Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-23 00:00:00

25.07.2014 [PERSON] звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовом, в якому просив: визначити з 06 серпня 2014 року місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO], з позивачем за адресою: [ADDRESS]; припинити з 06 серпня 2014 року право відповідача [PERSON] на отримання аліментів на утримання сина [PERSON] в розмірі ? частини від усіх видів заробітку (доходу), але неменше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, згідно з рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 травня 2014 року; стягувати, починаючи з 06 серпня 2014 року з [PERSON], уродженки [INFO], ідентифікаційний номер [NUMBER], на користь позивача, аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], в розмірі ? частини від всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення повноліття; стягнути на його користь понесені судові витрати в розмірі 243 грн. 60 коп. сплаченого судового збору(т.1 а.с. 2-5). Свої позовні вимоги позивач [PERSON] обґрунтовував тим, що з 25 липня 1998 року по 06 листопада 2013 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], від якого вони мають дитину: сина [PERSON], [INFO]. Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 травня 2013 року, залишене в силі ухвалою Апеляційного суду Київської області від 06 листопада 2013 року, з нього на користь відповідача [PERSON] стягнуто аліменти на утримання сина в розмірі ? частини всіх видів його заробітку (доходу) до досягнення дитиною повноліття. Позивач зазначав, що до звернення відповідача з позовом до суду, вона з сином залишили їх спільну квартиру [ADDRESS] та пішли проживати в наймане житло, проте після винесення рішення судом першої інстанції про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, син [PERSON] повернувся до їх квартири і після повернення до цього часу проживає разом із позивачем та з часу повернення перебуває на його повному утриманні. 22 жовтня 2013 року його син написав заяву до Бориспільського міського голови про визначення його місця проживання разом з позивачем за адресою [ADDRESS], а також позивач подав аналогічну заяву, але згідно з повідомленням виконавчого комітету Бориспільської міської ради від 21 березня 2014 року позивачу рекомендовано вирішувати спір в судовому порядку. 13.10.2014 року відповідач [PERSON] звернулась до суду із зустрічною позовною заявою, в якій просила: визначити місце проживання малолітнього сина [PERSON], [INFO], разом із нею, його матірю та визначити порядок участі батька [PERSON] у спілкування та вихованні малолітнього сина [PERSON], [INFO], встановивши йому наступний графік: 1)перший, третій тиждень кожного місяця з 08.00год. понеділка до 21.00год. неділі, за адресою проживання батька; 2)щороку перша половина літніх канікул до 15 липня включно або за попередньою домовленістю з матірю, друга половина канікул з 15 липня по 30 серпня включно; щороку осінні або весіння канікули згідно розкладу освітнього навчального процесу за попередньою домовленістю із матірю з урахуванням побажання дитини;4) за попередньою домовленістю із матірю дитини у святкові дні або у день народження дитини 25 серпня щороку терміном не менше чотирьох годин для відвідування розважальних закладів (театр, кінотеатр, виставки тощо) або інших видів відпочинку з урахуванням побажання дитини (т.1 а.с.34-38) 23.10.2014 року відповідач [PERSON] уточнила зустрічні позовні вимоги, змінивши позовну вимогу щодо визначення місця проживання малолітнього сина [PERSON], [INFO], разом із матірю [PERSON], [INFO], за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с.59-60). Свої зустрічні позовні вимоги позивач обґрунтовувала окрім вищенаведених у первісному позові обставин тим, що підставою для припинення шлюбу стали дії відповідача, які призвели до того, що у липні 2012 року під час сварки, яку вчинив відповідач за її позовом, він поводився агресивно і брутально, вигнав її з дитиною із їх квартири на вулицю, де їх забрали її керівник разом із дружиною, а з наступного дня вона із сином переїхала на зйомну квартиру по вул.Лютневій в м.Борисполі. Вона також стверджує, що відповідач за її позовом забрав в неї ключі від квартири, де залишились її особисті речі. 22.01.2013 року вона звернулась до суду із позовом про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, та, що 24.05.2013 року суд її позов задовольнив, але її колишній чоловік аліменти не сплачував. Вона також зазначає, що не зважаючи на небажання відповідача за її позовом певний час спілкуватися із дитино, вона сприяла тому, щоб син мав побачення та спілкування з батьком, який , маючи на меті уникнути обовязку по утриманню дитини та в подальшому позбавити її права на дитину, вдався до того, що в листопаді 2013 року їх син не повернувся до неї після чергової зустрічі із батьком. На даний час вона не має доступу до власного житла , оскільки відповідач за її позовом чинить їй перешкоди: не дає ключі та не впускає її до квартири, куди самовільно вселив свою дружину та пасинка, створивши умови, неможливі для проживання, внаслідок чого вона ініціювала спір про її вселення до спільної квартири [ADDRESS], який розглядається судом. Вона також стверджує, що відповідач за її позовом повністю ізолював дитину та налаштовує його проти неї, не дає можливості зустрітися, спілкуватись та приймати участь у його вихованні. Її скарга до органу опіки та піклування з цього приводу позитивного результату не дала, хоч орган опіки та піклування, виконавчий комітет Бориспільської міської ради прийняв рішення від 23.06.2014 року №391 «Про участь громадянки [PERSON] у вихованні її малолітнього сина», яким визначив порядок її спілкування із малолітнім сином: перша, третя субота та друга, четверта неділя кожного місяця з 9.00 до 18.00 год. На території матері або нейтральній території; друга половина літніх канікул (з 15 липня) та частина всіх канікул за домовленістю сторін. Цим рішенням батька дитини зобовязано не чинити перешкод матері дитини у спілкуванні з малолітнім сином, однак відповідач за її позовом рішення органу опіки та піклування не виконував і не виконує: не допускає її до квартири, в другій половині літніх канікул вивіз сина на відпочинок до Західної України, про що її не повідомив та без погодження із нею, не дозволив побачити сина і в день народження. Цей спір вона намагалась вирішити у позасудовому порядку, 15.08.2014 року направила відповідачу за її позовом пропозиції погодити питання участі кожного з них у вихованні сина, яке не дало позитивного результату. Вона звертає увагу, що має рівні з батьком дитини права на участь у вихованні сина, а також вважає, що в інтересах дитини бажає захистити інтереси сина на належне батьківське виховання та спілкування. Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду від 04 червня 2015 року у даній справі була призначена судово-психологічна експертиза. 19.09.2016 року матеріали цивільної справи повернуті до суду з повідомленням експерта [PERSON] про неможливість надання висновку, в тому числі зазначено про те, що незабезпечення психолоігчного обстеження дитини унеможливлює надання відповідей на питання 1,4 та другу частину питання №2 в межах матеріалів, наданих на проведення судово-психологічної експертизи. Одночасно зазначено, що забезпечення психологічного обстеження обох батьків дозволяє надати ймовірну відповідь на питання №3 та частково на питання №2. Проведення психологічного обстеження лише одного з батьків, а саме [PERSON], не дозволяє обєктивно дослідити особливості психологічних явищ, які стосуються предмету досудового розгляду (т.2 а.с.59-61). 29.08.2016 року позивач [PERSON] подав до суду письмову заяву про залишення позивної заяви в частині заявленої вимоги про визначення місця проживання сина без розгляду, посилаючись на те, що їх з відповідачем син [PERSON] досягнув чотирнадцятирічного віку та самостійно визначився з місцем свого проживання (т.2 а.с.55). Неповнолітнім [PERSON] 29.08.2016 року була подана до суду заява про те, що він визначився з місцем свого проживання та проживає з 2013 року зі своїм батьком - позивачем у справі (т.2 а.с.56). Ухвалою суду від 21 листопада 2016 року позовну заяву [PERSON] залишено без розгляду в частині заявленої позовної вимоги про визначення місця проживання дитини (т.2 а.с.73-74). Відмовляючи в задоволенні клопотання представника відповідача про виклик судового експерта [PERSON], суд в своїй ухвалі від 21 листопада 2016 року (т.2 а.с.75-76) звернув увагу осіб, які беруть участь у справі, з моменту призначення експертизи пройшов тривалий час, малолітній на момент відкриття провадження у справі та призначення експертизи [PERSON], [INFO], досягнув 14 років та подав заяву до суду від 29.08.2016 року про те, що визначив місце свого проживання зі своїм батьком позивачем у справі, та що відповідач не змінили та не уточнила свої позовні вимоги у звязку із зміною вищевказаних обставин. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON], частково підтримали заявлені позовні вимоги в частині припинення стягнення з позивача аліментів та в частині стягнення аліментів на його користь з відповідача [PERSON], а також раніше надані суду пояснення, відповідно до яких позивач підтверджував викладені в позовній заяві обставини та стверджував, що саме поведінка відповідача, її ставлення до сина призвели до того, що їх син виявив бажання проживати з ним та не бажає спілкуватися з матірю, і він не хоче примушувати сина до такого спілкування. З листопада син проживає з позивачем, знаходиться на його утриманні. З літа 2014 року, після зміни місця роботи, аліменти з позивача фактично не утримуються, а відповідач участі в утриманні сина не приймає. Позивач та його представник вважають, що оскільки син сторін досягнув чотирнадцятирічного віку, він сам має обирати місце свого проживання з одним із батьків, вважають, що ця обставина підлягає врахуванню судом. Зустрічні позовні вимоги позивач та його представник не визнають, вважають, що це суперечить бажанню та інтересам неповнолітнього сина сторін. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні зустрічні позовні вимоги підтримали, позов [PERSON] не визнають, обставини, викладені в зустрічній позовній заяві повністю підтвердили. Відповідач суду пояснила, що позивач скористався своїм впливом на сина та налаштував його проти неї, вважає, що це негативно вплинуло на психологічний стан їх дитини, шкодить його розвитку. Представник відповідача вважає, що встановлені в судовому засіданні обставини протиправної поведінки позивача по відношенню до матері дитини, яку позивач вигнав із сином з квартири, створення ним перешкод у спілкуванні відповідача із сином, а також зміни, які відбулись у поведінці сина, сторін, про що було зазначено допитаними в судовому засіданні свідками, свідчать про негативний вплив батька на сина. Вона вважає, що ці обставини могли бути встановлені при проведенні призначеної судом судово-психологічної експертизи, але позивач ухилився від її проведення, не забезпечив явку сина на обстеження, умисно затягнув проведення експертизи до досягнення сином чотирнадцяти років. Представник відповідача ставить під сумнів, що вибір, який зробив син сторін щодо визначення місця свого проживання не був вільним, а зроблений під тиском позивача. Негативне ставлення сина сторін до матері вважає неприроднім, наслідком впливу з боку батька. З цих підстав, враховуючи найвищі інтереси дитини сторін вважає необхідним визначити місце проживання сина сторін із матірю, відповідачем у справі та визначити порядок участі батька у спілкування із сином. Представник органу опіки та піклування Служби у справах сімї та дітей Бориспільської міської ради, підтримала раніше наданий суду висновок, який не був скасований, та відповідно до якого орган опіки та піклування рекомендує визначити місце проживання малолітнього сина [PERSON], [INFO], з його матірю, громадянкою [PERSON] (т.1 а.с.219-220). Неповнолітній [PERSON] в судовому засіданні будучи заслухований судом в порядку ст.171 Сімейного кодексу України, надавав пояснення. В тому числі пояснив, що його батьки сварились, майже не до бійки дійшло, і вони з матірю, дійсно, зїхали з квартири. Він проживав з матірю спочатку по вул.Нижній Вал, 2, потім вул.Ворошилова. Він стверджує, що мати його морально принижувала, «вбила» йому в голову, що батько поганий, він так і думав. Потім почав з батьком зустрічатися, спілкуватися, та вирішив піти до нього жити, мати не була проти, а він хотів від неї відпочити. Зараз він живе з батьком, його новою дружиною та її сином, в них дружна сімя, вони поважають один одного. Він не хоче з відповідачем спілкуватись, бо досі ображений, вважає, що хорошого в них нічого не було. Після відновлення судового розгляду неповнолітній [PERSON] підтримав подану до суду заяву щодо визначення ним місця свого проживання із батьком, позивачем у справі [PERSON]. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, думку представника органу опіки та піклування, неповнолітнього [PERSON], допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи та надані суду документи, суд прийшов до висновку, що первісний позов позивача [PERSON] підлягає частковому задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову [PERSON] слід відмовити, за наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. За змістом ст.213 ЦК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Суд звертає увагу, що за змістом ч.2 цієї статті законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч.3 ст.203 ЦК України). Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Так, відповідно до вимог ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У судовому засіданні встановлено, що сторони з 25 липня 1998 року по 06 листопада 2013 року перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому у подружжя народився син [PERSON], [INFO], що підтверджується рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 травня 2013 року (т. 1 а.с.8-9), залишеним в сил ухвалою Апеляційного суду Київської області від 06 листопада 2013 року (т.1 а.