Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-29 00:00:00

25 серпня 2016 року позивачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду із зазначеним позовом. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачі, які зареєстровані та проживають у квартирі [ADDRESS] 05 квітня 2016 року звернулися до Департаменту житлового господарства Дніпропетровської міської ради з заявою про безоплатну передачу в їх приватну спільну часткову власність вищезазначеної квартири. 06 липня 2016 року відповідач відмовив у приватизації квартири [ADDRESS], оскільки квартира має різний статус, одна частина квартири - це приватна власність, а інша частина - комунальна власність територіальної громади м. Дніпропетровська Дніпропетровської міської ради, у зв'язку з цим відповідач не має можливості передати їх родині у власність вищевказану квартиру. Відповідач з 24.02.1989 року інтересу до квартири не проявляв, не заперечував щодо володіння, користування та переобладнання квартири, визнав її єдиною квартирою після добудови у розмірі загальної площі 75,0 кв.м. Проте застосувати право на приватизацію неможливо, оскільки частина квартири вже визнана спільною частковою власність позивачів. Позивачі вважають, що відповідно до статті 344 ЦК України набули право власності на вказану квартиру за набувальною давністю, відповідно до додаткових пояснень наданих представником позивачів [PERSON] від 18 травня 2018 року. З урахуванням викладеного, позивачі просять суд визнати за ними право спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] - у розмірі 1/3 частки вищевказаної квартири; [PERSON] - у розмірі 1/3 частки вищевказаної квартири; [PERSON] - у розмірі 1/3 частки вищевказаної квартири. Вищевказана справа з 25.08.2016 року знаходилась в провадженні судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Кудрявцевої Т.О. Згідно повторному автоматичному розподілу справ між суддями зазначену цивільну справу передано до розгляду судді Женеску Е.В. Ухвалою судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Женеску Е.В. від 25 січня 2017 року прийнято справу до свого провадження та призначено до розгляду по суті у судовому засіданні. Позивачі в судове засідання не з'явились, надали суду заяви, в яких просили розглянути справу в їх відсутність, позовні вимоги підтримали, заперечень проти заочного розгляду справи не висловили. Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, відзиву на позовну заяву не надав, причину неявки суду не повідомив. Відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2019 року постановлено розглядати справу заочно на підставі наявних доказів. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено наступне. 24 лютого 1989 року рішенням Виконкому Бабушкінської районної ради народних депутатів міста Дніпропетровська Дніпропетровської області № 69 було вирішено розобладнати звільнені жилі приміщення у старих (ветхих) будинках та ЖЕУ №7 звільнені три кімнати / зв. [PERSON]./, жилою площею 31,3 кв.м. квартири [ADDRESS] розобладнати та дозволити використовувати як підсобне приміщення гр. [PERSON], що проживає у квартирі [ADDRESS] 17 березня 2006 року рішенням Виконкому Бабушкінської районної ради народних депутатів міста Дніпропетровська Дніпропетровської області № 194 затверджено Акт районної технічної комісії про визнання підсобного приміщення загальною площею 52,7 кв.м. у будинку [ADDRESS], придатним для проживання. Згідно з випискою з Рішення Виконавчого комітету Бабушкінської районної ради народних депутатів міста Дніпропетровська Дніпропетровської області 28 квітня 2006 року № 355/2 роз'єднано КЖЕП-7 на підставі поданих документів особовий рахунок на [ADDRESS], наймачем якої є [PERSON] на два, один з них - [PERSON] на дві житлові кімнати житловою площею 3,3 кв.м., загальною 52,7 кв.м., зазначено склад сім'ї :[PERSON], дружина [PERSON], син [PERSON] дозволено КЖРЕВП Бабушкінскього району надати квартирі, в якій проживає гр. [PERSON] номер 1 згідно інвентарної справи. Проживаючи в даній квартирі, позивачі зробили перепланування з будівництвом прибудови в даній квартирі. Як вбачається з відповіді КП ДМБТІ Дніпропетровської обласної ради №3493 від 23.07.2016 р. на запит позивачів від 01.06.16 р. остання технічна інвентаризація проведена 24.11.2006 року, та встановлено, що житлова прибудова літ. А1-1 побудована самовільно та підлягає введенню в експлуатацію, про що виставлені відповідні штампи. 28 лютого 2007 року рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська було визнано за позивачами, [PERSON], [PERSON], [PERSON] право спільної часткової власності на самовільно збудовані приміщення, а саме: коридор -1, площею 3 кв.