Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-16 00:00:00

25.11.2010 року ПриватБанк звернувся в суд з позовом до [PERSON] про звернення стягнення предмет іпотеки з метою погашення заборгованості за отриманим відповідачем кредитом. Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 17 березня 2011 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволенні. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 201М-04 від 08.04.2004 року в сумі 47 501 грн. 74 коп. звернуто стягнення на трикімнатну квартиру загальною площею 64,9 кв. м, жилою площею 38,4 кв. м, яка розташована за адресою: [ADDRESS] шляхом безпосереднього продажу вказаного предмету іпотеки з укладанням від імені відповідача [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Стягнуто з [PERSON] витрати по оплаті судового збору в розмірі 475,02 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи в сумі 120,00 грн. На вказане рішення суду відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. Відповідач, сповіщений про час та місце розгляду справи судовою повсткою з рекомендованим поштовим повідомленням, не з'явився. Банк, сповіщений про час та місце розгляду справи судовою повісткою з рекомендованим поштовим повідомлення та телефонограмою, свого представника не направив. Апеляційна скарги підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно п. 3 та п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Судом першої інстанції встановлено, що 08.04.2004 року між банком та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір № 201М-04, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 20 000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 05.04.2005 року. В забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між позивачем та відповідачем було укладено договір іпотеки без номеру, згідно з умовами якого відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру загальною площею 64,9 кв. м, жилою площею 38,4 кв. м, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Майно належить відповідачу на праві власності на підставі свідоцтва про спадщину квартири від 27.02.1997 року, посвідченого 27.02.1997 року державним нотаріусом Першої Краматорської державної нотаріальної контори Уваровою Г.І., зареєстрованого в реєстрі за № 1-881. За договором іпотеки вартість предмету іпотеки визначена за згодою сторін та становить 22 000 грн. Відповідно до розрахунку загальна заборгованість відповідача перед позивачем станом на 18.11.2010 року становить 71 985,71 грн., у тому числі: по кредиту - 10 577 грн. 53 коп., заборгованість по прострочених відсотках - 30 632,52 грн., по пені - 30 775,66 грн. 20 жовтня 2010 року рішенням Краматорського міського суду з [PERSON] на користь ПАТ «ПриватБанк» було стягнуто 24 483,97 грн. Отже, станом на 18.11.2010 року розмір заборгованості, що не стягнута на користь ПАТ «ПриватБанк» складає 47 501,74 грн. Проте погодитися з даним висновком суду першої інстанції неможливо, виходячи з наступного. Статтею 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Як вбачається з п. 1.2 та п. 1.3 кредитного договору №201М-04 від 08 квітня 2004 року, кредит наданий на ремонт квартири, а строк повного погашення кредиту - 05 квітня 2005 року включно. При цьому п. 4.7 цього договору встановлено, що строки позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, винагороди, комісії, неустойки - пеня, штрафі по даному договору встановлюється сторонами тривалістю 5 років. (а. с. 6) Пунктом 30 договору іпотеки від 08 квітня 2004 року, що укладений банком з позичальником [PERSON], визначено, що термін дії договору - до повного виконання Іпотекодавцем та Іпотекодержателем зобов'язань за Кредитним договором, та всім додатковим угодам до нього. В пункті 35 іпотечного договору вказано, що усі суперечки і розбіжності, що виникають з цього договору, підлягають розгляду у відповідності з чинним законодавством. (а. с. 11) Таким чином, строк дії договору іпотеки не встановлений, а позов про звернення стягнення на предмет іпотеки може бути поданий до суду протягом 5 років з моменту пред'явлення вимоги банком до позичальника. Як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 31 постанови від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при застосуванні положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, суди мають виходити з того, що у системному зв'язку з частиною одинадцятою статті 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. У зв'язку із цим та враховуючи, що ЦК не передбачає заборони пред'явлення окремих вимог у зв'язку з пропущенням строку позовної давності, при вирішенні таких спорів, суди повинні враховувати положення ЦК про позовну давність. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та вимоги ЦК щодо позовної давності застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Статтями 256, 257 ЦК України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частина 1 статті 259 ЦК України передбачає, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Відповідно до ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін. Згідно абзацу другому частини п'ятої статті 261 ЦК України за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Як встановлено ст. 253 та ч. 3 ст. 254 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. У даному випадку строк дії виконання зобов'язань договором іпотеки не встановлений, тому перебіг строку позовної давності почався від дня, коли у банка виникло право пред'явити вимогу до позичальника (іпотекодавця) про виконання зобов'язання. Як вбачається з матеріалів справи, банк пред'явив до відповідача вимогу про погашення заборгованості листом від 23.11.2004 року вих. номер 2584, у якому запропонував позичальнику у строк до 26.11.2004 року погасити вказану у листі заборгованість. (а. с. 87) Відповідно до частин четвертої та п'ятої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, але якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Враховуючи ті обставини, що банк звернувся до суду 25 листопада 2010 року, п'ятирічний строк позовної давності сплив 26 листопада 2009 року, а позивач не ставив питання про поновлення цього строку та не навів поважності причин пропуску строку, тому є підстави вважати, що банк пропустив строк позовної давності без поважних причин. З розрахунку заборгованості вбачається, що остання оплата по кредитному договору була 07.12.2004 року. (а. с. 132) Рішенням Краматорського міського суду від 20 жовтня 2006 року з [PERSON] та поручителя [PERSON] стягнута заборгованість за даним кредитним договором на загальну суму 24 483,97 грн. (а. с. 95 - 96) Вказані обставини є підставою для відмови у позові про звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Доводи апеляційної скарги відповідача заслуговують на увагу, оскільки ґрунтуються на законі, умовах договорів кредиту і іпотеки та обставинах справи. Таким чином, апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду першої інстанції - скасувати з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed