Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-22 00:00:00

25 листопада 2015 року до суду звернулись [PERSON], яка діє за довіреністю від імені [PERSON], [PERSON] з позовом до територіальної громади Дружківського міськвиконкому, про визнання права власності на нерухоме майно, мотивуючи свої вимоги наступним. Ухвалою Дружківського міського суду від 23 травня 1995 року була затверджена мирова угода між колишнім подружжям [PERSON] та [PERSON], згідно якої [PERSON] визнає за [PERSON] право власності 1/2 частку будинку [ADDRESS], а також був запропонований варіант поділу вказаного будинку. Умовами мирової угоди узгоджено, що переобладнання будинку кожна сторона має зробити на своїй половині. Після укладення мирової угоди [PERSON] виїхав за межі України і по теперішній час його місце знаходження невідоме. Після його від'їзду [PERSON] користувалася всім будинком і всією земельною ділянкою. 11 лютого 2005 року [PERSON] за договором дарування частини будинку передала у власність [PERSON], [PERSON] належну їй 1/2 частку житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель. Після укладення цього договору [PERSON] також виїхала з міста Дружківка і в теперішній час її місце знаходження невідоме. З лютого 2005 року [PERSON] та [PERSON] мешкають в спірному будинку, займаються присадибною ділянкою, підтримують будинок в належному стані. Ними зроблено декілька ремонтів будинку, відремонтований водопровід, система газопостачання. Тому, звертаючись до суду просять визнати право власності: - відповідно до вимог ст.344 ЦК України за [PERSON] та [PERSON] право власності на будинок [ADDRESS] за набувальною давністю; - відповідно до вимог ст. 377 ЦК України, ст..120 ЗК України на земельну ділянку, на якій розташований спірний будинок. 14 червня 2016 року рішенням Дружківського міського суду Донецької області позовні вимоги [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на будинок за набувальною давністю задоволено. Визнано за [PERSON], [PERSON] в порядку набувальної давності право власності на ? частину будинку по ? частині на кожного, загальною площею 72,20 кв.м. та на земельну ділянку, на якій розташований будинок, загальною площею 1154,00 кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS]. Не погодившись з рішенням суду прокуратурою Донецької області подана апеляційну скаргу, в якій просять рішення суду в частині визнання права власності на земельну ділянку скасувати та ухвалити нове, мотивуючи неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає що, судом першої інстанції не враховано аб.2 ч.1 ст.344 ЦК України, за яким набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом, ст.119 Земельного кодексу України. З наведеної норми вбачається, що право на отримання земельної ділянки за набувальною давністю не виникає автоматично. За дотримання усіх зазначених умов у громадянина виникає лише право звернутися до уповноваженого органу з клопотанням про передачу земельної ділянки у власність або користування. Крім цього, ст.119 ЗК України набула чинності лише 01 січня 2002 року, до цього часу права на отримання земельної ділянки за набувальною давністю законодавством не передбачалось. З огляду на вимогу володіння земельною ділянкою протягом 15 років, право на отримання земельної ділянки за набувальною давністю може бути реалізовано не раніше 01 січня 2017 року. Отже, підстави для визнання за позивачами права власності на земельну ділянку за набувальною давністю відсутні. Крім цього, відповідно до ст..79-1 ЗК України , земельна ділянка може бути об'єктом цивільних прав лише після її формування, тобто визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Суд першої інстанції визнав за позивачами майнові права на несформовану земельну ділянку без кадастрового номеру, що унеможливлює реалізацію таких прав та може порушувати права власників інших земельних ділянок. Відповідно до Конституції України та Закону України «Про прокуратуру» на прокуратуру покладено обов'язок представляти інтереси держави в суді у випадках, встановлених законом. Спірна земельна ділянка знаходиться на території Дружківської міської ради, остання є компетентним суб'єктом владних повноважень щодо захисту вищевказаних державних інтересів. Дружківською міською радою неналежно здійснено захист інтересів держави у сфері контролю за додержанням земельного законодавства,обігом майнових прав на земельні ділянки, що є підставою для представництва таких інтересів прокурором. У судовому засідання апеляційної інстанції представник прокуратури Донецької області апеляційну скаргу підтримав та просив рішення суду в частині визнання права власності на земельну ділянку скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині. Позивач [PERSON] - його представник [PERSON], позивачка [PERSON], відповідач [PERSON] повідомлені належним чином, про що свідчить оголошення, яке розміщено на офіційному сайті Судової влади апеляційного суду Донецької області (а.с.144-146). Відповідно до ч.3 ст.76 ЦПК України, якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з нею, а за їх відсутності - відповідній житлово-експлуатаційній організації або виконавчому органу місцевого самоврядування. Тому, виконавчим комітетом Дружківської міської ради відносно відповідача [PERSON] складений акт про неможливість вручення повістки, у зв'язку з тим, що за зазначеною адресою не проживає (а.с.162). Крім цього, від представника [PERSON] - [PERSON] надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутності (а.с.150). Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Вислухавши суддю - доповідача, представника прокуратури Донецької області, дослідивши матеріали цивільної справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд під час розгляду справи в апеляційному порядку перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відповідно до п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується. Згідно апеляційної скарги апелянтом рішення суду оскаржується лише в частині визнання права власності на земельну ділянку, тому апеляційний суд відповідно до частини 1 ст. 303 ЦПК України перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду лише в цій частині. В інший частині рішення суду сторонами не оскаржується. Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п.2 постанови « Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст.2 ЦПК , вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст.8 ЦПК , а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно всебічно з'ясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень,підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. З матеріалів справи вбачається, що 25 листопада 2015 року до суду звернулись [PERSON], яка діє за довіреністю від імені [PERSON], [PERSON] з позовом до територіальної громади Дружківського міськвиконкому, про визнання права власності на нерухоме майно. 23 травня 1995 року ухвалою Дружківського міського суду затверджена мирова угода між колишнім подружжям [PERSON] та [PERSON], згідно якої [PERSON] визнає за [PERSON] право власності 1/2 частку будинку [ADDRESS]. [PERSON] виділена 2 частка будинку, до якої відносяться кімнати 1-6, 1-7, частка сіней 1-4, 1/2 частка крильця, сарай В-1, 1/2 частка вбиральні, 1/2 частка водопроводу, 1/2 частка огорожі, а також до цієї частки відноситься 1/2 частка городу, площею 278,10 кв.м. та частка саду, площею 48,7 кв.м. [PERSON] виділена 1 частина будинку, до якої відносяться кімнати 1-5, 1-8, частка сіней 1-1, 1-2, 1-3, 1/2 частка крильця, сарай Б, погріб, 1/2 частка вбиральні, 1/2 частка огорожі. До цієї частини відноситься частка земельної ділянки площею 78,10 кв.м. та сад, площею 88,8 кв.м. Двір залишається в спільному користуванні (а.с.22). 11 лютого 2005 року [PERSON] за договором дарування частини будинку передала у власність [PERSON], [PERSON] належну їй 1/2 частку житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель (а.с.21). Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Дружківського міського бюро технічної інвентаризації 24 лютого 2005 року право власності на ? частину будинку [ADDRESS] по ? частки зареєстровано за [PERSON], [PERSON](а.с.26). Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги про визнання права власності на нерухоме майно на спірний будинок, одночасно задовольнив і позовні вимоги в частині визнання права власності на земельну ділянку. Але, з висновком суду першої інстанції в частині визнання права власності на земельну ділянку погодитися не можливо. Згідно з ч. 1 ст. 377 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. За загальним правилом, закріпленим у ч. 4 ст. 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. З матеріалів справи вбачається, що 11 лютого 2005 року [PERSON] за договором дарування частини будинку передала у власність [PERSON], [PERSON] належну їй 1/2 частку житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель. Зі змісту договору дарування вбачається, що будинок за адресою: [ADDRESS] знаходиться на землі, належній Дружківський міській раді (а.с.21). Крім цього, згідно листа відділу Держгеокадастру у м. Дружківці Донецької області від 01 листопада 2016 року за даними державного земельного кадастру станом на 01 листопада 2016 року земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] не зареєстрована, у власність не передавалась та кадастровий номер не визначений (а.с.132). Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна - відсутня інформація щодо реєстрації права власності на земельну ділянку по [ADDRESS] (а.с.133-135). 12 березня 2016 року ухвалою Дружківського міського суду Донецької області у справі за позовом [PERSON], [PERSON] до територіальної громади Дружківського міськвиконкому про визнання права власності на нерухоме майно замінений - неналежний відповідач територіальна громада Дружківського міськвиконкому на належного відповідача [PERSON] (а.с.78-79). Суд першої інстанції розглядаючи справу в порушенні норм процесуального права, не визначивши правовий режим земельної ділянки, замінив «неналежного» відповідача територіальну громаду Дружківського міськвиконкому на належного відповідача [PERSON] З матеріалів справи вбачається, що спірна земельна ділянка належить Дружківський міський раді, а тому відповідачем по справі повинна була бути саме Дружківська міська рада. Відповідач [PERSON] не є власником або орендарем спірної земельної ділянки. Виходячи з встановлених обставин, наданих сторонами доказів та вимог закону вбачається, що рішення суду першої інстанції в частині визнання права власності на земельну ділянку необхідно скасувати та у задоволенні позовних вимог в цій частині відмовити, оскільки суд помилково виходив із того, що визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду. Відповідно до п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення.

Outcome: partial