Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-13 00:00:00

26 березня 2018 року позивач звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання малолітньої доньки - [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі 1000,00 грн. щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування своїх вимог вказує, що їх з відповідачем донька проживає разом із нею та перебуває на її утриманні. Відповідач ухиляється від надання матеріального забезпечення для утримання їх дитини, хоча здоровий, працездатний, інших утриманців не має, а тому може сплачувати аліменти на утримання доньки в розмірі, який просить позивач. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі в межах доводів позовної заяви та просила про їх задоволення. Відповідача [PERSON] в судове засідання не прибув, про причини неявки не повідомив, хоча по дату, час та місце судового засідання повідомлений належно, про що свідчать дані зворотніх поштових повідомлень, та у зв'язку з чим, з урахуванням вимог ст. 223 ЦПК України, суд вважає можливим розгляд справи за відсутності відповідача. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 23 червня 2015 року (а.с. 9) та мають малолітню доньку [PERSON] [INFO] (а.с. 7). Із заяви та пояснень [PERSON] в ході розгляду справи слідує, що шлюбні стосунки між нею та відповідачем припинено, вона з дитиною переїхала проживати до своїх батьків, при цьому відповідач матеріальної допомоги на утримання доньки в добровільному порядку не надає, а позивачка самостійно забезпечити всі необхідні умови утримання дитини можливості не має, оскільки не працює, перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Статтею 183 СК України визначено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно із ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує, стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Враховуючи вище викладене, матеріальний стан позивачки, яка не працює у зв'язку з доглядом за дитиною до трьох років, матеріальне становище дитини та обов'язок обох батьків з утримання дитини, враховуючи розмір заявленої до стягнення суму аліментів, який є обґрунтованим для створення належних умов утримання та виховання дитини, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача необхідно стягнути судові витрати у вигляді судового збору на користь держави, в розмірі 704, 80 грн.

Outcome: approved