Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-25 00:00:00

25.06.2018 року до суду звернулася позивач [PERSON], з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку до відповідача [PERSON], третя особа: Верхньодніпровська міська рада. 30.07.2018 року отримана довідка про реєстрацію місця проживання відповідача - фізичної особи. 20.08.2018 року ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду в підготовчому судовому засіданні на 26 жовтня 2018 року. Згідно заявлених позовних вимог позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне: на підставі договору дарування від 22.11.2000 року вона є власником будинку [ADDRESS]. В її домоволодінні зареєстрований син, [PERSON], але вже більше 20 років за місцем своєї реєстрації [PERSON] не з'являвся бо добровільно змінив своє місце проживання. Реєстрація відповідача в домоволодінні, яке належить позивачці, обмежує її в праві розпорядження своєю власністю. Відповідач вже більше 20 років не бере участі в оплаті комунальних послуг та не виконує інші зобов'язання зазначені чинним законодавством як наймач житлового будинку, що прямим чином впливає на її матеріальний стан. Позивач в підготовче судове засідання не з'явилася, подавши заяву про розгляд справи у її відсутність. Відповідач в підготовче судове засідання не з'явився, надав суду заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги визнав в повному обсязі. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився. Суду надано листа про відсутність заперечень проти заявлених позовних вимог та розгляд справи без участі представника. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред'явлений позов, тобто, законодавець пов'язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб'єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з'ясувавши зміст позовних вимог, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що між сторонами виник спір із правовідносин, що регулюють право власності. Як встановлено в судовому засіданні позивач [PERSON], є власником будинку [ADDRESS] на підставі договору дарування від 22.11.2000 року. Договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Верхньодніпровського районного нотаріального округу 22.11.2000 року та зареєстрований в реєстрі за № 2450, що підтверджується копією договору дарування. В зазначеному вище будинку з 24.10.1997 року зареєстрований відповідач [PERSON], що підтверджується даними домової книги та адресною довідкою. Відповідач був зареєстрований у зазначеному будинку як член сім'ї позивачки, так як є її сином. Позивач в позові зазначає, що відповідач не проживає в належному їй будинку більше 20 років. Даний факт підтверджується актом депутата Верхньодніпровської міської ради від 18.10.2018 року, в якому вказується, що [PERSON], фактично не проживає за адресою: [ADDRESS] 20 років, що підтверджується сусідами. Відповідно до ст. 405 ЦК України - Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи, що в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт не проживання відповідача в будинку позивача протягом одного року, суд вважає, що позовні вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування належним позивачу житловим приміщенням підлягають задоволенню. Дане рішення приймається судом відповідно до обраного позивачем способу захисту цивільних прав, а саме припинення права користування житловим приміщенням, який передбачений ст. 16, 405 ЦК України, та з якими погоджується суд. Будь-яких доказів для підтвердження факту проживання належному позивачці будинку, наміру користуватись ним, відповідач суду не надав. Згідно ст. 76 ЦПК України - Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України - Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ч. 1 ст. 76 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є показання свідків, письмові докази, речові, електронні докази і висновки експертів. Відповідно до ст. ст. 77-78 ЦПК України - Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідачем не надано доказів того, що позивач чи інші особи створювали йому перешкоди у користуванні даним житловим приміщенням. З чого суд приходить до висновку, що відповідач не має та не мав наміру проживати у будинку позивача та користуватись ним. За даних обставин суд вважає за можливе позовні вимоги задовольнити та визнати [PERSON], таким, що втратив право користування будинком [ADDRESS]. Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином рішення суду про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування будинком [ADDRESS] є підставою для зняття його з реєстраційного обліку за даною адресою і не потребує додаткового покладення відповідних обов'язків на орган, що здійснює державну реєстрацію місця проживання фізичних осіб. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру заявлених позовних вимог, так як позовні вимоги задоволені , суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 704.80 грн.

Outcome: approved