Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-21 00:00:00

25 липня 2018 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що перебував з [PERSON] в зареєстрованому шлюбі з 22 червня 2013 року. Від шлюбу в них народився син, [PERSON], [INFO]. Посилаючись на те, що відповідачка перешкоджає йому брати участь у спілкуванні та вихованні сина, позивач просив: зобовязати [PERSON] не чинити йому перешкоди у спілкуванні з дитиною [PERSON], [INFO] та визначити йому, позивачу, спосіб участі у вихованні та спілкуванні з сином шляхом встановлення зустрічей з суботи 10.00 год. до неділі 20.00 год. за місцем його проживання за адресою: [INFO]. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі. [PERSON] в судове засідання не зявилася, направила до суду свого представника, який проти задоволення позовних вимог категорично заперечував. При цьому зазначав, що [PERSON] жодних перешкод позивачу в участі у спілкуванні та вихованні дитини не чинить. Позивач з власної волі не спілкується з сином та не надає допомоги на його утримання, а спосіб участі у спілкуванні з дитиною, про який він просить суд, не відповідає інтересам дитини. Представник органу опіки та піклування до суду не зявився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, а також надав висновок щодо доцільності встановлення порядку участі [PERSON] у вихованні малолітнього сина, [PERSON], [INFO]. Суд, заслухавши пояснення учасників справи та їх представників, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі від якого в них народився син [PERSON], [INFO]. З народження дитина проживає разом з матірю, [PERSON], за адресою: м. Харків, вул. Аеропортна, буд. 10. [PERSON] проживає за адресою: [INFO]. Судовим розглядом встановлено, що між сторонами склалися стосунки, які позбавляють можливості позивача регулярно спілкуватися з сином. Самостійно і добровільно батьки не можуть визначитися зі спільною участю у вихованні та утриманні дитини, а тому порушено питання про участь у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною батька, який мешкає окремо від дитини. Оцінюючи доводи та заперечення сторін, суд керується положеннями Конвенції про права дитини, Сімейного кодексу України, Законом України «Про охорону дитинства». Згідно з ч.ч.\~2,\~8-10\~ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Частиною 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року, (далі - Конвенція) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об'єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. За статтею 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною пятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно зі статтею 158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі\~вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання. Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право на спілкування з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Таким чином, законодавством України закріплено обов'язок того із батьків, який проживає окремо, брати участь у вихованні дитини. У іншого з батьків виникає зустрічний обов'язок не чинити цьому перешкоди. Частинами першою та другою статті 159 СК України передбачено, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обовязковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Згідно висновку Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради від 30 листопада 2018 року № 750 [PERSON] матеріально забезпечений, проживає у приватному будинку, де створені умови для дитини, працює в ТОВ «Нью [PERSON]» на посаді старшого інспектора відділу контролю на безпеку в службі авіаційної безпеки, характеризується за місцем проживання та роботи позитивно. З врахуванням чого, в інтересах дитини, Департамент служб, як представник органу опіки і піклування, вважає за доцільне встановити наступний порядок участі [PERSON] у вихованні малолітнього сина, [PERSON], [INFO], визначивши час: перша, третя субота та друга, четверта неділя місяця з 10.00 до 13.00 у присутності матері (а.с. 69-70). Суд, враховуючи вік дитини, а також ті обставини, що малолітній син сторін ніколи не проживав з батьком і має сталий емоційний зв'язок з матірю, приходить до висновку, що всі зустрічі позивача з сином мають проходити в присутності матері [PERSON] у час, визначений органом опіки та піклування у своєму висновку. Таке обмеження права батька на спілкування з дитиною без присутності матері є виправданим і відповідає інтересам дитини. При цьому, суд приходить до висновку, що право позивача, як батька, на короткотривале спілкування з дитиною (протягом трьох годин два рази на місяць) за місцем свого проживання у присутності матері не може бути обмеженим та вважає за доцільне визначити місцем спілкування батька та дитини у першу та третю суботу місяця місце проживання батька за адресою: буд. 17 вул. Сонячна с. Вільшани, Дергачівського району Харківської області. Село Вільшани розташоване на відстані 30 км від м. Харкова. Суд враховує, що позивачем створені належні умови для виховання та розвитку дитини за місцем свого проживання, що підтверджується висновком органу опіки та піклування. Місце всіх інших зустрічей (друга та четверта неділя місяця з 10.00 год. до 13.00 год.) має визначатися за домовленістю між батьками. Суд також враховує, що відповідачка проти позовних вимог про участь у вихованні та спілкуванні батька дитини заперечувала в повному обсязі. На засідання Комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Харківської міської ради не зявилася, своїх варіантів способу участі батька дитини у вихованні та спілкуванні з дитиною не запропонувала. За таких обставин, суд приходить до висновку, що зустрічі сина та батька в присутності матері за місцем проживання [PERSON] протягом трьох годин два рази на місяць відповідають інтересам дитини. Визначений спосіб участі позивача у вихованні та спілкуванні з сином не зашкодить дитині, а навпаки повністю відповідатиме можливості дитини в повній мірі сприймати піклування кожного із батьків про її здоров'я, фізичний та духовний розвиток. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, а також не є підставою для позбавлення дитини права на спілкування з обома батьками. Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов'язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками.\~ У § 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі СЄПЛ) від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250,\~ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров'ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78). Відповідач не надала суду доказів того, що спілкування батька з дитиною перешкоджає нормальному розвитку дитини. З врахуванням вищезазначеного, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Щодо заяви представника відповідачки про відшкодування витрат на правову допомогу в розмірі 8400 грн, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, повязаних з розглядом справи. Згідно з частиною першою статті 137 ЦПК\~України витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Судові витрати, повязані з розглядом справи у разі відмови у задоволенні позову покладаються на позивача (пункт 2 частини другої статті 141 ЦПК України). Згідно з практикою Європейського суду з прав людини\~заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення від 06 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України»). Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, потребує доказуванню. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо) представником відповідача до суду надані не були, а отже підстави для їх відшкодування відсутні. Питання про стягнення судових витрат вирішується судом відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial