Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-03 00:00:00

25.09.2018 року до суду звернувся позивач [PERSON], з позовом про поділ спільного майна, придбаного в період шлюбу та визнання права власності на частину майна до відповідача [PERSON] 06.11.2018 року отримана довідка про реєстрацію місця проживання відповідача фізичної особи. Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 07 листопада 2018 року відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду в спрощеному провадженні з викликом сторін на 30 січня 2019 року. 30 січня 2019 року розгляд справи відкладений в зв'язку з неявкою відповідача. справу призначено до розгляду на 04.04.2019 року Учасникам розгляду справи роз'яснені права та обов'язки у відповідності до ст. 43, 44, 49 ЦПК України. 04.04.2019 року оголошено вступну та резолютивну частині рішення Згідно заявлених позовних вимог позивач просив поновити йому строк для звернення з позовною заявою до суду, визнавши причини пропуску позовної давності поважними. Визнати за ним право власності на Ѕ часину будинку, розташованого за адресою: вул. Янцева, 24 с. Мости Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, та визнати за ним право власності на Ѕ частину земельної ділянки, розташованої за адресою: вул. Янцева, 24 с. Мости Верхньодніпровського району Дніпропетровської області для обслуговування житлового будинку та для ведення особистого селянського господарства. В обґрунтування позовних вимог посилаючись на наступне: 21.08.2009 року він зареєстрував шлюб з відповідачкою у відділі РАЦС Верхньодніпровського районного управління юстиції Дніпропетровської області. В період шлюбу в них народилась донька [PERSON], [INFO]. У період шлюбу він з відповідачкою придбав за спільні кошти будинок, розташований за адресою: ул. Янцева, 24 с. Мости Верхньодніпровського району Дніпропетровської області. Право власності на зазначений будинок було оформлене на ім'я відповідачки. Договір купівлі-продажу будинку від 18.04.2011 року, зареєстрований приватним нотаріусом [PERSON], реєстровий № 570. Право власності зареєстроване на паперових носіях згідно архіву КП «Верхньодніпровське БТІ». Земельні ділянки для обслуговування будинку площею 25000 кв.м., та на земельну ділянку площею 495 кв.м., значилися на момент придбання будинку за [PERSON] та [PERSON]. Потім після укладення договору купівлі-продажу земельні ділянки були переведені на ім'я [PERSON] В 2012 році відповідачка залишила його та пішла жити до іншого чоловіка. У 2014 році він звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу.19.05.2014 року згідно рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області шлюб між ними був розірваний. Після розірвання шлюбу відповідачка хотіла продати будинок, а грошові кошти розділити пополам, але він запропонував залишити будинок для доньки. У них з відповідачкою була домовленість, що він викупить у неї Ѕ частку будинку, що належить йому як на спільне сумісне майно, а відповідачка переоформить документи на будинок на його ім'я і він подарує будинок донці. Протягом 4-х років він виплатив відповідачці 14000 грн., останній платіж в сумі 2000 в грудні 2018 року і йому залишилось виплати 6000 грн. [PERSON] відповідачка порушила дану домовленість, що і стало підставою звернення до суду. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав за доводами, викладеними в позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнала в повному обсязі та не заперечує проти їх задоволення. Відповідності до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред'явлений позов, тобто, законодавець пов'язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб'єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з'ясувавши зміст позовних вимог, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини Як встановлено в судовому засіданні сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 21.08.2009 року, який сторони зареєстрували у відділі РАЦС Верхньодніпровського районного управління юстиції Дніпропетровської області. В період шлюбу в сторін народилась донька [PERSON], [INFO], що підтверджується копіє свідоцтва про народження. У період шлюбу сторони придбали за спільні кошти будинок, розташований за адресою: вул. Янцева, 24 с. Мости Верхньодніпровського району Дніпропетровської області. Право власності на зазначений будинок було оформлене на ім'я відповідачки, що відповідачем не заперечується. Договір купівлі-продажу будинку від 18.04.2011 року, зареєстрований приватним нотаріусом [PERSON], реєстровий № 570. Право власності зареєстроване на паперових носіях згідно архіву КП «Верхньодніпровське БТІ», що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та повідомленням КП Верхньодніпровське БТІ. Земельні ділянки для обслуговування будинку площею 25000 кв.м., та на земельну ділянку площею 495 кв.м., значилися на момент придбання будинку за [PERSON] та [PERSON]. Потім після укладення договору купівлі-продажу земельні ділянки були переведені на ім'я [PERSON], що підтверджується повідомленням відділу у Верхньодніпровському районі ГУ Держгеокадастру в Дніпропетровській області. .19.05.2014 року згідно рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області шлюб між сторонами був розірваний, що підтверджується копією рішення суду. На даний час прізвище відповідачки є кріпак, що підтверджується копією паспорта. Таким чином судом встановлено, що будинок та земельні ділянки були придбані сторонами в період шлюбу. Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ч.1,2 ст. 60 СК України - Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1. 3 ст. 61 СК України - Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. \~Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя Відповідно до п .2 ч.1 ст. 57 СК України, - особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Відповідно до заявлених позовних вимог, позивач просить визнати за ним право власності на Ѕ частину зазначеного вище будинку та земельної ділянки, як на спільне сумісне майно, придбане в період шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України - Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України - У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК ( 2947-14 ), ч. 3 ст. 368 ЦК) ( 435-15 ), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» у разі, якщо подружжя не вирішили питання щодо придбання частки неподільної речі одним з них, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Враховуючи, що спірний будинок з присадибними земельними ділянками був придбаний сторонами в період шлюбу, за спільні кошти, що визнано відповідачем, дане майно є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає розподілу між сторонами в рівних ч астинах. За даних обставин суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі. При цьому суд, визнаючи право власності на Ѕ частину будинку та земельних ділянок за позивачем, визначає право власності на іншу Ѕ частину будинку та присадибних земельних ділянок за відповідачем припинивши право спільної сумісної власності сторін на зазначене майно. Також суд вважає, що позивачу потрібно поновити строк на звернення з позовною заявою до суду, оскільки з 2015 року позивач проходить вйськову службу у Збройних Силах. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених вимог, та враховуючи, що позивачем при поданні позовної заяви судовий збір сплачений відповідно до вартості належної йому частини, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір відповідно до вартості частини будинку та земельних ділянок, що виділяється у власність відповідачу в сумі 1446 грн. Так як позивачем сплачений судовий збір в сумі 1206.53 грн., з позивача підлягає стягненню на користь держави недоплачена сума судового збору 176 грн. 08 коп.

Outcome: approved