Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-17 00:00:00

26 березня 2017 року позивач звернувся до Шосткинського міськрайонного суду Сумської області суду з позовом до [PERSON] про стягнення 13472 грн. 78 коп. заборгованості за кредитним договором від 04.03.2011 р., посилаючись на неналежне виконання відповідачем договірних зобов'язань. В свою чергу представник відповідача, 20.07.2017р. надала до суду письмові заперечення проти позову, в яких посилалась, зокрема, на порушення позивачем строку позовної давності (загальної щодо стягнення заборгованості за кредитом та заборгованості по процентам, та спеціальної - щодо стягнення неустойки), вважаючи при цьому 14.01.2014р. днем коли позивач довідався про своє порушене право, а відтак, на думку відповідача, загальний строк позовної давності в даному випадку сплинув 14.01.2017р. Крім того, у своїх запереченнях відповідач акцентувала увагу на те, що розмір неустойки у даному випадку значно перевищує розмір збитків, а також неправомірно здійснив одночасне нарахування пені та штрафу. З огляду на викладене, просила суд у позові відмовити. 29.08.2017р. позивач надав до суду письмові пояснення, в яких спростовуючи доводи відповідача, викладені в письмових запереченнях, крім іншого, зазначив, що кредитним договором був збільшений строк загальної позовної давності до 50 років, а отже при подачі позову до суду строк позовної давності не закінчився. Також, вважав достатнім розмір неустойки обґрунтовуючи це, тим що при укладенні кредитного договору сторони досягли згоди щодо такої та вважав правомірним одночасне застосування штрафів та пені, вважаючи, що такі санкції мають різне призначення і функції, так штраф разова міра відповідальності, а пеня \~ вид відповідальності, що має на меті домогтися якнайшвидшого виконання зобов`язання. У судове засідання представник позивача не з'явився. До позову додав заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує та просить провести розгляд справи за його відсутності. Відповідач, належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явилась, причини неявки суду не повідомила, із заявою про відкладення розгляду справи до суду не зверталась. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини та факти, якими обґрунтовуються вимоги, перевіривши їх доказами, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. 04.03.2011 р. ПАТ КБ «ПриватБанк» (далі по тексту Банк) та [PERSON] (Позичальник) шляхом підписання анкети-заяви уклали кредитний договір (без номеру), у відповідності до якого відповідач отримала кредит у розмірі 1700 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік та на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.\~ Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з вимогами ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. В свою чергу, порушенням зобовязання, відповідно до ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Частина 1 ст. 612 ЦК України визначає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, а відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. З наданого позивачем розрахунку вбачається, що відповідач належним чином не виконувала своїх договірних зобов'язань з повернення тіла кредиту та сплати процентів. Внаслідок вищевказаного станом на 31.01.2017 р. у відповідача перед Банком утворилась заборгованість на загальну суму 12355 грн. 03 коп., яка складається заборгованості за кредитом в сумі 200 грн. 20 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 8954 грн. 83 коп. та нарахованої пені в сумі 3200 грн. 00 коп. На думку суду, наявність та розмір заявленої до стягнення заборгованості [PERSON] перед Банком у сумі 12355 грн. 03 коп., у тому числі 3200 грн. 00 коп. пені, витікає з умов укладеної між сторонами по справі угоди, підтверджується наявними у матеріалах справи документами. Разом з тим, відповідач подала заяву про застосування судом позовної давності до заявлених позивачем вимог та просила відмовити у зв'язку з її спливом у задоволенні позову. Вирішуючи питання про наявність підстав для відмови у стягненні з відповідача заборгованості через пропуск позивачем строку позовної давності, суд виходить з таких мотивів. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України). Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України). Позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України). Як вже зазначалось вище, у своїх поясненнях до позову позивач наполягав на тому, що складовою частиною укладеного з відповідачем кредитного договору є [PERSON] та [PERSON] надання банківських послуг, згідно з якими строк позовної давності за кредитним договором, щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) був збільшений до 50 років.(п. 1.1.7.31 договору). Даючи оцінку таким доводам суд виходить із того, що згідно із частинами 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За таких обставин, виходячи з правового аналізу частин 1, 2 статті 207, частин 1 статті 259 ЦК України, надані позивачем [PERSON] та [PERSON] надання банківських послуг, якими установлено позовну давність тривалістю в п'ятдесят років, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, оскільки вказані [PERSON] та [PERSON] надання банківських послуг не містять підпису позичальника. Не встановлено судом також і наявності належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці [PERSON] та [PERSON] надання банківських послуг розумів позичальник, підписуючи анкету позичальника, а також те, що [PERSON] та [PERSON] надання банківських послуг містили збільшений строк позовної давності в момент підписання анкети позичальника, або в подальшому такі [PERSON] та [PERSON] надання банківських послуг, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались. У підписаних відповідачем анкеті позичальника та довідці про умови кредитування домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності також немає. А тому відсутні підстави для застосування збільшеного строку позовної давності. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 11 березня 2015 року № 6-16 цс15, від 1 липня 2015 року 6 - 757 цс15. Доказів того, що між сторонами досягнуто домовленість про збільшення позовної давності матеріали справи не містять. З урахуванням викладеного, до спірних правовідносин підлягає застосуванню строк позовної давності, установлений законом, тобто статтями 257, 258 ЦК України. При цьому, аналізуючи умови договору та зміст наведених вище правових норм ст. 257, 258, ч.1 ст. 261 ЦК України, суд дійшов висновку, що за договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Указаний висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 19.03.2014 року у справі №6-14цс14. З інформації, наданої ПАТ КБ «ПриватБанк», вбачається, що відповідач отримала картку, термін дії якої був визначений до останнього дня січня 2015 року (а.с. 70). При цьому, останній платіж в сумі 150 грн. 00 коп. на погашення заборгованості за кредитом за вказаним картковим рахунком [PERSON] було вчинено 17.01.2014 року, тобто до закінчення строку дії картки, що вказує на те, що строк позовної давності, який почався після 31.01.2015 року відповідно до частини першої статті 264 ЦК України не переривався. Із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором ПАТ «КБ «ПриватБанк» звернулось до суду 26 березня 2017 року, тобто в межах трирічного строку загальної позовної давності для стягнення заборгованості за кредитом, відсотками та іншими платежами, крім тих, до яких застосується спеціальна позовна давність. Разом з тим, відповідно до ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Як вбачається з розрахунку заборгованості і банківської виписки по рахунку позичальника, строк позовної давності за зобов'язаннями зі сплати пені, нарахованої до 26 березня 2016р., сплив 26 березня 2017 року. При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що будь-яких доказів на підтвердження дій відповідача, які свідчать про визнання відповідачем боргу, як-то повне або часткове визнання претензії позивача, часткове погашення самим боржником чи за його згодою іншою особою пені, прохання про відстрочку виконання, позивачем представлено не було. Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. З огляду на викладене, а також враховуючи, що Позичальником у процесі розгляду справи було заявлено клопотання про застосування строків позовної давності і до цих вимог, суд вважає за необхідне та правомірне відмовити позивачу у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача 2100 грн. 00 коп. пені, що була нарахована до 26.03.2016р. з підстав пропуску строку позовної давності. Вирішуючи вимоги позивача про стягнення штрафу в сумі 1117 грн. 75 коп. (штраф (фіксована частина) в розмірі 500 грн. 00 коп. і штраф (процентна складова) в сумі 617 грн. 75 коп.), суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). Штраф був нарахований Банком з посиланням на порушення Позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів,\~ у розмірі 500 грн. + 5 % від суми заборгованості по кредитному ліміту з урахуванням нарахованих та прострочених процентів і комісій. Позивачем у складі заборгованості нараховано та заявлено до стягнення 3200 грн. 00 коп. пені. При цьому, позивачем також одночасно нараховано 500,00 грн. штрафу (фіксована частина), 617 грн. 75 коп. штрафу (процентна складова) за порушення строків платежів. Указане свідчить про те, що позивачем нараховано пеню та штраф за одне й те саме правопорушення. Між тим, за положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача неустойки у вигляді штрафу. Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15. Підсумовуючи наведене, позов Банку підлягає задоволенню в частині стягнення з відповідача боргу в сумі 10255 грн. 03 коп. (заборгованість за кредитом в сумі 200 грн. 20 коп.+ заборгованість по процентам за користування кредитом 8954 грн. 83 коп.+ заборгованість за пенею 1100 грн. 00 коп.) Вирішуючи питання щодо судових витрат в справі, суд вважає правомірним покласти на відповідача понесені позивачем і документально підтверджені судові витрати пропорційно до обсягу задоволених вимог.

Outcome: partial