с.10), якими шлюб між сторонами був розірваний, а також стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO] у розмірі ? частини від усіх видів заробітку (доходу) до досягнення дитиною повноліття. Сторонами визнано, що з початку листопада 2013 року неповнолітній син сторін [PERSON], [INFO] проживає з батьком, позивачем у справі, [PERSON] та знаходиться на його утриманні. Крім того, встановлено, що на момент звернення позивача [PERSON] за даним позовом до суду 26.08.2014 (т.1 а.с.2-4), а також прийняття судом до розгляду зустрічного позову від 13.10.2014 (т.1 а.с.34-38), син сторін був малолітнім, проте 25.08.2016 року йому виповнилось 14 років. Право батьків на визначення місця проживання дитини, визначено ст.160 Сімейного кодексу України. В тому числі ч.2 ст.160 Сімейного кодекс України передбачено, що місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Одночасно, ч.3 цієї статті визначено, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. За змістом ч.1 ст. 161 Сімейного кодексу України визначено, що, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Фактично, чинне законодавство не передбачає права батьків вирішувати спір щодо визначення місця проживання їх неповнолітньої дитини, оскільки дитина такого віку, якого досягнув син сторін, місце свого проживання з одним із батьків, які проживають окремо, визначає самостійно. Оскільки неповнолітній [PERSON] визначив місце свого проживання зі свої батьком [PERSON] вимоги відповідача за зустрічним позовом щодо визначення місця проживання їх з позивачем сина із матірю, тобто всупереч прийнятому неповнолітнім [PERSON] рішенню та його волі, суперечить вимогам чинного законодавства, а задоволення таких вимог буде грубим порушенням ст.3 Конвенції про права дитини, якою передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Ст.3 Конвенції про правова дитини також визначено, що держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. В ході судового розгляду справи встановлено, що у відносинах між батьками неповнолітнього та виник тривалий конфлікт щодо з приводу їх участі у вихованні та утриманні їх сина. Ці обставини визнані сторонами, підтвердили допитані в судовому засіданні свідки, крім того ці обставини вбачаються зі звернень як позивача так і відповідача, а також і самого неповнолітнього [PERSON] до органу опіки та піклування служби у справах дітей виконавчого комітету Бориспільської міської ради в жовтні-листопаді 2013 року, листопаді 2014 (т.1 а.с.11,12,17,18, 39,87,88), в тому числі відповідача [PERSON] в червні 2014 року, на підставі якої виконавчим комітетом Бориспільської міської ради було ухвалено рішення №391 від 23 червня 2014 року «Про участь громадянки [PERSON] у вихованні її малолітнього сина» (т.1 а.с.39), а також відповідача [PERSON] до позивача [PERSON] з листом від 15.08.2014 року (т.1 а.с.41). Крім того, це підтверджується вищенаведеними рішеннями Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 травня 2013 року (т. 1 а.с.8-9) та Апеляційного суду Київської області від 06 листопада 2013 року (т.1 а.с.10) у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Та обставина, що на неповнолітнього сина сторін [PERSON] негативно вплинув цей конфлікт, визнано сторонами, самим неповнолітнім, а також показаннями допитаних в судовому засіданні свідків, які підтвердили, що поведінка неповнолітнього змінилась, він став уникати спілкування із матірю та колишніми товаришами, а також встановлено, що згідно з Довідкою психолога [PERSON] по результатам очного психологічного обстеження та діагностики від 20 жовтня 2014 року №1 (т.1 а.с.80-84) [PERSON] потребує якісного психологічного супроводу та психологічної роботи направленої на дезактивацію негативного накопичення, з метою профілактики нервових зривів та підвищення емоційної стабільності, допомоги в переживанні розлучення між батьками, а також зазначено, що [PERSON] рекомендовано пройти психологічну роботу, направлену на відновлення емоційних звязків між мамою та дитиною, в присутності спеціаліста психолога, з метою забезпечення психологічного захисту від психологічних натисків, засуджень та емоційного шантажу. Призначена ухвалою Бориспільського міськрайонного суду від 04 червня 2015 року у даній справі судово-психологічна експертиза не була проведена. 19.09.2016 року матеріали цивільної справи були повернуті до суду з повідомленням експерта [PERSON] про неможливість надання висновку, в тому числі зазначено про те, що незабезпечення психологічного обстеження дитини унеможливлює надання відповідей на поставлені питання (питання 1,4 та другу частину питання №2 в межах матеріалів, наданих на проведення судово-психологічної експертизи; проведення психологічного обстеження лише одного з батьків не дозволяє обєктивно дослідити особливості психологічних явищ, які стосуються предмету досудового розгляду) (т.2 а.