Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-22 00:00:00

24 червня 2016 року позивач звернулась до суду з позовом та просила суд ухвалити рішення, яким: визначити місце проживання сина [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серія [NUMBER] від 13.08.2010 року), уродженця м. Одеса, зареєстрованого в [ADDRESS], разом з матір'ю - [PERSON]. Встановити днями відвідування відповідачем сина другі та четверті вихідні місяця та на час щорічної відпустки; призначити стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини [PERSON] [INFO] з відповідача - [PERSON] у розмірі 50 % від усіх видів заробітку відповідача. Аліменти нараховувати на картку ПриватБанку [NUMBER]. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 04.07.2016 року провадження по справі було відкрито, призначено судове засідання та одночасно доручено Службі у справах дітей Одеської міської надати висновок про визначення місця проживання дитини [PERSON], [INFO], а Приморській районній адміністрації Одеської міської ради затвердити вказаний висновок на засіданні органу опіки та піклування. В ході судового засідання, яке відбулось 20 лютого 2017 року, відповідач [PERSON] звернувся до суду з клопотанням, в якому просив суд прийняти до провадження суду зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON], треті особи орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, Служба у справах дітей Одеської міської ради про визначення постійного проживання малолітньої дитини із батьком. Як вбачається з позовних вимог, [PERSON] просить визначити місце проживання сина [PERSON] [INFO] разом з ним. Встановити днями відвідування відповідачем сина другі та четверті вихідні місяця та на час щорічної відпустки. Ухвалою суду від 24.02.2017 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON], треті особи орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, Служба у справах дітей Одеської міської ради про визначення постійного проживання малолітньої дитини із батьком було прийтято до провадження суду та об'єднано її в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення постійного місця проживання малолітньої дитини із матір'ю та стягнення аліментів. Крім того, доручено Службі у справах дітей Одеської міської надати висновок про визначення місця проживання дитини [PERSON], [INFO], а Приморській районній адміністрації Одеської міської ради затвердити вказаний висновок на засіданні органу опіки та піклування з урахуванням наявності зустрічного позову [PERSON] В ході судового засідання, яке відбулось 28.04.2017 року позивач за первісним позовом [PERSON] звернулась до суду з клопотанням, в якому просить у зв'язку з повторною неявкою позивача за зустрічним позовом [PERSON], залишити його позовну заяву без розгляду. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 28 квітня 2017 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON], треті особи орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, Служба у справах дітей Одеської міської ради, про визначення постійного проживання малолітньої дитини із батьком було залишено без розгляду. Розгляд справи за первісним позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення постійного місця проживання малолітньої дитини із матір'ю та стягнення аліментів - продовжено в загальному порядку. Не погоджуючись з даною ухвалою суду, [PERSON] оскаржив її в апеляційному порядку та просив скасувати ухвалу суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм процесуального права. Ухвалою Колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області від 07.12.2017 року апеляційну скаргу [PERSON] було задоволено, ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 28 квітня 2017 року скасовано та справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. У зв'язку з чим, ухвалою судді від 29.12.2017 року справу було прийнято до провадження суду та призначено судове засідання. Слід зазначити, що 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України № 6232 «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». Так в п. 9 частини 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України в редакції 15 грудня 2017 року зазначено, що справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України. Позивач за первісним позовом [PERSON] у судовому засіданні позовну заяву підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. У задоволенні зустрічного позову просила відмовити, вказуючи на його необґрунтованість та безпідставність. У судове засідання з'явилась також представник третьої особи Приморської районної адміністрації Одеської міської ради - [PERSON], яка проти задоволення первісного позову не заперечувала, у задоволенні зустрічного просила відмовити, при цьому зазначила, що [PERSON] з метою надання висновку про визначення постійного проживання малолітньої дитини із батьком до