Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-09 00:00:00

26 вересня 2017 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить розірвати договір між нею, [PERSON] та [PERSON] про проживання, виховання дитини - [PERSON], [INFO] та сплату аліментів на дитину від 08.08.2017 року № НМЕ 681365. Місцем проживання дитини визначити за місцем проживання матері. Судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування свого позову посилається на те, що спірний договір повинен бути розірваним на підставі рішення суду, оскільки виникли обставини, що призводять до істотних змін у звичайному житті дитини. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.74, 76, 77 ЦПК України. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] заперечував проти задоволення позову, вказуючи на його необґрунтованість та безпідставність. Представник третьої особи органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради у судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, представник [PERSON] звернулась до суду з заявою про розгляд справи у їх відсутність. Представник третьої особи органу опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради у судове засідання не з'явився. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Перш за все, слід зауважити, що жодних нових доказів, окрім тих, що були надані до позовної заяви, позивач суду не надала, з клопотаннями про їх витребування не зверталась, доказів неможливості отримати їх самостійно не навела, у зв`язку з чим справа розглядається за наявними у ній документами. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, в період якого народився син [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачем не склалося, у зв'язку з чим рішенням Київського районного суду м. Одеси від 13.11.2015 року по справі № 520/13457/15-ц шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. 08 серпня 2017 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Котовою О.В. було посвідчено Договір між батьками про проживання, виховання дитини та сплату аліментів на дитину, що був укладений між [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до умов даного договору Батьки домовились про місце проживання Дитини та про порядок здійснення батьківських прав Матір'ю, яка мешкає окремо від Дитини (п. 1.2). В пункті 1.3 Сторони домовились, що місцем проживання Дитини визначено місцем проживання Батька. Згідно розділу 2 Договору сторони дійшли згоди, що Мати має право безперешкодно відвідувати Дитину, без обмежень за місцем її проживання, завчасно попередивши про приїзд по телефону або за допомогою іншого засобу зв'язку, а також має право за попередньою домовленістю з батьком брати Дитину, за її бажанням та урахуванням стану здоров'я, до себе на суботу та неділю. У період шкільних канікул, кожен із Батьків має право проводити більше часу разом з Дитиною та відпочивати разом з нею в Україні або за кордоном. В пункті 4.1 Договору сторони домовились, що розмір аліментів на утримання малолітнього сина [PERSON], [INFO] становить 3000 гривень, які зобов'язалась сплачувати [PERSON] до моменту досягнення сином повноліття, або, у разі навчання за денною формою навчання у вищому навчальному закладі, до його закінчення. Відповідно до п. 5.3.4 Договору передбачено, що у разі виникнення обставин, що можуть призвести до істотних змін у звичайному житті Дитини, у разі зміни матеріального стану, погіршення здоров'я будь-якої зі сторін до договору, якщо сторони погодились, вносяться зміни або доповнення шляхом укладання додаткового нотаріального посвідченого договору. Таким же шляхом цей договір може бути розірвано. Одностороння відмова від виконання договору або одностороння зміна його умов не допускається. При відсутності домовленості між Сторонами питання зміни чи розірвання цього договору вирішується в судовому порядку. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказує на те, що спірний договір повинен бути розірваним на підставі рішення суду, оскільки виникли обставини, що призводять до істотних змін у звичайному житті дитини. Вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, суд дійшов висновку, що вимоги позивача не ґрунтуються на вимогах закону, є необґрунтованими та недоведеними, а від так не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ч.6 ст.6 Сімейного кодексу України жінка та чоловік мають рівні права і обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. ( ч. 1 та ч. 9 ст. 7 СК України) Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у частині другій статті 7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками. Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя. Оскільки договір, в тому числі договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини, передусім є категорією цивільного права, то відповідно до статті 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми статей 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання. Так, частина третя статті 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки. Отже принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом. Таким чином сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини, лише у випадках якщо: існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; заборона випливає із змісту акта законодавства; така домовленість суперечить суті відносин між сторонами. За змістом наведених норм чинного законодавства убачається, що норми сімейного і цивільного законодавства не містять заборони чи обмеження права сторін договору у визначені цими сторонами правового режиму участі батька (матері) у вихованні дитини та визначення місця проживання дитини. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Виходячи з положень ч.