Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-21 00:00:00

24 жовтня 2008 року між [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) було укладено договір позики, відповідно до якого: позикодавець передав у власність позичальникові грошові кошти у сумі 15 000,00 грн., а позичальник зобовязався повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів та сплатити проценти за користування грошовими коштами на умовах, визначених цим договором (п. 1); грошові кошти, які є предметом цього договору, передані позикодавцем та одержані позичальником до підписання цього договору (п. 2); позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) зі сплатою належних з нього процентів за користування грошовими коштами по першій вимозі позикодавця (п. 5). Цей договір 24.10.2008 посвідчено приватним нотаріусом Новомиколаївського районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 2262. [PERSON] помер 19.06.2013 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖС № 260928 від 20.06.2013. Позивач 10.07.2013 звернувся до приватного нотаріуса [PERSON] із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON], що підтверджується його заявою № 115, наявною в матеріалах спадкової справи № 55/2013 до майна померлого 19.06.2013 [PERSON] Підставою для цього звернення позивача став заповіт [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Новомиколаївського районного нотаріального округу Запорізької області 24.10.2011 реєстровий № 2260. За цим заповітом після смерті [PERSON] позивачу переходила у власність земельна ділянка (кадастровий номер 2323685900:12:010:0005). 11.12.2013 відповідач звернувся до приватного нотаріуса [PERSON] із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON], що підтверджується його заявою № 365, наявною в матеріалах спадкової справи № 55/2013 до майна померлого 19.06.2013 [PERSON] Підставою для цього звернення відповідача став заповіт [PERSON], посвідчений 30.05.2013 [PERSON], приватним нотаріусом Вільнянського районного нотаріального округу Запорізької області, реєстровий № 596. За цим заповітом після смерті [PERSON] відповідачу переходило у власність все належне спадкодавцеві майно. 07.05.2014 відповідачем отримано свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] на земельну ділянку площею 6,39 га (кадастровий № 2323685900:12:010:0005). Інших спадкоємців [PERSON], крім відповідача, з матеріалів спадкової справи не вбачається. 26.02.2015 позивач на підставі вищезазначеного договору позики від 24.10.2008 направив на адресу відповідача вимогу про повернення позики та процентів за користування нею. 04.04.2015 відповідач надав позивачу відповідь на зазначену вимогу про відмову в її задоволенні, посилаючись на пропуск позивачем строків, передбачених ст. 1281 ЦК України. Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення позову, суд виходить з наступного. З огляду на положення ч. 2 ст. 214, ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, при розгляді даної справи суд враховує висновок Верховного Суду України, викладений в постанові від 08 квітня 2015 року по справі № 6-33ц15 (реєстраційний номер рішення в ЄДРСР 43533922). Згідно з нормою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обовязків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України). Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України). Оскільки зі смертю боржника зобовязання по поверненню позики включаються до складу спадщини, то умови договору позики щодо строків її повернення не застосовуються, а підлягають застосуванню норми статті 1282 ЦК України щодо обовязку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому частиною другою цієї норми. Так, згідно зі статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобовязані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобовязаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобовязані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі. Разом з цим, положення зазначеної норми застосовуються у випадку дотримання кредитором норм статті 1281 ЦК України щодо строків предявлення ним вимог до спадкоємців. Недотримання цих строків, які є присічними (преклюзивними), позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців. За правилами частин 2, 3 статті 1281 ЦК України, кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, предявити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги (ч. 2), а якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право предявити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги (ч. 3). Зі змісту наведених положень статті 1281 ЦК України випливає, що для предявлення кредитором вимог до спадкоємця існують два види строків. Шестимісячний строк застосовується у тому випадку, коли кредитор спадкодавця знав або мав обєктивну можливість дізнатися про смерть спадкодавця, і обчислюється з того моменту, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про смерть спадкодавця. Річний строк застосовується у випадку, коли кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про смерть спадкодавця, і обчислюється з моменту настання строку вимоги. Відтак, одночасне застосування цих строків є неможливим. У цій справі позивач, поза будь-яким сумнівом, дізнався про смерть спадкодавця не пізніше 10.07.2013, що підтверджується його заявою про прийняття спадщини від цієї дати, поданої нотаріусу. Таким чином, у даному випадку підлягає застосуванню шестимісячний строк предявлення кредитором вимог до спадкоємця, який почав перебіг з 11.07.2013 та закінчився 11.01.2014. Отже, позивач (кредитор) предявив вимогу до відповідача (спадкоємця) з порушенням строку, встановленого ч. 2 ст. 1281 ЦК України, що відповідно до приписів частини четвертої цієї статті, позбавляє його права вимоги до спадкоємця. Посилання позивача на те, що ним в усному порядку предявлялася вимога до відповідача про повернення позики в межах шестимісячного строку, передбаченого ч. 2 ст. 1281 ЦК України, суд визнає такими, що не мають значення для вирішення спору між сторонами, з огляду на таке. У згаданій вище постанові Верховного Суду України від 08 квітня 2015 року по справі № 6-33ц15 зазначено, що встановлені статтею 1281 ЦК України строки це строки, у межах яких кредитор, здійснюючі власні активні дії, може реалізувати своє субєктивне право, а не строки позовної давності. Строк предявлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємця не є строком для захисту порушеного права, а є строком існування самого права кредитора. Таким чином, і право кредитора, і обовязок спадкоємця по його закінченні припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Отже, вимогу до спадкоємця має бути предявлено кредитором спадкодавця в межах строків, передбачених статтею 1281 ЦК України, а тому навіть якщо в межах цих строків була предявлена претензія (усна або письмова) і спадкоємець не виконав вказані в ній вимоги, кредитор не має права на задоволення позову, заявленого поза межами вказаних строків, оскільки з їх закінченням припинилося матеріальне право. Аналогічну правову позицію щодо наслідків пропуску кредитором преклюзивних строків Верховний Суд України висловив у постанові від 17.09.2014 по справі № 6-6цс14 (реєстраційний номер рішення в ЄДРСР 40643118). З цих підстав судом під час розгляду даної справи було визнано за недоцільне встановлювати факт предявлення позивачем усної вимоги про повернення позики. З урахуванням викладеного, оскільки чинним законодавством України не передбачено переривання, зупинення, поновлення, а також будь-яких особливостей обчислення строків, передбачених ст. 1281 ЦК України, суд визнає позов таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі, у звязку із пропуском позивачем цих строків. Документально підтверджені судові витрати, понесені відповідачем, відсутні. Враховуючи вищезазначене та

Outcome: dismissed