Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-03 00:00:00

\~ \~ \~ \~24 грудня 2019 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу, застосування реституції і відшкодування моральної шкоди. Позивач просить визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бєлостоцькою Маргаритою Леонідівною, на підставі якого [PERSON] передала, а [PERSON] прийняла у власність квартиру під [ADDRESS] (згідно з витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04.08.2015 року, індексний номер 41713707), що складаються з 3 житлових кімнат загальною площею 74,2 кв.м, застосувавши реституцію; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму, що дорівнює вартості втраченої кватири, а саме 1\~563\~624 гривні, суму інфляційних витрат у розмірі 769\~493 гривні та три проценти річних за користування коштами у розмірі 172\~984гривні; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 100 000 гривень. Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що між ним та відповідачем 04.08.2015 року був укладений договір купівлі-продажу, що був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бєлостоцькою М.Л. на підставі якого [PERSON] передала, а [PERSON] прийняла у власність квартиру під [ADDRESS] . 05 квітня 2018 року позивача виселили з придбаної квартири представники ТОВ Кей - Колект, яке з 28 березня 2018 року набуло право власності на неї на підставі Договору відступлення права вимоги, укладеного 13.02.2012 року з ПАТ УкрСиббанк. Виявилося, що відповідач оформлювала кредит у ПАТ УкрСиббанк за яким також був укладений Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за № 1657, за яким предметом іпотеки була квартира під [ADDRESS] . Відповідач борг за Кредитним договором не сплатила і тимчасово, за рахунок судових рішень скасувала обмеження на відчуження квартири. Після продажу [PERSON] квартири позивачу представники факторингової компанії ТОВ Кей - Колект відновили свої права вимоги за кредитним боргом [PERSON] та права на квартиру під [ADDRESS] . Позивач вважає, що при укладенні договору купівлі-продажу від 04.08.2015 року [PERSON] ввела її в оману, так як при оформленні договору гарантувала юридичну безпеку придбання квартири та у самому договорі зазначила, що вона, як продавець гарантує, що від Покупця не приховано обставин, які мають істотне значення для цього договору; до укладення цього договору квартира іншим особам не відчужена; під забороною (арештом) та в заставі, в тому числі податковій, не перебуває; щодо неї відсутні судові спори; обтяжень, а також будь яких прав у третіх осіб щодо неї не має. У результаті укладеного правочину [PERSON] позбулася грошей і квартири, тому в позові просить суд визнати недійсним договір купівлі продажу квартири, застосувавши реституцію, стягнути з відповідача грошову суму, що дорівнює вартості втраченої квартири, а саме - 1\~563\~624 гривень, суму інфляційних втрат у розмірі 769 493 гривень та три проценти річних за користування коштами у розмірі 172\~984 гривень, відшкодувати моральну шкоду, яку вона отримала зазнавши значних моральних страждань, пов`язаних з втратою грошей, квартири, позбавлення нормального житла, погіршення стану здоров`я і зміною звичайного режиму життя. Ухвалою суду від 09 січня 2020 року відкрито провадження у справі, встановлено загальний порядок розгляду справи. Також ухвалою суду від 09 січня 2020 року заяву [PERSON] про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на квартиру під [ADDRESS] , яка належить [PERSON] на підставі рішення Приморського районного суду міста Одеси від 11.09.2018 року (справа № 522/42/18). Заборонено [PERSON] вчиняти будь-які дії (заборону відчуження, передачу в іпотеку та інше) з квартирою під [ADDRESS] . 19 березня 2020 року від [PERSON] електронною поштою до суду надійшов відзив на позовну заяву. Зазначили, що позивачем приховано наявність судової справи № 522/18070/18 стосовно спірної квартири, який передував даному позову та яким поновлено порушене право [PERSON] . За вказаною справою рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2018 року визнано протиправним та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 40492046 від 04.04.2018 року державного реєстратора КП «Реєстраційна служба Одеської області» Махортова Ігоря Олександровича про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект». Усунуто перешкоди у здійсненні права користування та розпоряджання [PERSON] своїм майном, шляхом зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» звільнити приміщення квартири [ADDRESS] , та повернути її [PERSON] . А відтак поновлення права на нерухоме майно і отримання коштів за такою угодою є зловживанням правом, яке у даному випадку обтяжується ще і прихованням від суду невід`ємних фактичних обставин. Також зазначили, що на момент укладання договору купівлі-продажу ніяких обтяжень не існувало, у інакшому випадку нотаріус не мав би можливості внести зміни щодо нового власника нерухомого майна. У зв`язку з вищевикладеним, у задоволенні позовних вимог просили відмовити. 30 квітня 2020 року від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив. Зазначили, що вказане рішення по справі № 522/18070/18 не набрало законної сили, так як дане рішення оскаржує ТОВ «Кей-Колект». Позивач вважає, що інші провадження не торкаються її права звернутись до суду із законними вимогами, які викладені в позовній заяві. 02 липня 2020 року від [PERSON] до суду надійшов оригінал відзиву на позовну заяву. Ухвалою суду від 07 липня 2020 року заяву представника позивача адвоката Кравченко О.М. про забезпечення доказів (виклик свідків) задоволено. 07 липня 2020 року протокольною ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. 01 жовтня 2020 року від представника позивача адвоката Кравченко О.М. до суду надійшла заява про зміну прізвища позивача [PERSON] на [PERSON] , та вважати позивачем по справі [PERSON] . Судом було враховано зміну прізвища позивача та визнано [PERSON] позивачем по справі зі всіма правами, передбаченими статтями 43, 49 ЦПК України. \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 17 лютого 2021 року заяву представника позивача адвоката Кравченко О.М. про виправлення описки в ухвалі Приморського районного суду м. Одеси від 09 січня 2020 року задоволено. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні 04 грудня 2020 року позивач підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив задовольнити позовну заяву. Представник відповідача адвокат Ростомов Г.А. просив відмовити в позові, також підтвердив факт отримання грошей від [PERSON] у сумі 72\~000, 00 доларів США [PERSON] згідно розписки від 04 серпня 2015 року. \~ \~ \~ \~В судове засідання 04 березня 2021 року сторони не з`явились, сповіщались належним чином. \~ \~ \~ \~Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи, допитавши свідків, приходить до висновку, що даний позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Так, судом було встановлено, що 04 серпня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бєлостоцькою М.Л., на підставі якого [PERSON] передала, а [PERSON] прийняла у власність квартиру під [ADDRESS] , що складається з 3 житлових кімнат загальною площею 74.2 кв. м., що підтверджується вищезазначеним договором та витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04.08.2015 року, індексний номер 41713707 (а.с. 15-17, 27). Після набуття права власності на зазначену нерухомість [PERSON] мешкала в ній до 05.04.2018 року, коли до квартири зайшли невідомі люди, що представилися представниками ТОВ Кей - Колект, примусивши звільнити приміщення та повідомивши про те, що станом на 28 березня 2018 року ТОВ Кей - Колект є власником квартири [ADDRESS] на підставі Договору відступлення права вимоги, укладеного 13.02.2012 року (серія та номер: 649-650 згідно з витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04.04.2018 року, індексний номер витягу 119712288). За заявою [PERSON] до Приморського ВП в місті Одесі ГУНП в Одеській області про вчинення кримінального злочину, передбаченого частиною 4 статті 190 КК України (шахрайство, вчинене в особливо великих розмірах), в порядку статті 214 КПК України слідчим були внесені відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, після чого було розпочато досудове розслідування за кримінальним провадженням № 12018160000000386. В ході досудового розслідування було встановлено, що 27 квітня 2006 року між [PERSON] та АКІБ УкрСиббанк був укладений кредитний Договір №1589-08 ПОУ Н. В якості забезпечення зобов`язання по Кредитному договору 27 квітня 2006 року між нею та банком також був укладений Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за № 1657, за яким предметом іпотеки була квартира під [ADDRESS] , і належала їй на праві приватної власності. 