Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-16 00:00:00

25 лютого 2015 року [PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом,в якому вказала, що [INFO] помер її двоюрідний дід [PERSON]. Відповідно до заповіту, посвідченого 16 липня 2008 року Розівською нотаріальною конторою, реєстровий №1461, [PERSON] заповів [PERSON] земельну ділянку площею 5,95 гектарів (далі - га) ріллі, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована на території Розівської селищної ради та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належала спадкодавцю на підставі державного акту серії [NUMBER], виданого згідно рішення Розівської селищної ради від 24 лютого 1999 року №39 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право власності на землю 09 вересня 1999 року за №541. Позивач у встановленому законом порядку звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті [PERSON], але нотаріус відмовив у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вказану земельну ділянку, посилаючись на відсутність правовстановлюючого документа на ім'я спадкодавця, який за життя померлим [PERSON] було втрачено. Посилаючись на відсутність можливості отримати дублікат державного акту, позивач [PERSON] прохає суд визнати за нею право власності на спірну земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом. Позивач [PERSON] у відповідній письмовій заяві, поданій до суду, вказала про те, що вона підтримує позов та прохає задовольнити заявлені вимоги по тих підставах, які були нею викладені в позовній заяві (а.с.44). Відповідач - Розівська селищна рада позов визнала, фактичні обставини у справі повноважний представник відповідача Плішко А.П. не оспорював, про що судові була надана відповідна письмова заява (а.с.38). Представник Розівської нотаріальної контори як третьої особи без самостійних вимог - завідувач нотаріальної контори Мацків Т.М. у письмовій заяві, поданій до суду, не заперечувала проти позову, погодившись із доводами, наведеними у ньому (а.с.39,47). Сторони, третя особа та їх представники в судове засідання не з'явилися, хоча про час і місце його проведення повідомлялися належним чином (а.с.33,36,37), до суду подали заяви з проханням слухати справу без їх участі (а.с.38,44,47). Виходячи з наведеного, а також положень ч.2 ст.158 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності сторін, третьої особи та їх представників. У відповідності до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, з'ясувавши позиції сторін у справі, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та надавши їм належну оцінку, вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до положень статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи [INFO] в смт. Розівка Розівського району Запорізької області у віці 78 років помер двоюрідний дідусь позивача - [PERSON] (а.с.4). Відповідно до заповіту, посвідченого 16 липня 2008 року Розівською нотаріальною конторою, реєстровий №1461, [PERSON] заповів [PERSON] земельну ділянку площею 5,95 га ріллі, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована на території Розівської селищної ради та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належала спадкодавцю на підставі державного акта серії [NUMBER], виданого згідно рішення Розівської селищної ради від 24 лютого 1999 року №39 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право власності на землю за №541 від 09 вересня 1999 року (а.с.5,6,9,10-17,41). Згідно інформаційних довідок зі Спадкового реєстру та листа завідувача Розівської нотаріальної контори встановлено, що після померлого [INFO] [PERSON] Розівською нотаріальною конторою 04 липня 2014 року заведена спадкова справа №79/2014 за номером у спадковому реєстрі 56265959 за заявою спадкоємиці за заповітом [PERSON]. Заяви інших осіб про прийняття спадщини або про відмову від спадщини до нотаріальної контори не надходили. У матеріалах спадкової справи інформація щодо усунення спадкоємців від права на спадкування відсутня (а.с.7,40,42). Проте, постановою державного нотаріуса від 23 січня 2015 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, що розташована на території Розівської селищної ради, яка залишилась після померлого [INFO] [PERSON]. Державний нотаріус роз'яснив, що [PERSON] може отримати свідоцтво про право на спадщину на вищевказану земельну ділянки лише за умови надання правовстановлюючого документа на спірну земельну ділянку на ім'я спадкодавця (а.с.18). Згідно з ч.1 ст.1297 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Частинами 1,4 статті 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. З інформаційної довідки управління Державного земельного агентства у Куйбишевському районі Запорізької області встановлено, що померлому [PERSON] згідно державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданогона підставі рішення Розівської селищної ради від 24 лютого 1999 року №39, належить земельна ділянка площею 5,95 га ріллі, що розташована на території Розівської селищної ради. Зазначений державний акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №541 від 09 вересня 1999 року (а.с.9). З матеріалів справи вбачається, що померлим [PERSON] за життя було втрачено оригінал державного акту серії [NUMBER]на право приватної власності на землю. Разом з тим, виготовлення, видача та реєстрація державних актів (дублікатів) з 01 січня 2013 року не передбачена. Згідно статті 1216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Абзацом 2 частини 2 статті 373 ЦК України визначено, що право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. За правилами частини 1 ст.125 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Статтею 126 ЗК України передбачено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Разом з тим, суд враховує те, що свідоцтво про право на спадщину - це процесуальний нотаріальний документ, який посвідчує перехід права власності на майно спадкодавця до спадкоємців. За таких обставин, неможливість отримання дубліката державного акта замість втраченого не позбавляє спадкоємця за заповітом [PERSON] права на спадщину. Встановлені обставини у справі сторони визнали, їх не оспорювали, а тому згідно з ч.1 ст.61 ЦПК України ці обставини не підлягають доказуванню. Беручи до уваги те, що у [PERSON] виникли труднощі із оформленням в установленому законом порядку свого права на спадщину за заповітом після смерті [PERSON], суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову. Визнання відповідачем пред'явленого до нього позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Питання про розподіл судових витрат позивачем [PERSON] не порушувалось.

Outcome: approved