Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-02 00:00:00

24.09.2014 року до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, обґрунтувавши свої вимоги тим, що він є власником житлового будинку [ADDRESS] на підставі договору дарування від 10.09.2001 року. Відповідач [PERSON] є колишньою дружиною позивача, та відповідач [PERSON] є його донькою. Шлюб між позивачем та відповідачем [PERSON] було розірвано рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 12.12.2011 року. Відповідачі як члени сім'ї позивача вселилися в належний останньому будинок, проживали в ньому та зареєстрували в ньому своє місце проживання. Після припинення сімейних відносин позивач, відповідно до ч. 4 ст. 156 та ст. 162 ЖК УРСР, запропонував відповідачу [PERSON] укласти договір про порядок користування житловим приміщенням та підсобними спорудами, визначити оплату за користування житловим приміщенням та підсобними спорудами та оплату за комунальні послуги. Однак, відповідач [PERSON] відмовилася укладати з позивачем зазначений договір, та з 15.08.2013 року відповідачі у відсутність позивача виселилися з належного останньому будинку та вивезли все належне їм майно, з зазначеного часу в будинку не проживають, але з реєстрації за даною адресою не знялися до теперішнього часу. Місце проживання відповідачів позивачу на теперішній час не відомо. Позивач змушений нести витрати по оплаті комунальних платежів із розрахунку на відповідачів, а також позивач позбавлений можливості використати своє право на оформлення субсидії. Оскільки відповідачі добровільно знятися з реєстрації у належному позивачу будинку не бажають та не проживають у даному будинку без поважних причини більше року, позивач просить визнати [PERSON] та [PERSON] втратившими право користування житловим приміщенням, а саме - житловим будинком [ADDRESS]. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судове засідання не з'явились, надали суду заяву з проханням розглядати справу без їх участі, наполягали на задоволенні позовних вимог. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явились, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, про причини неявки суду не повідомили, клопотання про розгляд справи у їх відсутність не надали. Відповідно до ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Позивач та його представник не заперечували проти ухвалення заочного рішення. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2, 3 ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з положеннями ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено наступні факти та відповідні до них правовідносини. Відповідно до договору дарування від 10.09.2001 року, посвідченого завідуючою Першою слов'янською державною нотаріальною конторою [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 1-2127, [PERSON] добровільно подарувала, а [PERSON] прийняв у дар належний дарувателю жилий будинок [ADDRESS]. (а. с. 8) Згідно з довідкою № 1686-3/0.45/01 від 29.07.2013 року, виданою КП «БТІ» м. Слов'янська, право власності на житловий будинок, розташований в [ADDRESS], станом на 01.01.2013 року зареєстровано за ним на підставі договору дарування, посвідченого Першою слов'янською ДНК 10.09.2001 року за р. № 1-2127. Дата реєстрації - 21.09.2001 року. (а. с. 11) Відповідно до викопіювання з домової книги для приписки громадян за адресою: [ADDRESS], відповідачі [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за даною адресою з 09.08.2002 року. (а. с. 14-15) Заочним рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 12.12.2011 року у цивільній справі № 2-3231-2011 було розірвано шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] (а. с. 13) Згідно з довідкою, виданою виконавчим комітетом Слов'янської міської ради 02.08.2013 року, сумісно з [PERSON] по [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] та дочка [PERSON] (а. с. 16) У відповідності до акту № 436 від 20.09.2013 року, складеного керівником комітету мікрорайону Черевківка м. Слов'янська у присутності сусідів [PERSON], що мешкає по [ADDRESS], та [PERSON], що мешкає по [ADDRESS], 15.08.2013 року з житлового будинку [ADDRESS] самостійно виселилися [PERSON] та [PERSON] (а. с. 9) У відповідності до акту № 348 від 16.09.2014 року, складеного керівником комітету мікрорайону Черевківка м. Слов'янська у присутності сусідів [PERSON], що мешкає по [ADDRESS], та [PERSON], що мешкає по [ADDRESS], [PERSON] та [PERSON] у житловому будинку [ADDRESS] не проживають, особистих речей цих осіб в будинку немає. (а. с. 10) Відповідно до абзацу першого частини другої статті 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Частинами першою та другою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї, на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не проживають у житловому будинку [ADDRESS] з 15.08.2013 року, тобто вже більше року, та відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З огляду на вищенаведене суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання осіб втратившими право користування житловим приміщенням, обґрунтовані та підлягають задоволенню, а тому відповідачі [PERSON] та [PERSON] мають бути визнані такими, що втратили право користування житловим приміщенням, оскільки їх право користування житловим будинком [ADDRESS] перешкоджає позивачу, як власнику житла, розпоряджатися даним житлом на свій розсуд. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору в сумі 243,60 грн. слід стягнути з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача в солідарному порядку. На підставі викладеного,

Outcome: approved