Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-16 00:00:00

24 липня 2004 року сторони уклали шлюб, який зареєстрували в Суботцівській сільській раді Знам'янського району Кіровоградської області, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис № 3 від 24 липня 2004 року. За час шлюбу на підставі мирової угоди від 01 грудня 2011 року, яка затверджена ухвалою Смілянського міськрайонного суду від 12 грудня 2011 року, за відповідачкою визнано право власності на домволодіння [ADDRESS]. Право власності зареєстровано в державному реєстрі прав згідно витягу № [NUMBER] серія [NUMBER] від 03 січня 2012 року, номер запису 2460 в книзі 62 сторінка 327. В 2013 році відповідачка приватизувала земельну ділянку під зазначеним домоволодінням, в зв'язку із чим отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно - земельну ділянку площею 0,1 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна земельна ділянка) серія [NUMBER] від 02 квітня 2013 року, кадастровий номер земельної ділянки -[NUMBER]. В 2013 році відповідачка по справі отримали дозвіл на початок будівництва нового будинку за вказаною адресою та розпочали його будівництво. Декларація про початок робіт від 04 червня 2013 року № [NUMBER]. Будівництво житлового будинку було закінчено в кінці 2014 року. 05 грудня 2014 року шлюб між сторонами розірвано в судовому порядку. Після оформлення всіх необхідних документів будинок було здано в експлуатацію, що підтверджується декларацією про готовність об'єкта до експлуатацію № від 13 липня 2015 року серії [NUMBER] та отримано 22 липня 2015 року свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 22 липня 2015 року, витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності [NUMBER] від 22 липня 2015 року. Посилаючись на зазначені обставини і те, що він має на половину майна, придбаного сторонами в період шлюбу, позивач звернувся до суду із позовом про розподіл спільного майна подружжя та просить визнати майно спільною сумісною власністю подружжя, набутою під час шлюбу та поділити його між сторонами. Відповідачка до суду повторно не з'явилася, хоча була повідомлена належним чином. Позивач, в поданій суду заяві позов підтримав та просив справу розглянути без його участі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає можливим розглянути справу в заочному порядку, передбаченому гл.8 розд. III ЦПК України, у відсутність відповідача, який згідно ст.74 ЦПК України повідомлений про день та час розгляду справи належним чином і позов задовольнити. У відповідності до ч.1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Положення ч. 2 ст. 60 СК України гарантує подружжю, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Така норма закону встановлює презумпцією права спільної сумісної власності на майно, набуте за час перебування в шлюбі. Як передбачено ч.3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення міститься і в ч.3 ст. 368 ЦК України, якою передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, за загальним правилом, що випливає з наведених вище правових норм, будь-яке майно набуте за час шлюбу належить до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя, якщо одним із них не доведе набуття ним особистої приватної власності на майно в період перебування їх в шлюбі. Правові підстави, передбачені ст. 57 СК України, щоб вважати будинок та джерела для його придбання та будівництва, особистою приватною власність відповідачки - відсутні. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в постанові від 21 грудня 2007 р. Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Отже, зазначений будинок за адресою [ADDRESS] з підстав, передбачених ст. ст. 60, 61 СК України та ст. 368 ЦК України, є об'єктом права спільної сумісної власності позивача та відповідачки як подружжя, оскільки набуті за час їх перебування в шлюбі на підставі договорів, укладених відповідачкою в інтересах сім'ї за згодою та участі позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У відповідності до ч. 1 ст. 377 ЦК України - до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Таким чином, відповідно до положень ч. 1 ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України, враховуючи приписи постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», за позивачем слід визнати право власності на 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0, 1 га, яка розташована по [ADDRESS] (свідоцтво про право власності на нерухоме майно серія [NUMBER] від 02 квітня 2013 року, кадастровий номер земельної ділянки -[NUMBER]). На підставі викладеного та

Outcome: approved