а виникнення права власності на момент виплати паю не залежало від державної реєстрації до набрання законної сили Цивільного кодексу України від 2003 року та Закону України «Про державну реєстрацію майнових прав на нерухоме майно та їх обмеження» від 2004 року. Обовязкове оформлення права власності на кооперативну квартиру також не передбачалось законодавством, яке діяло на момент виплати паю за квартиру. Після смерті [PERSON] виник спір про підтвердження його права власності на вказану квартиру, у звязку з чим вона не може оформити свої спадкові права, хоча згідно діючого законодавства після смерті батьків їй належить по 1/2 частині квартири після смерті кожного з них, що складає квартиру в цілому. Просила суд визнати за нею, [PERSON], право власності на кооперативну квартиру [ADDRESS], загальною площею 62,8 кв.м, житловою площею 43,9 кв.м, у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], який помер 12 січня 2006 року, та після смерті [PERSON], померлої 17 січня 2016 року. Позивач [PERSON] до судового засідання не зявилася, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій підтримала позовні вимоги та просила позов задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача - [PERSON] міської ради, [PERSON], діюча на підставі довіреності, до судового засідання не з'явилася, надала суду заяву з проханням справу розглянути без її участі, проти задоволення заявлених позовних вимог не заперечувала. Представник третьої особи ЖБК «Орджонікідзевський-149» у судове засідання не з'явився за невідомих суду причин, про день та час розгляду справи повідомлявся своєчасно та належними чином, про що свідчать судові розписки. Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 182 ЦК України (в редакції 2004 року) право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Згідно ч. 4 ст. 334 ЦК України (в редакції 2004 року) права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. За ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції від 1 січня 2013 року) державна реєстрація прав є обов'язковою, права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Положення ст. 328 ЦК України (в редакції 2004 року) передбачають, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За ст. 15 Закону України «Про власність» (в редакції 1991 року), який діяв до набрання чинності ЦК України (в редакції 2004 року), передбачалось, що член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. В п. 5-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» зазначалось, що згідно із ст. 15 Закону України «Про власність» член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на свій розсуд. Вказані норми дублюються у ст. 384 ЦК України (в редакції 2004 року), де зазначено, що в разі викупу квартири член житлово-будівельного кооперативу стає власником квартири. Суд при цьому зазначає, що виникнення права власності на нерухоме майно не залежало від державної реєстрації такого права до набрання чинності Цивільним кодексом України (2004 року) та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (2004 року). Також законодавцем у 1985 році не визначалось необхідності отримання власником кооперативної квартири правовстановлюючого документа на відповідне нерухоме майно. Судом за матеріалами справи встановлено, що за ордером серії КО від 03 липня 1985 року на підставі рішення виконкому Жданівської міської ради № 202/2 від 15 травня 1985 року [PERSON] на родину з трьох осіб, у тому числі: дружину [PERSON], доньку [PERSON] була надана у користування трикімнатна квартира № 12, розташована в будинку № 191 по вулиці Олімпійській в м.Маріуполі. На підставі технічного паспорту від 27 квітня 2016 року, складеного на імя [PERSON] [PERSON] БТІ на квартиру [ADDRESS], вбачається, що загальна площа вказаної трикімнатної квартири становить 62,8 кв. м., а житлова 43,9 кв. м. Водночас, згідно довідки [PERSON] БТІ № 1179 від 21 квітня 2016 року, право власності на квартиру [ADDRESS], не зареєстровано. Як вбачається з довідки за вих. № 302 від 17 серпня 2016 року за підписом директора ТОВ «Житло Гарант» [PERSON], [PERSON] був членом ЖБК «Орджонікідзевський-149», який з 15 травня 1985 року є власником квартири [ADDRESS], сплативши у повному обсязі пайовий внесок за дану квартиру в сумі 9244 рублів шляхом внесення першого внеску в сумі 2773 рублів, а також сплати залишку у розмірі 6471 рублів. Будинок був введений в експлуатацію у 1985 році. Будинок обслуговується ТОВ «Житло-Гарант» на підставі договору № 12 від 01 листопада 2006 року. Отже на підставі дослідження перелічених письмових доказів, суд вважає, що у судовому засіданні встановлено, що [PERSON] правомірно свого часу набув право власності на кооперативну квартиру № 12, розташовану в будинку № 191 по вулиці Олімпійській в місті Маріуполі, згідно діючого на той момент законодавства України (ст. 15 Закону «Про власність»). Згідно свідоцтва про смерть, виданого 13 січня 2006 року Орджонікідзевським відділом реєстрації актів цивільного стану [PERSON] міського управління юстиції Донецької області, [PERSON] помер 12 січня 2006 року, актовий запис № 75. Зі свідоцтва про укладення шлюбу, виданого Палацом одруження міста Жданова Донецької області вбачається, що 17 липня 1976 року зареєстрували шлюб [PERSON] та [PERSON], актовий запис № 2309 від 17 липня 1976 року, на підставі чого дружині було присвоєно прізвище [PERSON]. Як вбачається зі свідоцтва про народження серія ІІІ-НО № 344035, виданого Іллічівським Відділом ЗАГС м. Жданова, [PERSON] народилася 29 жовтня 1976 року, батьками якої зазначені: батько- Рапута [PERSON], та мати [PERSON]. Прізвище [PERSON] на «Разікову» було змінено на підставі укладення шлюбу з [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серія І-НО № 396821, виданими Орджонікідзевським Відділом РАЦС м. Маріуполя від 06 червня 1997 року. Отже, [PERSON] є дружиною, а позивачка, [PERSON], є донькою померлого [PERSON], та відповідно до ст.1261 ЦК України є спадкоємцями першої черги за законом. При цьому за інформацією державного нотаріуса Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори [PERSON] від 09 вересня 2016 року, після смерті [PERSON], померлого 12 січня 2006 року, заведена спадкова справа № 278/2007, за якою спадщину за законом прийняли: дочка померлого [PERSON], та дружина померлого [PERSON]. 