Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-23 00:00:00

24 квітня 2018 року заявник [PERSON] звернулась до Добропільського міськрайонного суду Донецької області з заявою про встановлення факту смерті. Обґрунтовуючи заяву зазначила, що 05 жовтня 2015 року в м. Харцизьк Донецької області померла її мати [PERSON], [INFO], уродженка м. Мінськ. Для державної реєстрації факту смерті та отримання свідоцтва про смерть заявник звернулась до Покровського районного відділу ДРАЦС ГТУЮ у Донецькій області, однак їй було відмовлено, оскільки предявлений документ для підтвердження факту смерті виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження та рекомендовано звернутися до суду. Заявник [PERSON] в судове засідання не зявилась, як вбачається з наданої до суду заяви просить розглянути її заяву про встановлення факту смерті без її участі в судовому засіданні, заявлені вимоги підтримує в повному обсязі, просила суд їх задовольнити. Представник заінтересованої особи, Покровського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, в судове засідання не зявився, начальник відділу надав до суду заяву про розгляд справи без присутності представника відділу ДРАЦС, заперечень відносно заяви не мають. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно ч.1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за місцем проживання заявника у разі встановлення у судовому порядку факту смерті. Відповідно до пункту 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Пунктом 13\~Постанови пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», розяснено, що заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов'язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. В судовому засіданні встановлено, що заявник [PERSON], [INFO], уродженка м. Потсдам Німеччина зареєстрована та проживає за адресою: [INFO], що підтверджується долученою копією паспорта серії НЕ № 195822 виданий Харцизьким МВ УМВС України в Донецькій області 10.09.2002 року. Розпорядженням КМУ від 07 листопада 2014 № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження» (в редакції розпорядження Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2018 р. № 79-р) м. Харцизьк Донецької області віднесено до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Як вбачається з свідоцтва про народження серії І-ЖА № 298662 від 14.05.1975 року, копія якого долучена до матеріалів справи, [PERSON] (дівоче прізвище заявника) [PERSON] є рідною донькою [PERSON] (померлої). Зміна прізвища заявника з «Перетятко» на «Пелешко» підтверджується такими долученими документами: копією свідоцтва про укладення шлюбу серії VI-НО № 330519 від 17.07.1993 року, копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії І-НО № 258530 від 09.01.2001 року, копією свідоцтва про одруження серії І-НО № 166433 від 14.06.2002 року. З долученого до матеріалів справи лікарського свідоцтва про смерть № 426 від 05.10.2015 року, яке було видано Центральною міською лікарнею м. Харцизька, [PERSON], [INFO] померла 05 жовтня 2015 року в м. Харцизьк. Відповідно до долученої довідки про причину смерті № 426 від 05.10.2015 року, яка видана Центральною міською лікарнею м. Харцизька, [PERSON] померла 05 жовтня 2015 року у віці 67 роки, причина смерті хронічна сердцево-судинна недостатність, атеросклеротичний кардіосклероз з гіпертензіє, хвороба серця. До матеріалів справи заявником була долучена копія паспорта померлої матері серії ВА № 428617 виданий Харцизьким МВ УМВС України в Донецькій області 04.07.1996 р., згідно якої [PERSON], [INFO], уродженка м. Мінськ на час смерті була зареєстрована та проживала за адресою: [INFO]. Як вбачається з відмови у проведенні державної реєстрації смерті керівника органу державної реєстрації актів цивільного стану Покровського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 20.04.2018 року № 1752/15.21-28, відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON], яка померла 05.10.2015 року, так як аналіз документів, представлених заявником, свідчить, що для підтвердження факту смерті предявлено документ, виданий на території, де орган державної влади України тимчасово не здійснює свої повноваження. Також на підтвердження факту смерті [PERSON] до матеріалів справи долучена копія свідоцтва про смерть ДНР № 008780 від 14.10.2015 року та фотознімки з місця поховання. Вказане лікарське свідоцтво про смерть, довідка про причину смерті видані цивільним закладом м. Харцизька Донецької області, який розташований на тимчасово неконтрольованій органами державної влади України території. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 9 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 315 суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті, а відповідно до п.18 постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року, рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Даючи оцінку допустимості лікарському свідоцтву про смерть та свідоцтву про смерть, які видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується ст.19 Конституції України, ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» і вважає, що вказані документи не є дійсними і не можуть створювати правових наслідків. Разом з тим, суд бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права і враховує висновки ЄСПЛ у справа проти Туреччини\~ (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic o f Moldova and Russia», «Ila§cu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 263 ЦПК України щодо повного і всебічного зясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності. Суд вважає, що в судовому засіданні були досліджені докази, які в сукупності\~ підтверджують факт смерті [PERSON], [INFO], уродженка м. Мінськ, яка померла 05.10.2015 року в м. Харцизьку Донецької області та дають суду підстави для задоволення заяви. Встановлення даного факту, що має юридичне значення, необхідно заявнику для отримання законного свідоцтва про смерть померлої матері. Відповідно до ст. 317 ЦПК України, справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути оскаржено в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. Оскарження рішення не зупиняє його виконання .

Outcome: approved