13 лютого 2012 року між ПАТ УкрСиббанк та TOB Кей Колект був укладений Договір відступлення прав вимоги за вищевказаним договором іпотеки, а 22 травня 2015 року TOB Кей Колект зареєструвало за собою право власності на квартиру [ADDRESS] . Заочним Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 12 травня 2015 року у справі 522/7981/15-ц (суддя Івченко В.Б.) за позовом [PERSON] до ПАТ УкрСиббанк та ТОВ Кей Колект про визнання правочину недійсним, Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за № 1657, був визнаний недійсним. Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 19 квітня 2016 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» задоволено. Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12.05.2015 року скасовано. Прийнято нове рішення, яким в задоволенні позову [PERSON] до ПАТ «УкрСиббанк», ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» про визнання правочину недійсним відмовлено. Стягнуто з\~ [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» судові витрати у розмірі 270 (двісті сімдесят) грн. Заочним рішенням\~Приморського районного\~суду міста\~Одеси у\~справі № 522/11820/15-ц від 13 липня 2015 року (суддя Свячена Ю.Б.) позов [PERSON] до ТОВ Кей - Колект, третя особа Реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції про визнання правочину недійсним та визнання права власності задоволено. Визнано недійсним договір відступлення прав вимоги за договором іпотеки 649-650, укладений 13 лютого 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект», посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Саєнко Е.В. Скасовано реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за ТОВ «Кей-Колект», вчинену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єгоровою М.С. Визнано за [PERSON] , [INFO] , право власності на квартиру [ADDRESS] . Рішення Приморського\~районного суду\~міста Одеси\~у справі\~№ 522/11820/15-ц від 13 липня 2015 року було згодом скасоване ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 04.08.2016 року та позовні вимоги були залишені без розгляду ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 24.11.2016 року. До скасування останнього рішення та відновлення заборони відчуження квартири, [PERSON] , знаючи, що в неї є непогашений кредит перед ПАТ УкрСиббанк, що кредитні зобов`язання забезпечувалися іпотекою квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що є спір щодо цієї квартири з ТОВ Кей-Колект, продала цю нерухомість. В пункті 1.2. договору купівлі-продажу від 04 серпня 2015 року [PERSON] зазначила, що вона, як продавець, …гарантує, що, в тому числі: від Покупця не приховано обставин, які мають істотне значення для цього договору; до укладення цього договору квартира іншим особам не відчужена; під забороною (арештом) та в заставі, в тому числі податковій, не перебуває; щодо неї відсутні судові спори; обтяжень, а також будь яких прав у третіх осіб щодо неї не має. Таким чином, [PERSON] , знаючи про те, що спірна квартира використовувалася як забезпечення її кредитних зобов`язань і була обтяжена іпотекою, відчужувалася третім особам, перебувала під арештом і у декількох судових спорах, що на квартиру є претензії третіх осіб, все ж гарантувала в договорі про відсутність таких негативних обставин і умисно увела в оману [PERSON] про безпечність придбання цієї нерухомості, внаслідок чого позивач зазначає що втрачені квартира та гроші, які вона сплатила [PERSON] . При опитуванні в судовому засіданні свідка - працівника агентства нерухомості Прем`єр, яке запропонувало до придбання квартиру [PERSON] , [PERSON] суду було повідомлено про те, що працівникам агентства нічого не було відомо про кредитну історію відношень [PERSON] та ПАТ УкрСиббанк, про укладення кредитного Договору №1589-08 ПОУ Н і Іпотечного договору від 27 квітня 2006 року, про укладення 13 лютого 2012 року між ПАТ УкрСиббанк та TOB Кей Колект Факторингового договору та Договору відступлення прав вимоги за договором іпотеки, про виведення з під заборони відчуження квартири за рахунок судових рішень. Свідок повідомив про те, що у випадку володіння такою інформацією агентство нерухомості Прем`єр ніколи б не приступило до продажу такої квартири та не рекомендувало її придбання будь кому. [PERSON] підтвердив, що продаж квартири під [ADDRESS] було здійснено за 72\~000 (сімдесят дві тисячі) доларів США, що