Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-12 00:00:00

24 травня 2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON], який ухвалою Томашпільського районного суду Вінницької області від 29 червня 2017 року в зв?язку зі смертю був замінений на правонаступника [PERSON], в якій просить визнати недійсними Державний акт на право приватної власності на землю серії ЯК № 790211, виданий 17 вересня 2010 року Комаргородською сільською радою Томашпільського району Вінницької області на імя [PERSON], Державний акт на право приватної власності на землю серії ЯК № 7902112 виданий 17 вересня 2010 року Комаргородською сільською радою Томашпільського району Вінницької області на імя [PERSON]. Позов обґрунтований наступним. 8 липня 2009 року між [PERSON] та [PERSON], від імені якої виступала [PERSON], відповідно до довіреності, посвідченої 29 травня 2009 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, був укладений договір дарування житлового будинку, згідного якого [PERSON] у власність перейшов будинок, розташований в с.Комаргород по вул.. Дальній, 7 Томашпільського району Вінницької області і який на даний час належить позивачу на праві приватної власності. Даний факт підтверджується копіями договору дарування від 8 липня 2009 року, витягом про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно № 23393673 від 24 липня 2009 року. 23 вересня 2016 року рішенням № 76 15 сесії 7 скликання Комаргородської сільської ради Томашпільського району Вінницької області [PERSON] було надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі орієнтованою площею 0,25 га для будівництва і обслуговування господарських будівель і споруд за адресою вул.. Дальня, 7 с.Комаргород Томашпільського району Вінницької області. 13 січня 2017 року на виконання даного рішення № 76 15 сесії 7 скликання від 23 вересня 2016 року позивач звернулася до ФОП [PERSON] з проханням виготовити вищезазначену документацію. Під час виготовлення технічної документації було встановлено, що виготовити її неможливо в зв?язку з тим, що на земельну ділянку, на якій розташований належний їй житловий будинок уже виготовлена технічна документація та 17 вересня 2010 року Комаргородською сільською радою на ім?я [PERSON] було видано державні акти серії ЯК № 790122 і ЯК № 790212, відповідно до яких земельна ділянка, на якій розташований належний їй житловий будинок належить [PERSON] [PERSON] вважає, що дані державні акти є незаконними і порушують її право власності, оскільки розміри, конфігурація та розташування земельної ділянки, зазначені в державному акті серії ЯК № 790211, виданому відповідно до рішення 19 сесії 5 скликання, не відповідають розмірам, конфігурації та розташуванню земельної ділянки, зазначеної в рішенні Комаргородської сільської ради 19 сесії 5 скликання від 29 вересня 2009 року, а рішення Комаргородської сільської ради 21 сесії 4 скликання від 10 грудня 2009 року, зазначене в державному акті серії ЯК № 790212, взагалі не існує. В судовому засідання позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали за обставин, наведених у позові, попросили позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнала, не заперечила проти їх задоволення. Представник Комаргородської сільської ради в судове засідання не зявився, сільський голова подав до суду заяву, в якій просить справу розглянути без представника сільської ради, проти позовних вимог не заперечують. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутності сторін, які заявили про розгляд справи за їх відсутності, на підставі наявних у справі доказів, відповідно вимог ст.158 ЦПК України. Заслухавши пояснення учасників проуесу, які з?явилися у судове засідання, розглянувши заяву сільського голови, ознайомившись з матеріалами справи та дослідивши всі зібрані по справі докази, суд прийшов до наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов'язковість рішень суду. \~Згідно ст.1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобовязані подати усі наявні у них докази або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться до початку розгляду справи по суті. Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.1 ст.. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до статей 3, 4, 15 ЦПК України особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, оспореного або невизнаного права у спосіб, передбачений ЦК України. Згідно зі ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Відповідно до Конституції України усі суб'єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92). Згідно ст.. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до п. 24 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясовування і дослідження інших обставин справи. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником будинку по вул.Дальній, 7 в с.Комаргород Томашпільського району Вінницької області, що підтверджується копією [PERSON] про реєстрацію права власності на нерухоме майно та копією договору дарування житлового будинку (а.с.16, 17). Відповідно до ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання. Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст. 125, ч. 1 ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цього права. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. Відповідно до приписів ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних права можуть бути визнання правочину недійсним, припинення правовідношення, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Статтею 155 ЗК України передбачено також, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним, а збитки, завдані власникам земельних ділянок внаслідок видання зазначених актів, підлягають відшкодуванню в повному обсязі органом, який видав акт. Згідно інструкції «Про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання Державних актів на право приватної власності на землю..» - не передбачено можливості внесення змін у державний акт шляхом виправлення, тому позовні вимоги в частині визнання недійсними державних актів підлягають задоволенню. Одним зі способів захисту права на земельну ділянку може бути визнання державного акту недійсним з підстав визнання недійсним акту органа влади або місцевого самоврядування, який порушує права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належної їй земельною ділянкою. Само по собі визнання державного акту недійсним без визнання недійсним рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про надання земельної ділянки, відповідно до ст. 152, 155 ЗК України не може бути способом захисту порушеного права. Аналогічна позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 31 жовтня 2012 року по справі про перегляд Верховним Судом України ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 вересня 2011 року у справі за заявою Бориспільського міжрайонного прокурора Київської області в інтересах Київської обласної ради та Бориспільської районної державної адміністрації Київської області до Управління земельних ресурсів у Бориспільському районі Київської області, державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» та фізичних осіб\~\~\~\~ про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, дарування й державної реєстрації державних актів на право власності на землю, визнання права власності на землю та витребування земельних ділянок із чужого незаконного володіння (№ 6-53 цс 12), яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування у практиці загальних судів. Згідно вимог ст.. 152 ЗК України, Держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Державний акт на право приватної власності на землю серії ЯК № 790211 виданий 17 вересня 2010 року Комаргородською сільською радою Томашпільського району Вінницької області на імя [PERSON] на підставі рішення Комаргородської сільської ради 19 сесії 5 скликання від 29 вересня 2009 року. Як вбачається із рішення Комаргородської сільської ради № 52 19 сесії 5 скликання від 29 вересня 2009 року «Про часткові зміни до рішення 8 сесії 22 скликання від 21 березня 1997 року», громадянам села Комаргород надано земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд, та для ведення особистого селянського господарства. Згідно списку, доданого до рішення, [PERSON] надано 0,25 га та 0,35 га (а.с.11-13). Суд вважає, що дане рішення сесії Комаргородської сільської ради не могло слугувати підставою для видання [PERSON] державного акту про надання земельної ділянки площею 0,2500 га у межах згідно з планом, що розташована в с.Комаргород вул.. Дальня, цільове призначення земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, оскільки даним рішення передбачено лише надання земельної ділянки, а не затвердження технічної документації та видачу державного акту на право власності на земельну ділянку [PERSON] Державний акт на право приватної власності на землю серії ЯК № 790212 виданий 17 вересня 2010 року Комаргородською сільською радою Томашпільського району Вінницької області на імя [PERSON] на підставі рішення Комаргородської сільської ради 21 сесії 4 скликання від 10 грудня 2009 року. Як було встановлено в судовому засіданні та визнано сторонами у справі, такого рішення сесії сільської ради взагалі не існувало, тому суд вважає, що даний державний акт був виданий без належних на те підстав. Відповідно до вимог ч.2 ст. 158 ЗК України, виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Згідно п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7 (із змінами і доповненнями, внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2), судам підсудні справи за заявами, зокрема, щодо визнання недійсними державних актів про право власності на земельні ділянки. Відповідно до статей 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд серед інших вирішує питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин,яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Оскільки вимоги позивача є законними та достатньо вмотивованими і ґрунтуються на наявних у справі доказах, відповідачами визнано позовні вимоги [PERSON], визнання відповідачами позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, аналізуючи викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, позовна заява [PERSON] підлягає до задоволення. Відповідно до ст.. 215 ЦПК України, у резолютивній частині рішення суду повинно бути вирішено питання про розподіл судових витрат. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Однак, враховуючи, що позивач в позовній заяві не просить стягнути судові витрати з відповідачів по справі, суд, за таких обставин, вважає за можливе не стягувати понесені позивачем судові витрати з відповідачів, залишивши судові витрати за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: approved