м., житлова -7, площею 10 кв.м., кухня - 8, площею 10 кв.м., які розташовані в квартирі [ADDRESS], по 1/3 частини вказаного майна кожному. 15 червня 2007 року на підставі наданого Акту приймальної комісії про прийняття в експлуатацію квартири [NUMBER] з будівництвом прибудови літ. «А1-1» у житловому будинку [ADDRESS], рішенням Виконкому Бабушкінської районної у місті Дніпропетровську ради № 493 узаконено перепланування приміщень поз 1 площе. 3,0 кв.м., поз. 7 площею 6,3 кв.м., поз. 8 площею 10,0 кв.м. з будівництвом прибудови літ. «А1-1» у квартирі [NUMBER], житлового будинку «А-1» по вул. Червоній, №52; затверджено Акт приймальної комісії про прийняття в експлуатацію квартири [NUMBER] з будівництвом прибудови літ. «А1-1» у житловому будинку [ADDRESS]; вирішено вважати квартиру [NUMBER], житлового будинку «А-1» по вул. Червоній, № 52 трикімнатною, житловою площею 40,6 кв.м., загальною - 75,0 кв.м. Зобов'язано Позивачів звернутися до КП ДМБТІ для оформлення та реєстрації правових документів на збудовану прибудову, зареєструвати внесені зміни в облікові дані технічного паспорту в КП ДМБТІ згідно з цим рішенням. Крім того, позивачі з 26.05.2006 р. зареєстровані за вказаною адресою, що підтверджується довідкою про склад сім'ї наймача від 19.05.2016 р., та на законних підставах тривалий час проживають у вищевказаній квартирі, всі переобладнання ввели в експлуатацію, у законному порядку, що діяв на той час (2007 р.) встановили нові площі цієї квартири. Однак відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» вони позбавлені можливості реалізувати своє право на приватизацію зазначеної квартири, оскільки дана квартира є єдиним цілісним об'єктом, до якого неможливо застосувати процедуру приватизації через змішану форму власності (приватну та комунальну). Так, відповідно до ч. 1 ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Відповідно до п. 10 ст. 8 Закону України «Про приватизацію держаного житлового фонду», органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Згідно із п. 11 ст. 8 Закону України «Про приватизацію держаного житлового фонду», спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом. Статтею 16 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 356 Цивільного кодексу України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю та ч. 1 ст. 357 Цивільного кодексу України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Згідно ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Також, в зв'язку з тим, що за позивачами визнано право власності на вказані добудовані приміщення, що не є самостійним об'єктом права власності, а є складовою частиною квартири [ADDRESS], такий об'єкт не підлягає самостійній державній реєстрації та не може бути зареєстрований державним реєстратором. Відповідно до ст. 186 Цивільного кодексу України, річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов'язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, визнання виконкомом спірної квартири цілісним об'єктом - квартира [ADDRESS], загальною площею 75,0 кв.м., житловою площею 40,6 кв.м., що складається з таких приміщень: 1, 2, 5 - коридори, 3 - санвузол, 4, 6, 7 - житлові, 8 - кухня, а також законне володіння нею з 24 лютого 1989 року (за рішенням Бабушкінської районної ради народних депутатів міста Дніпропетровська Дніпропетровської області № 69) , а збудованою позивачами прибудовою - з 28 лютого 2007 року (за рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська), підтверджує той факт, що цією квартирою позивачі добросовісно заволоділи і продовжують відкрито, безперервно володіти нею протягом десяти років. Статтею 41 Конституції України передбачено, що право власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. … Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Відповідно до п.8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Відтак, положення ст.344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 року. З матеріалів справи вбачається, що позивачі відкрито, самостійно, добросовісно та безперервно користуються нерухомим майном - квартирою за адресою: [ADDRESS], яка є частково комунальною власністю територіальної громади м. Дніпропетровська Дніпропетровської міської ради, а частково - спільною частковою власністю Позивачів. Від відповідача не надійшло заперечень та спростувань щодо вказаних обставин. Аналізуючи норми законодавства, яке регулює спірні правовідносини, та враховуючи обставини справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Враховуючи наведене,

Outcome: approved