Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-14 00:00:00

26 квітня 2016 року позивач [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON], в якому просив в порядку розподілу спільного майна подружжя визнати за ним право власності на одну другу частину квартири [ADDRESS]. Обґрунтовуючи позовні вимоги, зазначив про те, що 05.04.2002 року між сторонами у справі зареєстровано шлюб, в період якого 11.11.2005 року придбано квартиру [ADDRESS]. Позивач зазначає, що шлюб між сторонами у справі розірвано 14.09.2006 року. У зв'язку із розірванням шлюбу, неможливості дійти згоди про розподіл майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, мирним шляхом, позивач звернувся до суду з даним позовом. У судовому засіданні представник позивача підтримала позов, просила задовольнити позовні вимоги та здійснити розподіл спільного майна подружжя. Відповідач та її представник у судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позовних вимог, застосувавши наслідки спливу позовної давності, оскільки сторони у справі 02.08.2006 року дійшли згоди щодо розподілу спільного майна подружжя, яким є спірна квартира, про що уклали відповідний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорноногом В.П. Вислухавши пояснення та заперечення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали цивільної справи, суд надходить до наступного. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 05 квітня 2002 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві, про що складено актовий запис № 262, що підтверджується даними свідоцтва про одруження серії [NUMBER], виданого 05.04.2002 року (а.с. 5). 11 листопада 2005 року між [PERSON]. та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ничипоренком О.В. за реєстровим номером 1906, за умовами якого [PERSON] набула у власність квартиру [ADDRESS] (а.с. 8-9). Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 30 серпня 2006 року розірвано шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 05.04.2002 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві (а.с. 52). На підставі вказаного вище судового рішення 14 вересня 2006 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції в м. Києві у книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 540 та видано свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER] (а.с. 7). Положеннями ст.129 Конституції України, ст.10 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Предметом доказування під час судового розгляду, згідно з ч.1 ст.179 ЦПК, є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст. ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, у разі поділу якого частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже указаними нормами передбачена презумпція віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України має довести протилежне (спростувати матеріально-правову презумпцію) В свою чергу, частиною 1 статті 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню (ч.1 ст.61 ЦПК України) Так, сторонами не заперечується, що спірна квартира придбана в період перебування у шлюбі, за рахунок спільних коштів на підставі договору купівлі-продажу, тобто на неї розповсюджується режим спільної сумісної власності подружжя, в якому може бути визнано за кожною із сторін право власності на спірну квартиру в рівних частках - по одній другій частині без її поділу в натурі. Проте, вирішуючи питання про можливість задоволення позовних вимог, слід звернути увагу на доводи відповідача про необхідність застосування наслідків спливу строків позовної давності, виходячи наступного. Відповідно до ч.2 ст.72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Вирішуючи питання початку строку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, бо саме по собі припинення шлюбу не є свідченням порушення права власності когось із подружжя. Неподання позову про поділ майна, в тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б свідчили про заперечення права одного з подружжя на набуте в період шлюбу майно, яке зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права такого подружжя і вказувати на початок перебігу строку позовної давності. Разом з тим, звертають на себе увагу наступні обставини. Судом встановлено, що 02 серпня 2006 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір про поділ майна подружжя, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорноногом В.П. за реєстровим номером 1190,1191 (а.с. 53). Відповідно до умов зазначеного договору про поділ майна подружжя сторони дійшли згоди про розподіл спільного сумісного майна, набутого ними у шлюбі, яке складається з квартири [ADDRESS], шляхом виділення вказаної вище квартири у власність [PERSON] (п. 4.1. договору). Крім того, у п. 4.2 сторони дійшли згоди про відмову [PERSON] від його частки у спільній сумісній власності на вказане нерухоме майно, оскільки зазначене майно придбане на власні кошти [PERSON] Судом оглянуто у судовому засіданні оригінал договору про поділ майна подружжя, укладений 02.08.2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорноногом В.П. за реєстровим номером 1190,1191. В даному конкретному випадку, суд приходить до висновку, що момент, з якого позивач повинен був дізнатися про порушення свого права співпадає із моментом укладення між сторонами у справі договору про поділ майна подружжя, предметом якого була спірна квартира, а тому перебіг строку позовної давності слід рахувати з 02.08.2006 року. Отже станом на момент звернення з позовом до суду позовна давність сплинула. Поважних причин пропуску даного строку позивачем не наведено. Згідно ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі,є підставою для відмови у позові. Відповідно до роз'яснень, викладених в п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Не приймаються судом доводи представника позивача про наявність у сторони позивача сумнівів щодо справжності підпису позивача на вищезазначеному договорі, оскільки такі доводи ґрунтуються лише на припущеннях. Положеннями ст.10 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів. Їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи : роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Судом роз'яснювались процесуальні права позивачу та його представнику, в тому числі і право на звернення до суду з клопотаннями. Однак, стороною позивача до початку розгляду справи по суті жодних клопотань про призначення судової почеркознавчої експертизи з метою встановлення обставин справжності підпису позивача на наданому стороною відповідача договорі від 02.08.2006 року, заявлено не було. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів і висновків експертів. Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed