Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-28 00:00:00

25.06.2020 року позивачка звернулась до суду із позовом до відповідача про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя, у якому просить суд: визнати автомобіль марки MITSUBISHI, модель Pajero Sport, 2011 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; в порядку поділу майна подружжя визнати право власності за кожною стороною спору на Ѕ частину автомобіля марки MITSUBISHI, модель Pajero Sport, 2011 року випуску, д.н.з. [NUMBER] . Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 25.11.1999 року між сторонами у справі був зареєстрований шлюб. Від шлюбу сторони мають дитину - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30.03.2018 року шлюб між сторонами у справі було розірвано. На теперішній час колишнє подружжя проживає окремо, а дитина залишилась проживати з позивачем. За період шлюбу подружжя набуло у власність автомобіль марки MITSUBISHI, модель Pajero Sport, 2011 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , ринковою вартістю 323446,67 грн. Ухвалою суду від 02.07.2020 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, роз`яснено учасником справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання. Ухвалою суду від 28.09.2020 року залучено до участі у справі, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - АТ «АСТРА БАНК». Ухвалою суду від 29.09.2020 року задоволено заяву позивача про забезпечення позову. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач отримав копію ухвали суду про відкриття провадження у справі разом з копією позовної заяви та доданими до неї матеріалами 27.08.2020 року, однак у встановлений судом строк своїм правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Третя особа у справі АТ «АСТРА-БАНК» своїм правом на надання суду письмових пояснень з приводу поданого позову, станом на час ухвалення рішення у справі, не скористалась. За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З матеріалів справи вбачається, що позивач жодних заперечень з приводу розгляду справи в заочному порядку та ухвалення у справі заочного рішення не викладав. За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 25.11.1999 року між позивачем та відповідачем був укладений шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] (а.с. 12). Від шлюбу сторони мають дитину - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с. 16). Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30.03.2018 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 14-15). Як вбачається з матеріалів справи, 19.06.2011 року за відповідачем у справі був зареєстрований автомобіль марки MITSUBISHI, модель Pajero Sport, 2011 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , номер шасі (рами, кузова) [NUMBER] , сірого кольору, дата реєстрації 19.06.2011 рік, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] (а.с. 17). Отже, автомобіль марки MITSUBISHI, модель Pajero Sport, 2011 року випуску, д.н.з. [NUMBER] був набутий під час перебування сторін в зареєстрованому шлюбі. Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За змістом ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст.ст. 325, 328 ЦК України, суб`єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати. Склад, кількість та вартість майна, яке може бути у власності фізичних та юридичних осіб, не є обмеженими. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Статтею 355 ЦК України передбачено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до ст.ст. 356, 357 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. За змістом ст.ст. 368, 372 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Статтями 60, 61 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України (ст.ст. 63, 68 СК України). Згідно ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (ст.ст. 70, 71 СК України). Ураховуючи встановлені судом обставини про те, що спірний автомобіль був набутий в період шлюбу, укладеного між сторонами у справі, при цьому право власності на автомобіль зареєстроване за відповідачем, обґрунтованими є вимоги позивача про визнання автомобіля спільною сумісною власністю сторін у справі. Поскільки суд дійшов висновку про те, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю позивача та відповідача, обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення є вимоги позивача про поділ спільного сумісного майна сторін шляхом визнання за кожною зі сторін права власності на автомобіль у рівних частинах. Підстав для відступлення від рівності часток у майні судом не встановлено та позивачем не заявлялось. У відповідності до положень ст. 141 ЦПК України підлягають розподілу судові витрати понесені позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: approved