також підтверджується укладеними в його присутності розпискою від 04.08.2015 року та Угодою про передачу авансу від 06.05.2015 року. Свідок [PERSON] (батько [PERSON] ) розповів про те, що йому, як і представникам агентства нерухомості Прем`єр нічого не було відомо про кредитну історію відношень [PERSON] та ПАТ УкрСиббанк, про іпотеку та арешти на квартиру, про придбання у ПАТ УкрСиббанк всіх прав вимоги TOB Кей Колект і судові спори щодо зазначеної нерухомості. [PERSON] був присутнім при всіх оформленнях документів щодо відчуження квартири. Свідок підтвердив, що 04.08.2015 року продаж квартири під [ADDRESS] було здійснено за 72\~000 (сімдесят дві тисячі) доларів США. Суд вважає, що викладені обставини підтверджують те, що [PERSON] при укладенні з [PERSON] договору купівлі-продажу від 04.08.2015 року квартири під [ADDRESS] , ввела покупця в оману, тим самим уклавши угоду, яка може бути визнана судом недійсною. Суд встановив, що у сторін по справі виниклі правовідносини які є цивільно-правовими та врегульовані Цивільним Кодексом України. У статтях 215, 216, 230 ЦК України значиться, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами 1-3, 5 та 6 статті 203\~ЦКУ. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 ЦКУ), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. Згідно з пунктом 20 Постанови № 9 від 06.11.2009 року Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Судом встановлено, що позивач довела письмовими доказами та за рахунок показань свідків, що [PERSON] достеменно знала, що на спірну квартиру накладався арешт та вона була у заставі, щодо квартири існував спір у декількох судових процесах, внаслідок продажу квартири порушувалися права та законні інтереси інших осіб (кредиторів) а також були наявні права у третіх осіб щодо спірної нерухомості, але приховала цю суттєву інформацію від покупця [PERSON] . Суд вважає, що замовчування відповідача про накладення арешту у процедурі передачі квартири у іпотеку, існування спору у декількох судових процесах, порушення прав та законних інтересів інших осіб (кредиторів) внаслідок продажу квартири, наявність прав у третіх осіб щодо спірної нерухомості є істотними обставинами для вчиненого договору купівлі продажу квартири під [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~Проте, [PERSON] при укладенні правочину гарантувала протилежне в пункті 1.2., а саме: від Покупця не приховано обставин, які мають істотне значення для цього договору; до укладення цього договору квартира іншим особам не відчужена; під забороною (арештом) та в заставі, в тому числі податковій, не перебуває; щодо неї відсутні судові спори; обтяжень, а також будь яких прав у третіх осіб щодо неї не має. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її батько [PERSON] зазначили, що ніколи б не придбали спірну квартиру під [ADDRESS] у [PERSON] якщо б їм продавець надав всю правдиву інформацію щодо юридичної та іпотечної історії цієї нерухомості, що підтверджує - існування прихованих обставин не відповідає волі покупця перебувати у відносинах, породжених цим правочином. Судом встановлено невідповідність обставин, про які зазначала [PERSON] , в тому числі, в укладеному правочині, дійсності та зв`язку цього з умисними діями відповідача, так як [PERSON] достеменно знала про те, що її квартира застосована в іпотеці задля повернення боргу банку, на неї накладався арешт та вона перебувала у декількох спорах, де [PERSON] виступала позивачем, знала про права третіх осіб на квартиру, але умисно зазначила у договорі протилежне для досягнення своєї мети продажу квартири [PERSON] . Таким чином, судом встановлені всі підстави визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири під [ADDRESS] , укладеного 04.08.2015 року [PERSON] і [PERSON] та посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бєлостоцькою М.Л., на підставі статей 203, 215 та 230 ЦПК України, як укладеного [PERSON] з уведенням в оману [PERSON] . При розгляді позовної вимоги про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми, що дорівнює вартості втраченої квартири, а саме - 1\~563\~624 (одному мільйону п`ятиста шістдесяти трьом тисячам шестиста двадцяти чотирьом) гривень, суми інфляційних втрат у розмірі 769 493 (сімсот шістдесят дев`ять тисяч чотириста дев`яносто три) гривні та трьох процентів річних за користування коштами у розмірі 172\~984 (сто сімдесят дві тисячі дев`ятсот вісімдесят чотири) гривні, суд дійшов висновку про те, ця вимога підлягає задоволенню частково. Згідно статті 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. У статті 509 ЦК України йдеться мова про те, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, згідно зі статтею 11 ЦК України, є 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. У відповідності до статей 526, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦКУ, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється, в тому числі, виконанням, проведеним належним чином. В статтях\~524,\~533\~ЦК України\~йдеться мова\~про те,\~що зобов`язання\~має бути\~виражене у\~грошовій одиниці\~України -\~гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Грошове зобов`язання\~має бути\~виконане у\~гривнях. Якщо\~у зобов`язанні\~визначено грошовий\~еквівалент в\~іноземній валюті,\~сума,\~що підлягає\~сплаті у\~гривнях,\~визначається за\~офіційним курсом\~відповідної валюти\~на день\~платежу,\~якщо інший\~порядок її\~визначення не\~встановлений договором\~або законом\~чи іншим\~нормативно-правовим\~актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Велика Палата Верховного Суду України справі № 373/2054/16-ц 16.01.19 року зробила висновки щодо застосування іноземної валюти при виконанні договірних зобов`язань, зазначивши, що статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України,\~однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.\~Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.\~ У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.\~Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини 1 статті 1046 ЦК України, а також частини 1 статті 1049 ЦК України\~належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні\~стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. В судовому засіданні встановлено та відповідачем не спростовано, що за придбану квартиру [PERSON] сплатила [PERSON] 72\~000 (сімдесят дві тисячі) доларів США, тому суд вважає, що при визнанні договору купівлі - продажу квартири під [ADDRESS] недійсним, [PERSON] повинна повернути [PERSON] 72\~000 (сімдесят дві тисячі) доларів США, що в гривневому еквіваленті на день ухвалення судового рішення (здійснення платежу) в порядку статей 524, 533 ЦК України, складає 2 008 000 гривень. В судовому засіданні представник відповідача заперечував проти того, щоб вимоги позивача щодо стягнення суми інфляційних втрат у розмірі 769 493 грн. та трьох процентів річних за користування коштами у розмірі 172\~984 грн. були задоволені, так як тільки у випадку існування боргових правовідносин згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд встановив, що у зв`язку з тим, що правовідносини між позивачем та відповідачем, що склалися при укладенні спірного договору купівлі продажу не є борговими в розумінні статті 509 ЦК України (з урахуванням статей 526, 610, 612 ЦК України), то застосовування статті 625 ЦК України не має підстав і стягнення суми інфляційних втрат та трьох процентів річних не може бути судом застосовані. Відповідно до вимог статті 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Реституцію в розумінні статті 216 ЦК України в частині повернення квартири [ADDRESS] [PERSON] суд застосувати не може, так як на теперішній час квартира вибула із володіння позивача, та знаходиться у власності теперішнього кредитора відповідача TOB Кей Колект з 28.03.2018 року згідно з Відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (Інформаційна довідка від 20.12.2019 року, Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрування права власності від 04.04.2018 року). Також, суд не приймає до уваги рішення Приморського районного суду м. Одеси по справі № 522/18070/18 від 10.12.2018 року так як, дане рішення не вступило в законну силу та оскаржується ТОВ «Кей-Колект» в суді апеляційної інстанції. Згідно з пунктом 20 Постанови № 9 від 06.11.2009 року Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦКУ) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених\~частиною першої статті 388 ЦКУ. Суд вважає, що в такому випадку відповідач [PERSON] має право подати віндикаційний позов до свого кредитора TOB Кей Колект з урахуванням кредитних відношень з останнім. Статтею 13 ЦПК України\~визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до\~статті 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У