Приморської райадміністрації жодного разу не звертався. Відповідач/позивач за зустрічним позовом [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, в день судового засідання особисто о 09 год. 20 хв. подав до канцелярії суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з його, нібито, перебуванням на стаціонарному лікуванні у опіковому відділенні міської клінічної лікарні № 10 із опіками кість рук та на час проведення судового засідання буде знаходитись на обстеженні лікаря і не зможе приймати участь у судовому засіданні. Проте, суд критично ставиться до вказаного клопотання, оскільки дане клопотання було подано в канцелярію суду особисто [PERSON] в день судового засідання за десять хвилин до призначеного часу судового засідання, а від так його поданням, на думку суду, спростовуються доводи відповідача щодо перебування на стаціонарному лікуванні. Більш того, відповідач не надав належних та обґрунтованих доказів свого лікування. Таким чином відповідач/позивач за зустрічним позовом [PERSON], нехтуючи своїми правами та обов'язками, передбаченими ст. 43, 44 ЦПК України, не з`являється до суду з неповажних причин, що зважаючи на складність справи, стадію розгляду, готовність сторони до самостійного захисту своїх інтересів, добросовісність дій сторін, дає можливість суду розглянути справу у його відсутність на підставі наявних в ній матеріалів. При цьому суд бере до уваги, що справа перебуває в провадженні суду майже два роки, за час розгляду справи позивач за зустрічним позовом жодних доказів на підтвердження своїх вимог суду не надав, до Служби у справах дітей та Приморської районної адміністрації не звертався, від участі у судових засіданнях ухиляється. Представник третьої особи Служби у справах дітей Одеської міської ради в судове засідання також не з'явився, про час та місце його проведення сповіщався належним чином, причини неявки суду не повідомив. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача за первісним позовом та представника третьої особи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення первісного позову, а у задоволенні зустрічного позову слід відмовити, виходячи з наступного. У судовому засіданні встановлено, що 24 липня 2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], актовий запис за № 652. В період вказаного шлюбу у сторін [INFO] народився син [PERSON], про що Другим Приморським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції було складено актовий запис за № 794, що підтверджується Свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] виданим 13 серпня 2010 року, де батьками дитини записані - [PERSON] та [PERSON]. Подружні стосунки між сторонами не склались, у зв'язку з чим рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18.03.2016 року, справа № 520/4321/15-ц, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Як вбачається з матеріалів справи, мати дитини [PERSON], [INFO], громадянка України, уродженка м. Одеси, зареєстрована за адресою [ADDRESS]. Згідно довідки № 15 від 27 травня 2016 року, виданої начальником відділу кадрового забезпечення та державної служби, [PERSON] працює в Одеському апеляційному господарському суді на посаді головного спеціаліста відділу комп'ютерного забезпечення та інформаційних мереж. За місцем праці характеризується добре, користується авторитетом серед колег по роботі. Відповідно до довідки про доходи № 08-38/1242/2016 від 27.05.2016 року позивач з 01 травня 2007 року дійсно працює головним спеціалістом Одеського апеляційного господарського суду, має постійний прибуток. Згідно довідки з місця мешкання про склад сім'ї та реєстрацію № 1458, яка була видана 03.06.2016 року директором КП «Міський житлово-комунальний центр» вбачається, що малолітній [PERSON] з 04.08.2011 року зареєстрований за адресою реєстрації матері, а саме [ADDRESS]. Судом встановлено, що малолітній [PERSON] з 01 вересня 2016 року навчається в Одеській спеціалізованій школі № 119 І ступеня з поглибленим вивченням англійської мови Одеської міської ради Одеської області, характеризується як доброзичливий, спокійний, товариський, ініціативний, легко контактує з дітьми, має багато друзів. Також Адміністрація навчального закладу повідомляє, що в вихованні дитини приймають участь обоє батьків, до учбово-виховних обов'язків дитини проявляють вимогливість, контролюють, співпрацюють з вчителем. Приводить до школи [PERSON] мама, а забирає, як мама так і батько. На підставі договору оренди квартири від 07 вересня 2016 року позивач [PERSON] винаймає однокімнатну квартиру, яка розташована за адресою [ADDRESS]. Згідно акту обстеження житлово-побутових умов квартири від 21.10.2016 року вбачається, що квартира суха, світла, чиста, всі комунікації в робочому стані, дитина має окреме спальне місце, місце для навчання та проведення дозвілля. Матір'ю створені хороші умови для проживання, виховання та розвитку дитини. Батько дитини, [PERSON], [INFO], згідно довідки Відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в Одеській області, зареєстрований за адресою [ADDRESS]. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилається на те, що вона та відповідач не дійшли згоди щодо визначення єдиного постійного місця проживання сина, що на її думку, погано впливає на моральний та емоційний стан дитини. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. Сімейне право закріплює в обов'язковому порядку, що місце проживання дитини визначається тільки виходячи з її інтересів. Під інтересами дитини треба розуміти забезпечення умов, необхідних для її повноцінного фізичного, психічного і духовного розвитку, що є неодмінним атрибутом належного сімейного виховання. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Принцип 2 Декларації прав дитини 1959 року та Конвенції про права дитини 1989 року визначають, що дитина повинна перебувати під особливим захистом, їй повинні бути надані всі можливості та умови для фізичного, психічного та соціального розвитку. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За приписом ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистостей дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно ч.ч. 4-6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до висновку Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради № 01-11/1669 від 25.11.2016 року про визначення місця проживання малолітнього [PERSON], [INFO], визначено місце проживання дитини з матір'ю [PERSON]. Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. За приписами ч.ч. 1-3 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. При цьому згідно ч. 2 ст. 161 СК України орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Місце проживання - це житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово (ч.1ст.29 ЦК). Кожна особа має право на вільний вибір місця проживання (ч.1ст.33 Конституції). Однак визначення місця проживання дітей має свою специфіку, оскільки діти, як правило, в силу своєї психічної та фізичної незрілості, фактичної нездатності проживати самостійно мають проживати разом зі своїми батьками або з особами, які їх заміняють. Отже чинне законодавство, встановлює особисте немайнове право батьків визначати місце проживання дитини. Слід зауважити, що відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Статтею 9 Конвенції про права дитини, яку ратифіковано постановою ВР за № 789-XII від 27 лютого 1991р., визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, вік дитини, а також не здійснення відповідачем [PERSON] жодних дій окрім звернення до суду з зустрічним позовом. Такими чином, враховуючи вище, встановлені судом обставини, що свідчать про те, що дитина проживає з матір'ю, яка належно нею опікується і утримує, та беручи до уваги те, що протилежного відповідачем не доведено, діючи в інтересах малолітньої дитини, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення позову [PERSON] в цій частині. Крім того, суд бере до уваги, що жодних доказів того, що проживання дитини разом з матір`ю буде шкодити інтересам дитини, її здоров`ю, розвитку тощо, у зв`язку з чим їй слід проживати разом з батьком, відповідачем надано не було. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. За приписом ч.2 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно вимог ч.1, 2 ст.155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. В своєму позові позивач також просить встановити днями відвідування відповідачем сина другі та четверті вихідні місяця та на час щорічної відпустки. Відповідно до ч. 3 ст. 157 Сімейного кодексу України той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 158 Сімейного кодексу України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Відповідно до ч. 2 ст. 158 Сімейного кодексу України рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання. Відповідно до ч. 1 ст. 159 Сімейного кодексу України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Проте в ході розгляду справи не знайшли своїх підтверджень наявності перешкод будь-кому з батьків у спілкуванні з дитиною, більш того, як повідомила позивач [PERSON], у неї з відповідачем склався певний порядок участі у вихованні дитини, батько майже кожного дня бачиться з сином, забирає його зі школи, відводить на тернування та приводить дитину додому близько дев`ятої години вечора, отже спір в цій частині відсутній, а від так суд відмовляє у задоволенні вказаних вимог через безпідставність. Що стосується позовних вимог [PERSON] в частині стягнення аліментів суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно зі ст. 181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Статтею 191 СК України визначено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Суд приймає до уваги той факт, що відповідач фізично