Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-11 00:00:00

25.01.2016 року [PERSON] звернувся з позовними вимогами, які збільшив, до ТОВ «Автотранс» про визнання неправомірними дії відповідача щодо відмови в абсолютному проїзді автобусним маршрутом «Завод «Чернігівавтодеталь» - с. Роїще в Чернігівському районі; стягнення вартості квитків оплаченого проїзду в період з 20 січня 2016 року по березень 2016 року в сумі 150 грн.; стягнення судових витрат; стягнення моральної шкоди в сумі 500 грн. Заявлені вимоги мотивує тим, що він є пенсіонером, інвалідом ІІ групи. Зазначає, що 20.01.2016 року при посадці в автобус, який їхав по маршруту «Завод «Чернігівавтодеталь» - с. Роїще в Чернігівському районі, і пред»явленні посвідчення пенсіонера, водієм було відмовлено йому в пільговому проїзді. Вважає, що відповідач своїми діями порушує вимоги чинного законодавства та принижує його честь та гідність. В судовому засіданні, яке відбулося 13.04.2016 року, в якості третьої особи було залучено Чернігівську обласну державну адміністрацію. В судовому засіданні, яке відбулося 26.04.2016 року, в якості третьої особи було залучено Управління праці та соціального захисту населення Чернігівської районної державної адміністрації. Позивач у судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в ньому, просив його задовольнити. Допитаний в якості свідка показав, що у період з 20 січня 2016 року по березень 2016 року відповідач дійсно відмовляв йому у пільговому проїзді за вищезгаданим приміським маршрутом, у зв»язку з чим, йому довелося придбати у нього за грошові кошти всі представлені проїзні квитки, які містяться в матеріалах справи. Відповідач у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовної заяви, просив відмовити, з підстав, викладених в письмових заперечення. (а.с. 50-51). Представник третьої особи Чернігівської обласної державної адміністрації в судове засідання не з»явився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином (а.с. 60). Через канцелярію суду від представника надійшли письмові пояснення, просить справу розглядати у його відсутність.(а.с.61-63). Представник третьої особи Управління праці та соціального захисту населення Чернігівської районної державної адміністрації в судове засідання не з»явився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином. (а.с. 109). Через канцелярію суду надійшли письмові пояснення, просить справу розглядати у відсутність представника. (а.с.116). Вислухавши пояснення сторін, покази позивача, допитаного в якості свідка, дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з наступник підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є пенсіонер, інвалід ІІ групи, що підтверджується пенсійним посвідченням № [NUMBER] серія ААЄ № 688162 (а.с. 11). 10.04.2015 року між Чернігівською обласною державною адміністрацією та ТОВ «Автотранс» був укладений Договір про організацію перевезень пасажирів на автобусному маршруті загального користування, рейс «м.Чернігів с.Роїще». (а.с. 64-65). Відповідно до п. 2.14. вказаного Договору передбачено, що перевізник зобов»язаний виконувати пільгові перевезення пасажирів згідно з діючими положеннями законодавчих актів України, тобто згідно законів. Так, судом встановлено, що у період з 20 січня 2016 року по березень 2016 року позивачу неодноразово відмовлялося відповідачем у безкоштовному пільговому проїзді на вказаному приміському маршруті, що підтверджується матеріалами справи (а.с.11,27-29), показами позивача, допитаного в якості свідка та частково визнається самим представником відповідача. Відповідно до ст. 38-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» /надалі-Закон/ (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що інваліди I та II групи, діти-інваліди та особи, які супроводжують інвалідів I групи або дітей-інвалідів (не більше однієї особи, яка супроводжує інваліда I групи або дитину-інваліда), мають право на безплатний проїзд у пасажирському міському транспорті (крім таксі). Враховуючи викладене та беручи до уваги те, що законодавчими актами не передбачено права інвалідів ІІ групи на безплатний проїзд у пасажирському транспорті загального користування на приміських маршрутах, суд приходить до висновку, що дії відповідача не суперечать Закону та вищезгаданим договірним забов»язанням. Доводів позивача щодо обов»язку відповідача здійснювати відповідні пільгові перевезення на підставі підзаконного нормативного акту, а саме: постанови КМУ від 16 серпня 1994 року №555 «Про поширення чинності постанови КМУ від 17 травня 1993 року №354, якою передбачено право інвалідів на безплатний проїзд в т.ч. на приміських маршрутах, суд не приймає до уваги з наступних підстав. Так, послуги з перевезення пасажирів автобусними маршрутами загального користування за нормою ст.11 Закону України «Про автомобільний транспорт» є соціально значущими послугами автомобільного транспорту і надання таких послуг на пільгових умовах здійснюється відповідно до законодавства з питань поставки продукції для державних потреб. Згідно ст. 37 Закону України «Про автомобільний транспорт» пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування. Види та обсяги пільгових перевезень установлюються замовленням, у якому визначається порядок компенсації автомобільним перевізникам, які здійснюють перевезення пасажирів на маршрутах загального користування, збитків від цих перевезень. Обовязок з забезпечення компенсації витрат автомобільному перевізнику внаслідок перевезення пільгових категорій пасажирів та регулювання тарифів покладено ч. 2 ст. 7 Закону України «Про автомобільний транспорт» на органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування. Державними замовниками згідно абзацу 3 ч.1 ст.1 цього Закону, крім інших є обласні державні адміністрації, державні організації та установи, визначені законом про Державний бюджет України, а також державні організації та установи, уповноважені Кабінетом Міністрів України укладати державні контракти з виконавцями державного замовлення, а виконавцями державного замовлення є суб'єкти господарювання усіх форм власності (резиденти або нерезиденти), які виготовляють чи поставляють товари (роботи, послуги) для задоволення пріоритетних державних потреб. Формування державного замовлення, відповідно до ст. 2 цього Закону здійснюється державними замовниками шляхом укладання з виконавцями державного замовлення державних контрактів і гарантом по зобов'язаннях державних замовників є Держава. Фінансове забезпечення виконання державного замовлення, відповідно до ч.2, ч.3 ст.1 та ст. 4 цього Закону здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України та інших джерел фінансування, що залучаються для цього. Обсяги коштів для закупівлі зазначених товарів, робіт і послуг передбачаються в Законі про Державний бюджет України на поточний рік та визначаються Кабінетом Міністрів України відповідними рішеннями про використання позабюджетних джерел фінансування. Таким чином, законодавство передбачає обов»язок перевізника здійснювати пільгові перевезення пасажирів тільки в разі наявності замовлення на такі перевезення та відшкодування здійснення таких перевезень за рахунок відповідного бюджету в залежності від статусу замовника перевезень. Судом встановлено, що між замовником перевезень рейсу «м.Чернігів-с.Роїще» та перевізником відповідачем ТОВ «Автотранс» не укладено замовлення, яким би було передбачено процедуру перевезення та компенсації збитків за перевезення пільгових категорій пасажирів за рахунок місцевого бюджету. За таких обставин, враховуючи пріоритет законодавчих актів над підзаконними нормативними актами, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог позивача необхідно відмовити у повному обсязі.

Outcome: dismissed