відповідності\~до статті\~1\~Протоколу до\~Конвенції Про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод\~(зі\~змінами,\~внесеними Протоколом\~№ 11) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Суд встановив, що позивач був введений [PERSON] в оману при укладенні договору купівлі-продажу квартири під [ADDRESS] , в результаті чого [PERSON] втратила і квартиру і свою власність в формі грошей у розмірі 72\~000 доларів США. У статті\~1167\~Цивільного кодексу\~України йдеться\~про те,\~що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. У пунктах 3, 5, 9 Постанови Пленуму ВСУ №4 від 31.03.1095 року Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди йдеться мова про те, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. При розгляді справи суд з`ясував, що представник позивача довів (в позовній заяві та додатках, у відповіді на відзив та судовій промові), по перше, наявність моральної шкоди, яка була викликана втратою спірної квартири (власності) та втратою коштів позивачкою, внаслідок обманних дій відповідача при укладенні правочину, переживаннями, які почалися з моменту виселення [PERSON] з житла та постійним нервовим напруженням позивача, по друге, протиправність діяння [PERSON] , що полягає в обмані при укладенні правочину, по третє, причинний зв`язок між шкодою і протиправним діянням [PERSON] та вини останньої в її заподіянні. Суд не погоджується з розміром моральної шкоди, яка визначена позивачем при подачі позову у розмірі 100 000 гривень. Враховуючи характер та обсяг душевних страждань, яких зазнала позивач, суд доходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та вважає, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 25 000 гривень моральної шкоди, що відповідатиме вимогам розумності, виваженості та справедливості. Отже, позов в цій частині підлягає частковому задоволенню. Під час укладення рішення суд вирішує, в тому числі, як розподілити між сторонами судові витрати (стаття 264 ЦПК України). У статті\~133\~ЦПК України\~йдеться мова\~про те,\~що судові\~витрати складаються\~з судового\~збору та\~витрат,\~пов`язаних з\~розглядом справи. Розмір\~судового збору,\~порядок його\~сплати,\~повернення і\~звільнення від\~сплати встановлюються\~законом. До\~витрат,\~пов`язаних з\~розглядом справи,\~належать витрати: 1)\~на професійну\~правничу допомогу; 2)\~пов`язані із\~залученням свідків,\~спеціалістів,\~перекладачів,\~експертів та\~проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно зі\~статтею 141\~ЦПК України\~судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог. Інші\~судові витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються: 1)\~у разі\~задоволення позову\~-\~на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем було\~сплачено в\~порядку статті\~4\~Закону України\~Про судовий\~збір максимальний\~розмір судового\~збору для\~фізичних осіб\~(позовна\~заява майнового\~характеру)\~-\~5\~прожиткових мінімумів\~для працездатних\~осіб \~10\~510\~гривень,\~що відповідає\~задоволеним судом\~позовним вимогам\~в розмірі\~72\~000\~(сімдесят\~дві тисячі)\~доларів США\~гривневому еквіваленті\~на день\~ухвалення судового\~рішення і\~складає 2\~008\~000\~гривень та 840, 80 гривень судового збору за подачу заяв про забезпечення позову. Документами,\~що підтверджують\~сплату судового\~збору є\~подані позивачем\~оригінали квитанцій\~про сплату\~збору за\~подачу позову\~у розмірі\~10\~510\~гривень (а.с.\~2)\~та 420,40 гривень (а.с. 12) та 420, 40 гривень (а.с. 82), сплачені за подачу заяви про забезпечення позову. Позивачем не надано (у відповідності до статей 137, 139, 141 ЦПК України) інших письмових доказів про витрати на правову допомогу та на залучення свідків. У зв`язку із зазначеним з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у розмірі 11\~350, 80 гривень судового збору, що відповідає і пункту 26 Постанови ВССУ від 17.10.2014 року Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах. Згідно\~ з пунктами 2, 8 Постановою Пленуму ВСУ від 18.12.2009 року № 14 Про судове рішення по цивільній справі, рішення суду не повинно містити зайвої деталізації, яка не має правового значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст.124,129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). Вищезазначені висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

Outcome: partial