Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-20 00:00:00

24 листопада 2016 року [PERSON] (далі позивач) звернулася до суду з позовною заявою до Коноплянської сільської ради Іванівського району Одеської області в якій просила визначити їй додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, мотивуючи свої вимоги тим, що 24 липня 2014 року помер її батько [PERSON] (далі спадкодавець), а вона не звернулася для прийняття спадщини з поважних причин. При цьому позивач вказує, що після смерті спадкодавця відкрилась спадщина, яка складається з земельної ділянки площею 7,89 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Білгород-Дністровського району Одеської області, що належить спадкодавцю на підставі Державного акту на право приватної власності на землю, серії ІІІ-ОД №002728, виданого 09 вересня 2002 року (далі земельна ділянка). Проте вона не може отримати свідоцтво про прийняття спадщини, оскільки нею було з поважних причини пропущений шести місячний строк звернення з заявою до нотаріуса. Причини пропуску строку повязані з відсутністю оригіналу Державного акту на право приватної власності на землю, пригніченим станом та відсутністю коштів. Земельна ділянка перебуває у фактичному її користуванні. Виходячи з вищенаведеного позивач за відсутності інших спадкоємців просить визначити їй додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини. У судове засідання позивач не зявилася, про причини своєї неявки суд не повідомила, заяв та клопотань до суду не подавала, хоча повідомлена була належним чином про час дату та місце судового розгляду справи. Представник позивача у судовому засіданні просила позовну заяву задовольнити, та додатково зазначила, що позивач після смерті спадкодавця тривалий час хворіла, що підтвердили допитані свідки [PERSON], [PERSON]. Відповідач у судове засідання не зявився про причини своєї неявки суд не повідомив, проте направив до суду телефонограмму в якій зазначив, що позовні вимоги позивача визнає в повному обсязі, не заперечує проти їх задоволення, просить розглядати справу у його відсутність. Встановивши зазначені обставини і визначивши відповідно до них правовідносини, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В абзаці 3 п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» пленум розяснив, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. В абзаці 2, 3 п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють правовідносини у справі до судового розгляду» пленум розяснив, що у разі визнання відповідачем (або його представником за відсутності у дорученні відповідних обмежень) позову можливе лише ухвалення рішення про задоволення позову, а не про задоволення позову частково чи про відмову в його задоволенні. Якщо для цього немає законних підстав, суд постановляє ухвалу про відмову в прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує розгляд справи. Визнання позову повинно бути безумовним, а якщо у справі беруть участь кілька відповідачів, то ухвалення рішення про задоволення позову за наявності для цього законних підстав можливе лише у разі визнання позову всіма відповідачами. В абзаці 6 п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» пленум розяснив, що за змістом частини четвертої статті 174 ЦПК у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Вирішуючи питання про застосування норм матеріального права, суд виходив з такого. Відповідно до ч.1 ст.1222 ЦК України вбачається, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно ч.1 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. З ч.1 ст.1268 ЦК України вбачається, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. З ч.1 ст.1270, ч.1, 3 ст.1272 ЦК України вбачається, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Вирішуючи справу

Outcome: approved