ч. 1, 2 ст. 652 Цивільного кодексу України, у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності та приймаючи до уваги норми чинного законодавства, суд приходить до висновку про відсутність підстав для розірвання Договору між батьками про проживання, виховання дитини та сплату аліментів на дитину від 08 серпня 2017 року, оскільки при укладанні договору сторонами досягнуто згоди щодо визначення місця проживання дитини разом з батьком, узгоджено питання в частині участі матері дитини в утриманні дитини шляхом сплати аліментів, договір не містить жодних обмежувальних умов для матері на спілкування з дитиною та брати участь у вихованні дитини, в той же час посилання позивача на порушення відповідачем умов договору в цілому не найшло свого підтвердження під час розгляду справи, тому у сукупності встановлених судом обставин є підстави вважати, що факт повного розірвання договору порушить права та інтереси малолітньої дитини. Також, судом не встановлено наявності одночасно умов, визначенихст.652 ЦК України, для розірвання договору у зв'язку із істотною зміною обстановки. В той же час, звернення позивача до Київського відділу поліції у м. Одесі ГУНП в Одеській області про нанесення дружиною відповідача їй тілесних ушкоджень не може слугувати істотною підставою для розірвання договору в цілому, зважаючи на те, що договором не передбачено обмежень у спілкуванні матері з малолітньої дитиною, в свою чергу з боку відповідача не чиняться перешкоди позивачу у спілкуванні з малолітньою дитиною, вона має змогу спілкуватись з дитиною за місцем свого фактичного проживання та безперешкодно користується цим правом. Відповідно до ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Як передбачено ч.4 ст.19 Сімейного кодексу України, при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини та відібрання дитини обов'язковою є участь органу опіки та піклування, який надає письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, а також на підставі інших документі, які стосуються справи. Згідно Висновку Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради від 12.09.2017 року за № 2278/01-20, а також Висновку Служби у справах дітей Одеської міської ради № 06/5631-16 від 14.08.2017 року про доцільність визначення місця проживання малолітнього [PERSON], [INFO] за місцем проживання батька [PERSON]. Перевіряючи обґрунтованість наданого Органом опіки та піклування Малиновської державної адміністрації Одеської міської ради висновку щодо визначення місця проживання малолітньої дитини, судом встановлено, що при вирішенні питання щодо визначення місця проживання малолітньої дитини разом з батьком, комісією взято до уваги житлово-побутові умови за фактичним місцем проживання батька разом з малолітньою дитиною, докази на підтвердження майнового стану батьків дитини, їх характеризуючи дані з місця проживання (роботи), ці обставини перевірені судом під час розгляду справи по суті та не суперечить зібраним у цивільній справі доказам, які надавались сторонами у справі, та були предметом дослідження в цивільному процесі. Виходячи з положень ст.ст. 8, 11, 15 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Відповідно до ч.3 ст.9 Конвенції про права дитини встановлено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що між сторонами у справі виникли непорозуміння, які носять особистий характер, у зв'язку з цими обставинами загострились взаємовідносин між батьками дитини, така ситуація в їх особистих відносинах призводить до виникнення конфліктів на особистому підгрунтті, які носять тривалий характер, однак при вирішенні даного спору суд враховує, що сторонами врегульовано відносини, пов'язанні з місцем проживання дитини, способу участі у вихованні дитини як батька, так і матері, в межах даного спору судом не встановлено обставин для розірвання договору щодо визначення місця проживання та участі у вихованні та утриманні дитини, укладений між сторонами у справі, де сторони за взаємною згодою визначили місце проживання малолітньої дитини разом з батьком. Крім того, виходячи з наведених позивачем підстав для зміни місця проживання малолітньої дитини, визначений сторонами в окремому договорі, суд враховує той факт, що після укладання договору майновий стан батьків дитини не змінився, на даний час дитина проживає з батьком, мати дитини не обмежена у праві спілкуватись з дитиною та приймати активну участь у вихованні малолітньої дитини, що для дитини даного віку є суттєвим. Ухвалюючи зазначене рішення, суд насамперед керується інтересами дітей та приймає до уваги протокол бесіди служби у справах дітей Одеської міської ради від 26.07.2017 року з малолітнім [PERSON], [INFO], згідно якого встановлено, що дитина бажає проживати в родині батька, а з мамою хотів би зустрічатися в суботу. Таким чином, оскільки сторони мають рівні права щодо виховання та розвитку дитини, позивач, як мати, має бажання приймати участь у вихованні дитини, суд, з урахуванням інтересів дитини, його віку, поведінки батьків, приходить до висновку про відсутність підстав для зміни місця проживання малолітньої дитини [PERSON], [INFO] , який на даний час проживає разом з батьком, з урахуванням наявності договору між батьками в частині визначення місця проживання дитини, та Висновок органу опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, оскільки на даний час проживання дитини із батьком є більш сприятливим, за місцем проживання батька дитина має окреме ліжко, місце для навчання, одяг, іграшки, взуття, чого може буде позбавлена у разі проживання за фактичним місцем проживання матері, яка не довела належними доказами наявність у володінні чи користуванні житлового приміщення, придатного для проживання малолітньої дитини, що суттєво впливає на вирішення даного спору по суті. Розглядаючи справу по суті суд бере до уваги, що позивач з клопотаннями про витребування та забезпечення доказів до суду не зверталась, у зв'язку з чим, враховуючи диспозитивність процесу, справа розглядається за наявними у ній документами. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 статті 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 2. ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно вимог ст. ст. 27, 28, 29, 30 Цивільного процесуального кодексу України, засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. ( ст.1 Цивільного процесуального кодексу України) Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. (ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до [PERSON], треті особи орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, про розірвання договору між батьками про проживання, виховання дитини та сплату аліментів на дитину, є не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. У зв'язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, судові витрати відшкодуванню не підлягають. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed