Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-22 00:00:00

24 січня 2017 року [PERSON] звернулася у суд з позовною заявою до кооперативного об'єднання житлових кооперативів «Призма № 293» (далі по тексту - КОЖК «Призма № 293») і Харківської міської ради Харківської області (далі по тексту - ХМР) про визнання права власності на переплановану квартиру № 20, загальною площею 59,6 кв.м, що розташована на другому поверсі п'ятиповерхового будинку житловою площею 28,0 кв.м та нежитловою площею 31,6 кв.м, у тому числі з самовільно прибудованою верандою площею 15,4 кв.м, що розташована за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позову позивач посилалася на те, що вона є власником квартири [ADDRESS], на підставі сплаченого нею пайового внеску, як члена на той час житлового кооперативу «Призма № 293», який на теперішній час є КОЖК «Призма № 293». Пайовий внесок на квартиру нею був внесений повністю 01 липня 1987 року, та тим самим вона набула право власності на вищезазначену квартиру. На початку 2001 року, з метою поліпшення житлових умов своєї сім'ї та підвищення благоустрою квартири, а також покращення просторової планувальної структури квартири, та підвищення комфортності помешкання, вона своїми силами за власний рахунок, за погодженням із співмешканцями, співвласниками багатоквартирного житлового будинку, які не заперечували проти несанкціонованої прибудови нею балкону, здійснила перепланування квартири, та прибудувала до неї балкон, загальною площею 15.4 кв.м, тим самим збільшивши загальну площу квартири. З метою належного оформлення зазначеної прибудови, вона звернулася до КП «ХМБТІ», співробітники якого провели технічну інвентаризацію квартири, в результаті якої 30 березня 2004 року, був виданий технічний паспорт, в якому міститься план та технічна характеристика об'єкту нерухомого майна після проведення реконструкції (перебудови). Відповідно до технічного обстеження, та виданого технічного висновку, проведеного у липні 2016 року представником ТОВ «Харківреконструкція», вказано, що зроблена реконструкція квартири, а саме прибудована веранда, не вплинула негативно на несучу здатність основних будівельних конструкцій житлового будинку, та відноситься по своїй несучій здатності до конструкції 2-ї категорії, і подальша експлуатація приміщень можлива без загрози для здоров'я та життя мешканців як вказаної, так і суміжних квартир. Перепланування квартири не призвело до порушень прав власників інших квартир у цьому багатоквартирному житловому будинку та не порушує санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. Визнання права власності на самовільне перепланування необхідне позивачу для належного оформлення права власності та для змоги оплачувати комунальні платежі. 01 червня 2017 року ХМР звернулася у суд із зустрічною позовною заявою до [PERSON], в якій просить у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити у повному обсязі, та зобов'язати [PERSON] за власний рахунок знести самочинно побудовану веранду (приміщення № 8), площею 15,4 кв.м, що прибудовано до квартири № 20, яка знаходиться на другому поверсі п'ятиповерхового житлового будинку по [ADDRESS]. В обґрунтування зустрічних позовних вимог відповідач посилається на те, що за заявою позивача 08 серпня 2016 року проведена позапланова перевірка Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю ХМР на об'єкті «Реконструкція квартири № 20 житлового будинку по [ADDRESS]», в ході якої було встановлено факт самочинного будівництва прибудови (веранди), що є порушенням вимог законодавства. За результатами проведеної Інспекцією перевірки [PERSON] надано припис про усунення порушень, та станом на 05 грудня 2016 року документів, які підтверджують виконання вимог вищезазначеного припису не надано. Крім того, право на виконання будівельних робіт виникає у забудовника лише за наявності документів, які надають право виконувати будівельні роботи. При проведенні будівельних робіт позивачем порушені нормативно-правові акти, а отже, самочинна забудова підлягає знесенню. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 18 липня 2017 року позов [PERSON] задоволено. Визнано за [PERSON] право власності на самочинно реконструйовану житлову квартиру № 20, загальною площею 59,6 кв.м, що розташована на другому поверсі п'ятиповерхового будинку житловою площею 28,0 кв.м. та нежитловою площею 31,6 кв.м, у тому числі з самовільно прибудованою верандою площею 15,4 кв.м, що розташована за адресою: [ADDRESS]. У задоволенні зустрічного позову ХМР відмовлено. Додатковим рішенням Московського районного суду м. Харкова від 12 вересня 2017 року стягнуто з КОЖК «Призма № 293» та з ХМР на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 4 276 грн 79 коп., в рівних частках, по 2 138 грн 40 коп., з кожного. Не погодившись з вказаним рішенням, ХМР подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання права власності на самочинно реконструйовану квартиру відмовити у повному обсязі, задовольнити зустрічний позов, вирішити питання про розподіл судових витрат. В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалася на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, відповідно до статті 303 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до статті 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Апеляційний суд вважає, що зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає. Як вбачається із матеріалів справи, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], на підставі сплаченого нею пайового внеску, як члена на той час житлового кооперативу «Призма № 293», на теперішній час - КОЖК «Призма № 293». Пайовий внесок на квартиру нею був внесений повністю 01 липня 1987 року, що підтверджується довідкою КОЖК «Призма № 293». Задовольняючи позовні вимоги [PERSON], суд першої інстанції виходив із положень статей 328, 331, 376, 383, 386 ЦК України, ст.ст. 100, 152 ЖК України та тих обставин, що реконструкція здійснена за рахунок коштів позивача, перепланування квартири позивача не призвело до порушень прав власників інших квартир у цьому багатоквартирному житловому будинку та не порушує санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку, а відповідачем не доведено, що перепланування квартири позивача здійснено з істотними порушеннями будівельних норм і правил,порушують права та законні інтереси інших громадян, може призвести до заподіяння такими діями значної шкоди та створює суспільну небезпеку. Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитися не можна з таких підстав. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до частин 1, 2 статті 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення) майна. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Згідно зі статтею 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Як роз'яснено у частині 2 пункту 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України» за загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання, у зв'язку з чим, звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. У пункті 12 цієї постанови роз'яснено, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (частина 2 статті 376 ЦК України). Вирішення питань, пов'язаних з самочинним будівництвом на території міста Харків, з метою визначення можливості збереження самочинного будівництва, надання земельних ділянок під самочинно збудовані об'єкти та будівництво яких розпочато самостійно здійснюється відповідно до Порядку вирішення питань, пов'язаних із самочинним будівництвом, затвердженого рішенням 9 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 17 серпня 2011 року № 390/11 із змінами та доповненнями, внесеними рішенням Харківської міської ради 16 сесія 6 скликання від 22 червня 2012 року № 753/12. Питання щодо прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів регулюється Порядком прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461. Відповідно до пункту 3 зазначеного Порядку прийняття в експлуатацію об'єктів, що належать до І-ІІІ категорії складності, та об'єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органами державного архітектурно-будівельного контролю поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації. Матеріали справи не містять жодних доказів про наявність у [PERSON] дозвільних документів на право виконання будівельних робіт з реконструкції об'єкту та вводу його в експлуатацію у встановленому законодавством порядку. Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об'єктів з незначними наслідками (СС1), та об'єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації. Згідно статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта є дата реєстрації декларації про готовність об'єкта до експлуатації або видачі сертифікати. Експлуатація закінчених будівництвом об'єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію, забороняється. З урахуванням викладеного, апеляційний суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання права власності на переплановану квартиру, оскільки зведення прибудови останньою здійснено без відповідних дозволів і без виготовлення проекту. Що стосується зустрічного позову ХМР, то апеляційний суд зазначає наступне. Згідно з роз'ясненнями, даними в пункті 5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» відповідно до вимог статті 376 ЦК право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 ЦК). Згідно з роз'ясненнями, даними в пункті 17 зазначеної Постанови, позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред'явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК, статтею 103 ЗК України. Відповідно до частини 7 статті 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. Разом з тим, знесення самочинного об'єкта нерухомості відповідно до статті 376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об'єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови. Саме таку правову позицію щодо застосування положень статті 376 ЦК України висловив Верховний Суд України у справі № 6-180цс14, яка є обов'язковою для застосування судами загальної юрисдикції відповідно до вимог статті 360-7 ЦПК України. Разом з тим, ХМР не надано належних і допустимих доказів таких фактів: яким чином дії [PERSON] порушують права власників сусідніх квартир у багатоквартирному будинку; у якій мірі самочинною прибудовою до торця будинку порушено права на користування частиною загальної земельної ділянки багатоквартирного будинку; які інші права ХМР порушено (наприклад, санітарні норми або/та норми інсталяції приміщень тощо); чи можливий захист прав ХМР іншим зазначеним у законодавстві способом; чи відмовляється [PERSON] від відновлення прав позивача за зустрічним позовом шляхом перебудови тощо. З огляду на викладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог ХМР, оскільки не вбачає підстав для їх задоволення. З врахуванням викладеного, за наслідками розгляду апеляційної скарги, апеляційний суд відповідно до положень пункту 3 частини 1 статті 307 ЦПК України змінює рішення суду першої інстанції в частині визнання за [PERSON] права власності на квартиру, з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4 статті 309 ЦПК України і ухвалює в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих вимог. Відповідно до статті 88 ЦПК України апеляційний суд вирішує питання про розподіл судових витрат.

Outcome: partial