здоровий, у зв'язку з чим повинен утримувати свого неповнолітнього сина. При ухваленні рішення по справі суд керується ст. 7 Закону України «Про державний бюджет на 2018 рік» відповідно до якої вбачається, що у 2018 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для дітей віком до 6 років: з 1 січня 2018 року - 1492 гривні, з 1 липня - 1559 гривень, з 1 грудня - 1626 гривень; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2018 року - 1860 гривень, з 1 липня - 1944 гривні, з 1 грудня - 2027 гривень. Суд враховує положення закону про те, що позивач також має обов`язок утримувати дитину. Відповідно до ч. 1 ст. 192 Сімейного кодексу України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 70 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що розмір відрахувань із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника вираховується із суми, що залишається після утримання податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування. Із заробітної плати боржника може бути утримано за виконавчими документами до погашення у повному обсязі заборгованості: у разі стягнення аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю особи, у зв'язку із втратою годувальника, майнової та/або моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, - 50 відсотків; за іншими видами стягнень, якщо інше не передбачено законом, - 20 відсотків. З пенсії може бути відраховано не більш як 50 відсотків її розміру на утримання членів сім'ї (аліменти), на відшкодування збитків від розкрадання майна підприємств, установ і організацій, на відшкодування пенсіонером шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, а також у зв'язку із смертю потерпілого, на повернення переплачених сум заробітної плати в передбачених законом випадках. За іншими видами стягнень може бути відраховано не більш як 20 відсотків пенсії. Загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків Отже, з урахування вище вказаного, суд вважає за необхідне вимоги [PERSON] в частині стягнення аліментів слід задовольнити частково, та стягнути з відповідача [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] у розмірі 25 % від усіх видів заробітку, але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно з дня пред'явлення позову 24.06.2016 року та до досягнення сином [PERSON] повноліття, тобто до [INFO]. При цьому суд зауважує, що такий розмір стягуваних аліментів є розумним та не суперечитиме чинному законодавству, інтересам позивача, відповідача та неповнолітньої дитини. Позовні вимоги за зустрічним позовом [PERSON] задоволенню не підлягають, з огляду на наступне. Розглядаючи справу по суті суд бере до уваги, що позивач за зустрічним позовом з клопотаннями про витребування та забезпечення доказів до суду не звертався, у зв'язку з чим, враховуючи диспозитивність процесу, справа розглядається за наявними у ній документами. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст.. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Суд звертає увагу, на що до зустрічного позову [PERSON], як на підставу своїх вимог надав лише: ухвалу Колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 19.05.2016 року по справі № 494/238/16-ц, а також Рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України». При поданні позовної заяви та протягом розгляду цивільної справи [PERSON] не скористався своїм процесуальним правом та не надав до суду жодного належного та допустимого доказу, який би містив інформацію щодо предмету доказування, а саме не надано жодних характеризуючих документів (працевлаштування, наявності житла, характеристики, і т.і. ), які б дали суду підстави для задоволення зустрічного позову, та визначення місця проживання дитини саме з ним. Більш того, [PERSON] нехтуючи своїми права та обов'язками, належним чином не звернувся до органів на яких покладається обов'язок щодо вирішення питання про визначення місця проживання дитини, а саме Служби у справах дітей Одеської міської ради та Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Оденської міської ради, окрім того, проігнорував неодноразові виклики вказаних служб при вирішенні заяви [PERSON] стосовно надання висновку про встановлення місця проживання дитини разом з нею. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання. Відповідно до ст.141 ЦПК України, якщо сторону на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Враховуючи те, що у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» позивач за первісним позовом звільнена від сплати судового збору за позовну вимогу в частині стягнення аліментів, необхідно оплату на користь держави судових витрат в розмірі 551, 20 гривень покласти на відповідача - [PERSON]. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення суду в частині стягнення аліментів підлягає негайному виконанню в межах оплати платежу за один місяць.

Outcome: partial