с.59-61). Проте, наявність цих обставин, а також факту ухилення позивача від проведення експертизи, не спростовує того факту, що на даний час неповнолітній син сторін визначив місце свого проживання зі своїм батьком-позивачем у справі, що позбавляє суд законних підстав для задоволення зустрічного позову. При цьому суд зауважує, що в ході розгляду справи, обставин, які б свідчили про жорстоке поводження відповідача з їх з відповідачем на момент звернення з позовом до суду малолітнім, а на даний час неповнолітнім сином - [PERSON], не встановлено. Зустрічні позовні вимоги відповідач не змінювала. З урахуванням викладеного суд прийшов до висновку, що у задоволенні зустрічного позову відповідача [PERSON] про встановлення місця проживання дитини з матірю, встановлення порядку участі батька у вихованні дитини слід відмовити. Враховуючи, що з листопада 2013 року дитина сторін проживає із батьком та знаходиться на його утриманні, і між батьками неповнолітнього виник спір щодо порядку утримання дитини, суд прийшов до висновку, про обґрунтованість заявленого позивачем позову про стягнення аліментів на його користь на утримання сина, а також, вважає, що є усі підстави для часткового задоволенні позовної вимоги щодо припинення стягнення з позивача аліментів, які стягуються з нього на підставі вищенаведеного рішення Бориспільського міськрайонного суду київської області від 24 травня 2013 року (т.1 а.с.8-9). Згідно з вимогами ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки повинні утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За змістом ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. При цьому відповідно до ч.2 вказаної статті, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184\~цього Кодексу. Згідно з вимогами ч.1 ст.183 ЦК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Суд також враховує, що за замістом ч.1 ст.191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. А також враховує, що відповідно до ч.2 цієї статті аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки. В судовому засіданні встановлено, що з моменту звернення позивача з даним позовом до суду, відповідач участі в утриманні дитини не несе, і ця обставина визнана відповідачем. Крім того, позивачем визнано, що після зміни ним місця роботи влітку 2014 року, аліменти з нього не утримувались. Відповідно до вимог ч.4 ст.223 ЦК України , якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред'явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. За загальним правило, визначеним ч.1 ст.223 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. З урахуванням викладеного, суд прийшов до висновку, що за матеріальним станом відповідача, яка є особою працездатного віку, працює, будь-яких заперечень щодо розміру аліментів не подала, та яка при її зверненні з позовом до суду (справа №359/2417/13-ц) у 2013 році визнавала, що необхідним і достатнім розміром аліментів на утримання сина є ? частка від заробітку відповідача у вказаній справі [PERSON], визначений позивачем розмір аліментів є обґрунтованим і відповідач може сплачувати аліменти у визначеному позивачем розмірі 1/4 частки усіх видів її заробітку (доходу). При цьому аліменти підлягають стягненню за увесь період, поки справа знаходилась на розгляді у суді, що не перевищує трьох років. Водночас, суд звертає увагу, що вищенаведена ст.223 ЦПК України не передбачає можливості звільнення від сплати аліментів до набрання рішенням законної сили, а отже вимоги щодо припинення з 06 серпня 2014 року права [PERSON] на утримання аліментів не ґрунтується на вимогах закону, а також звертає увагу, що позивач визнав, що фактично аліменти з нього не утримувались протягом усього зазначеного ним часу (з 06.08.2014 року та по даний час). Судові витрати позивача по даній справі складає судовий збір в сумі 243,60грн. в частині задоволеної судом вимоги немайнового характеру, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, а також, в звязку з тим, що позивач був звільнений від сплати судового збору за позовною вимогою про стягнення аліментів при зверненні з позовом до суду в сумі 243,60грн., належний до сплати судовий збір відповідно до вимог ст.88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь держави. Понесені відповідачем судові витрати по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають. Відповідно до вимог пункту 1 частини 1 статті 367 ЦПК України суд зобовязаний допустити негайне виконання рішення про стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: partial