Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-15 00:00:00

25.01.2016 року [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON] про стягнення боргу у розмірі 174 000,63 грн. (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 30.03.2016 року (а.с. 38, 39) В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що 08.02.2010 року [PERSON] під розписку позичила у [PERSON] 5 000 доларів США, строк повернення не був узгоджений, але позичальник запевнила, що буде повертати кошти по мірі їх надходження. Кошти позивачу не повернуті, [PERSON] ухиляється від виконання своїх зобов'язань. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали та просили задовольнити. Позивач пояснила, що позичила [PERSON] гроші під проценти. Конкретну суму вони не узгодили, але вона розраховувала на винагороду за позику. Розписку позивач не вимагала, але [PERSON] сама принесла її наступного дня. При цьому в розписці зазначила, що про позику знають її чоловік та дочка. Влітку 2013 року отримала від [PERSON] 1500 доларів США, які вважає відсотками за позикою. Відповідачі та їх представник частково визнали позов. [PERSON] підтвердила факт отримання коштів в сумі 5000 доларів США від позивача, пояснила, що члени її сім'ї не знали про те, що вона позичила кошти. Крім того, [PERSON] повернула [PERSON] 1500 доларів США наприкінці липня 2013 року, точну дату не пам'ятає. Будь-яких письмових зобов'язань про виплату відсотків позивачу вона не давала. Раніше, до укладання даної позики, вона брала у [PERSON] гроші в борг та повертала з процентами, конкретний розмір яких визначити не може. Під час складання розписки 08.02.2010 року домовленості про проценти не було. На теперішній час визнає наявність заборгованості в розмірі 3500 доларів, яку не змогла повернути через скрутний матеріальний стан. Заявила клопотання про застосування позовної давності. Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи та надані суду докази, з'ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Згідно розписки у формі письмового зобов'язання від 08.02.2010 року, яка згідно пояснень сторін написана власноручно [PERSON], вона отримала кошти в сумі 5 000 доларів США від [PERSON] Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Зі змісту вищевказаної норми закону випливає, що договір позики укладається в письмовій формі. На підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, що підтверджується відповідною розпискою від 08.02.2010 року. Надана розписка не містить строку виконання зобов'язання. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. У судовому засіданні, сторони визнали факт, що позикодавець вперше пред'явив позичальнику вимогу про повернення позики 01.01.2011 року. В силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. За таких обставин, кінцевий строк виконання обов'язку з повернення позики настав 31.01.2011 року. Згідно ч. 2 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Борговий документ на момент звернення до суду знаходився у [PERSON], що підтверджує факт невиконання зобов'язання відповідачем [PERSON] Крім того, не на користь відповідача ч. 3 цієї ж статті передбачає, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Позивач у судовому засіданні визнала отримання від [PERSON] коштів у сумі 1500 доларів США, яки вона не визнає погашенням позики, а вважає процентами за користування позиченими коштами. [PERSON] наполягає, що сторони під час укладання позики не досягли згоди про розмір процентів, а в момент передачі 1500 доларів була домовленість про часткове погашення позики і залишок заборгованості становить 3500 доларів Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Договір позики укладено у формі розписки, яка не містить умов щодо розміру процентів та порядку їх виплати. Під час передачі коштів у сумі 1500 дол. США від позичальника позикодавцю будь-який акт або розписка про таку виплату не складався. За таких обставин, суд дійшов висновку про часткове виконання зобов'язання відповідачем. Залишок боргу складає 3500 доларів США. Згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України загальна тривалість позовної давності встановлена у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК) Відповідно до ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Як зазначено вище, судом встановлено, що кінцевий строк виконання обов'язку з повернення позики настав 31.01.2011 року. Сторони визнали факт часткового розрахунку наприкінці липня 2013 року. Точну дату встановити неможливо. Разом з тим, є підстави для висновку про переривання позовної давності у липні 2013 року. Позивач звернулась до суду 25.01.2016 року - в межах трирічного строку з моменту переривання позовної давності. Отже, підстави для її застосування відсутні, а клопотання відповідача є необґрунтованим. За таких позовна вимога про стягнення заборгованості за позикою підлягає частковому задоволенню в сумі 3500 доларів США. Судом встановлено, що між сторонами виникло грошове зобов'язання, яке виражено в іноземній валюті - доларах США. Уточнені позовні вимоги виражені у гривні за курсом НБУ станом на 24.03.2016 року - 26,015065 грн. за 1 долар США, що перевищує обмінний кус, встановлений НБУ на день розгляду справи. Відповідно до п. 14 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про судові рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року, у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Тобто стягнення заборгованості проводиться за курсом НБУ станом на 16.05.2016 р., що згідно інформації з офіційного сайту Національного банку України склав 2545,2175 грн. за 100 дол. США. Таким чином, заборгованість в сумі 3 500 дол. США у перерахунку за вказаним курсом складає 89 075 грн. У стягнені решти суми заборгованості, заявленої позивачем, суд відмовляє. Щодо стягнення трьох процентів річних за час прострочення виконання зобов'язання, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З наданої суду розписки вбачається, що відповідач отримав грошові кошти 08.02.2010 року. Вимога про повернення коштів повідомлена позичальнику 01.01.2011 року, а кінцевий строк виконання обов'язку з повернення позики настав 31.01.2011 року. Таким чином, прострочення виконання зобов'язання почалось з 01.02.2011 року. Оскільки наприкінці липня 2013 року [PERSON] було повернуто 1500 доларів США і точна дата цього платежу не встановлена, суд дійшов висновку, що позичальник зобов'язаний сплатити позикодавцю 3% річних від суми 5000 доларів США за період з 01.02.2011 року по 31.07.2013 року (останній день місяця, в якому здійснено платіж), що складає 375,00 доларів США; а також 3% річних від суми 3500 доларів США за період з 01.08.2013 року (день зменшення заборгованості) по 16.05.2016 року (день ухвалення рішення у справі), що складає 293,13 доларів США. Загальна сума процентів за прострочення зобов'язання складає 668,13 доларів США, що за курсом НБУ на 16.05.2016 року складає 17 003,91 грн. Зазначена сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Суд відмовляє у стягненні інфляційний відсотків, оскільки як передбачено нормами Закону «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Крім того, позовні вимоги до [PERSON] є безпідставними, оскільки останній не є стороною договору позики, не давав згоду на його укладання, а зобов'язання за позикою не є спільним майном подружжя. Роз'яснення щодо неможливості застосування ст. 65 Сімейного Кодексу України до кредитних правовідносин викладено у п. 25 Постанови №5 від 30.03.2012 року Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», а саме визначено наступне: Положення статті 65 СК України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів. Кредитні зобов'язання є близькими за своєю природою до зобов'язань за договором позики. У зв'язку з викладеним, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог до [PERSON] Відповідно до статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача на користь позивача належить стягнути понесені позивачем при подачі позову та документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 1038,83 грн. На підставі вищенаведеного та

Outcome: partial