02 квітня 2007 року вказаним спадкоємцям видані у рівних частках кожній свідоцтва про право на спадщину за законом на долю у майні «Маріупольського МК імені [PERSON]», що складає 0,006167% та на грошові компенсаційні внески в сумі 1929,50 гривень, що зберігаються у філії № 8013/068 Ощадбанку м. Маріуполя. Документів, що підтверджують право власності на нерухоме майно померлого, спадкоємцями не надано. Постановою державного нотаріуса Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори № 962/02-31 від 16 червня 2016 року, [PERSON] було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії з причин відсутності у спадкоємиці правовстановлюючого документу на спадкове майно померлого [PERSON]. Зокрема, в матеріалах спадкової справи наявна довідка житлової організації ТОВ «Житло Гарант» від 11 липня 2016 року, що підтверджує факт реєстрації та спільного проживання позивача [PERSON] та [PERSON] разом зі спадкодавцем [PERSON] на день його смерті 12 січня 2006 року, за адресою: [ADDRESS]. Згідно із ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», у разі смерті члена житлово-будівельного кооперативу, який повністю вніс пайовий внесок за квартиру, вона включається до складу спадкового майна. На підставі зазначеного суд дійшов висновку, що кооперативна квартира № 12, розташована в будинку № 191 по вулиці Олімпійській в місті Маріуполі, входить до складу спадкового майна, що залишилось після смерті [PERSON], оскільки останній набув свого часу право власності на зазначену квартиру на законних підставах. Відповідно до статті ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Статтею 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. За таких підстав позивач [PERSON] та дружина померлого [PERSON] є такими, які прийняли спадщину після померлого [PERSON] у вигляді 1/2 частки кооперативної квартири № 12, розташованої в будинку № 191 по вулиці Олімпійській в місті Маріуполі кожна, відповідно до ст.1268 ЦК України, оскільки постійно проживали разом зі спадкодавцем, подали нотаріусу заяву про прийняття спадщини та не заявляли про відмову від спадщини. 17 січня 2016 року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серія І-НО № 928243 від 18 січня 2016 року, виданим Орджонікідзевським Відділом ДРАЦС [PERSON] МУЮ Згідно довідки, виданої ЖКП «Житло-Гарант» № 187 від 13 травня 2016 року, [PERSON] на час смерті була зареєстрована та проживала за адресою: [INFO], разом з нею на час смерті були зареєстровані: [PERSON] донька, та [PERSON] онучка. Згідно інформації Четвертої [PERSON] державної нотаріальної контори від 09 вересня 2016 року, після смерті [PERSON] заведена спадкова справа № 124/2016, згідно якої спадщину за законом прийняла дочка померлої [PERSON]. Постановою № 1300/02-31 від 26 липня 2016 року державний нотаріус Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори [PERSON] відмовила позивачу [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частку спірної квартири [ADDRESS], після смерті [PERSON] з причин відсутності у спадкоємця правовстановлюючого документу на спадкове майно. Відповідно до ст.1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті спадкодавця. Позивач [PERSON] у відповідності до ст.1261 ЦК України відноситься до першої черги спадкоємців за законом. Зі спадкових справ № 278/2007 та № 124/2006, заведених Четвертою маріупольською державною нотаріальною конторою після смерті [PERSON] та [PERSON], вбачається, що інші спадкоємці, окрім позивача [PERSON], які бажають прийняти спадщину після їх смерті, відсутні. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні. В сенсі ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який посвідчує його право власності. Згідно положень п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Зокрема, як вбачається з правових позицій, висловлених Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в узагальненні судової практики розгляду цивільних справ про спадкування, яке було обговорено та взято до відома на засіданні Пленуму 01.03.2013 року, при розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не було одержано свідоцтво про право на спадщину (ст. 1297 ЦК) або не здійснено державну реєстрацію права на спадщину (ст. 1299 ЦК), слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов'язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов'язку у виді втрати права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов'язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК). Відповідно до п.3.1 інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05. 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Таким чином, приймаючи до уваги те, що право власності на спірну кооперативну квартиру у [PERSON] свого часу виникло правомірно, оскільки він повністю сплатив пайовий внесок за квартиру, а в подальшому право власності в порядку спадкування по 1\\2 частини квартири після смерті чоловіка виникло у померлої матері позивачки та у самої позивачки після смерті батька, а також те, що [PERSON] прийняла спадщину у вигляді даної квартири після померлих батьків, але не отримала свідоцтва про право на спадщину з причин відсутності правовстановлюючих документів на неї, що не позбавляє її права на спадщину, та враховуючи також визнання відповідачем позову, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає за можливе визнати за позивачем [PERSON] право власності на кооперативну квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за законом, задовольнивши позов у повному обсязі.

Outcome: approved