Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-15 00:00:00

26 березня 2014 року до Ленінського районного суду м. Полтави звернулася [PERSON] з позовом в інтересах [PERSON] до [PERSON] та [PERSON], треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Приватні нотаріуси Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області [PERSON] та [PERSON], про витребування майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності на майно. В процесі слухання справи [PERSON] змінювала та уточнювала позовні вимоги, в уточненні від 16.06.2014 року поставлені такі позовні вимоги: Витребувати належні [PERSON] на праві приватної власності житловий будинок загальною площею 91,2 кв.м., житловою площею 85,8 кв.м. та земельну ділянку кадастровий номер 5310136700:07:001:0223 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд - 1000 кв.м., для ведення особистого селянського господарства - 576 кв.м., що розташовані за адресою [ADDRESS] із чужого незаконного володіння. Визнати недійсним договір купівлі продажу від 11.01.2014 року посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу [PERSON], яким проведено відчуження житлового будинку загальною площею 91,2 кв.м., житловою площею 85,8 кв.м. та земельну ділянку кадастровий номер 5310136700:07:001:0223 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд - 1000 кв.м., для ведення особистого селянського господарства - 576 кв.м., що розташовані за адресою [ADDRESS]. Визнати за [PERSON] право приватної власності на житловий будинок загальною площею 91,2 кв.м., житловою площею 85,8 кв.м. та земельну ділянку кадастровий номер 5310136700:07:001:0223 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд - 1000 кв.м., для ведення особистого селянського господарства - 576 кв.м., що розташовані за адресою [ADDRESS]. Судові витрати покласти на відповідачів. В судовому засіданні позивач [PERSON], позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON], в судовому засіданні заперечував проти заявлених позовних вимог та просив відмовити позивачу в задоволенні позову. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справ № 553/882/13-ц та № 553/1141/14-ц наступні факти. Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 02.07.2013 року відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], про визнання недійсним договору дарування. Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 30.07.2013 року рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 02.07.2013 року, скасовано та постановлено нове рішення, про визнання договору дарування недійсним. Рішення набрало чинності з моменту проголошення. 30.08.2013 року Вищим Спеціалізованим судом України з розгляду цивільних та кримінальних справ відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою [PERSON] на рішення Апеляційного суду Полтавської області від 30.07.2013 року. Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 01.10.2013 року відмовлено в задоволенні заяви представника позивача щодо роз'яснення рішення суду. Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 06.11.2013 року задоволено позов [PERSON] до приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу [PERSON] про зобов'язання вчинити певні дії. Вищевказаним рішенням, яке 17.11.2013 року набрало законної чинності та не оскаржувалось сторонами в апеляційному та касаційному порядку, повернуто сторони по договору дарування від 30.05.2006 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] та посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу [PERSON] в первинний стан, застосувавши реституцію, та зобов'язано приватного нотаріуса [PERSON] повернути правовстановлюючі документи [PERSON] на домоволодіння та земельну ділянку, що розташовані по [ADDRESS]. Ухвалою Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.11.2013 року рішення Апеляційного суду Полтавської області від 30.07.2013 року скасовано та направлено справу на новий судовий розгляд до Апеляційного суду Полтавської області. Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 25.02.2014 року рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 02.07.2013 року залишено без змін. У відповідності до положень ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. 11.01.2014 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі продажу домоволодіння та земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано реєстрі за номерами 21 (житловий будинок з надвірними спорудами) та 22 (земельна ділянка). Вислухавши учасників судового процесу та дослідивши письмові матеріали справи суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. У відповідності до положень ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку встановленому ЦПК України звернутися до суду за захистом свої порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 38 ЦПК України, сторона може брати участь у цивільній справі особисто або через представника. Ст. 237 ч. 2 ЦК України зазначає, що не є представником особа, яка хоч і діє в чужих інтересах, але від власного імені. Таким чином, [PERSON] отримавши 04.03.2014 року довіреність від [PERSON] на представлення її інтересів 26.03.2014 року, звертається з позовом до Ленінського районного суду м. Полтави та зазначає себе позивачем по справі, яка діє на підставі довіреності від імені довірителя, що порушує вимоги чинного законодавства, адже суд дотримуючись принципу диспозитивності цивільного процесу не може залучити [PERSON] до участі в справі в якості належного позивача, або співпозивача. Згідно ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Стаття 60 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, коли особа може бути звільнена від доказування. В супереч викладених вимог позивачем [PERSON], під час судових засідань, не надано належних та допустимих доказів, на обґрунтування того, що [PERSON] незаконно та без відповідної правової підстави заволодів належним їй майном. До того ж в п.1 прохальної частини уточненої позовної заяви від 16.06.2014 року [PERSON] просить витребувати належні [PERSON] на праві приватної власності житловий будинок загальною площею 91,2 кв.м., житловою площею 85,8 кв.м. та земельну ділянку кадастровий номер 5310136700:07:001:0223 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд - 1000 кв.м., для ведення особистого селянського господарства - 576 кв.м., що розташовані за адресою [ADDRESS] із чужого незаконного володіння, при цьому не зазначаючи хто саме на даний час володіє її майном та в кого його витребувати, що позбавляє суд змоги встановити наявність чи відсутність правових підстав для володіння майном. Позовна вимога не конкретизована та не обґрунтована, а тому задоволенню не підлягає. Щодо позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі продажу від 11.01.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу [PERSON], яким проведено відчуження житлового будинку загальною площею 91,2 кв.м., житловою площею 85,8 кв.м. та земельну ділянку кадастровий номер 5310136700:07:001:0223 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд - 1000 кв.м., для ведення особистого селянського господарства - 576 кв.м., що розташовані за адресою [ADDRESS], то зі змісту уточненої позовної заяви суд не може зрозуміти вимогу позивача щодо того, який саме договір він хоче визнати недійсним, щодо продажу земельної ділянки від 11.01.2014 року за реєстровим № 22 чи щодо продажу житлового будинку від 11.01.2014 року за реєстровим № 21. Одночасно позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що правочин купівлі-продажу є недійсним, не зазначено підстав для визнання його недійсним. Позовна вимога не конкретизована та не обґрунтована, а тому задоволенню не підлягає. У відповідності до положень ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюються або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи з диспозиції статті 392 ЦК України, саме власник майна може пред'явити позов про визнання права власності, а виходячи з матеріалів цивільної справи та з пояснень наданих сторонами, то на даний час питання щодо того хто є власником майна перед судом не ставиться, а тому і не може бути предметом розгляду, адже у відповідності до положень ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Одночасно позивач [PERSON] не обґрунтувала, яким саме чином та хто оспорює чи не визнає право власності [PERSON], не подала до суду клопотання про залучення особи, яка на її думку порушує, оспорює чи не визнає право власності [PERSON] Враховуючи вищевикладене, можна зробити висновок, що позовна вимога про визнання за [PERSON] право приватної власності на житловий будинок загальною площею 91,2 кв.м., житловою площею 85,8 кв.м. та земельну ділянку кадастровий номер 5310136700:07:001:0223 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд - 1000 кв.м., для ведення особистого селянського господарства - 576 кв.м., що розташовані за адресою [ADDRESS] є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд при винесенні рішення по справі повинен вирішити питання щодо розподілу судових витрат, враховуючи, що в задоволенні позовних вимог позивачу відмовлено в повному обсязі, то суд приходить до висновку про необхідність покладення судових витрат на позивача. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення в повному обсязі в зв'язку з недоведеністю та необґрунтованістю.

Outcome: dismissed