Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-23 00:00:00

25.10.2018 року позивач [PERSON] звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, посилаючись на наступні обставини. Він, [PERSON], [INFO] є власником однокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS]. В даній квартирі зареєстровані він, його дружина [PERSON] та її син [PERSON], [INFO]. Дане підтверджується довідкою житло-будівельного кооперативу «Весна», виданою 23.10.2018 року. В даний час він звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу з [PERSON] Фактично по місцю реєстрації з 30 березня 2011 року по даний час відповідачка та її син не проживають. Вони проживають в [INFO]. Спірною квартирою не цікавляться, не приймають участі в сплаті комунальних послуг. Факт відсутності відповідачів з 2011 року по даний час за місцем реєстрації підтверджується актом про фактичне проживання осіб від 22.10.2018 року. Просив суд визнати [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] такими, що втратили право користування житлом, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ( а. с.3-4 ). Ухвалою судді 21 листопада 2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у вищезазначеній цивільній справі. Постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання на 10 годину 45 хвилин 14 грудня 2018 року ( а. с. 19-20 ). Ухвалою суду від 14 грудня 2018 року постановлено закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 10 годину 00 хвилин 24 січня 2019 року ( а. с. 30-31 ). Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, надав до суду заяву, отримана\~ 24.01.2019 року за вх. № 3102, в якій просив його справу за позовом до [PERSON], [PERSON] про втрату право на житло розглядати у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи у разі неявки в судове засідання відповідачів. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не зявилися, про час, дату та місце судового розгляду повідомлені належним чином. Заяв та клопотань на адресу суду від відповідачів не надходило, а також і відзиву на позовну заяву позивача [PERSON]\~ Стаття 280 ЦПК України визначає, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ч. 2 ст. 281 ЦПК України розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Ухвалою суду від 24.01.2019 року постановлено проводити заочний розгляд у зазначеній цивільній справі. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги позивача [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи,\~ що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин,крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлені фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. Встановлено, що позивач [PERSON] є власником однокімнатної квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва на право особистої власності від 26 вересня 1996 року (а. с. 8). Згідно наявного в матеріалах справи свідоцтва про одруження убачається, що 22 жовтня 1993 року було укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON] ( а. с. 7 ). Згідно довідки, яка видана [PERSON] житлово-будівельним кооперативом «Весна» 23 жовтня 2018 року за № 31 вбачається, що останній дійсно зареєстрований і проживає постійно в [ADDRESS], де займає однокімнатну квартиру, загальною площею 34,9 кв.м, житлова площа 17,4 кв.м на 3 поверсі 9-ти поверхового будинку, який належить ЖБК «Весна». На цій житловій площі зареєстровано 3 особи, проживає одна: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. [PERSON] зареєстровано 03.12.1977 року, а [PERSON] та [PERSON] 24.11.1995 року ( а. с. 9 ). Відповідно до Акту про фактично проживаючих осіб від 22 жовтня 2018 року, виданого ЖБК «Весна» вбачається, що [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] з 30 березня 2011 року проживають за адресою: [INFO], даний акт складений та підписаний позивачем [PERSON], мешканцями будинку ( сусідами ) [PERSON], [PERSON] та головою правління ЖБК «Весна» [PERSON] ( а. с. 10 ). Звертаючись з вищезазначеною позовною заявою позивач наголошує на тому, що реєстрація відповідачів у вищезазначеній квартирі порушує його права вільно користуватися та розпоряджатися власністю та змушує нести додаткові витрати по сплаті комунальних послуг. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Відповідно до статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Згідно з приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру. Стаття 13 Конвенції гарантує кожному, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі. А статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. У той же час, у пункті 36 рішення від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов і Купчик проти України», Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обовязків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке, відповідно до практики Суду, включає не тільки право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Така сама правова позиція викладена Європейським судом з прав людини й у пункті 50 рішення від 13 січня 2011 року у справі «Чуйкіна проти України» та інших рішення Суду. У свою чергу національне законодавство України встановлює наступне. Статтею 41 Конституції України передбачено, що\~ кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно із ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно із ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Такими чином, позивачем у справі доведено що відповідачі втратили статус члена сім'ї власника, більше року не проживають у спірній квартирі, витрат по утриманню не несуть. Враховуючи встановлені у справі фактичні обставини та наведені норми матеріального права, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову у повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Згідно із п. 1 ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Тому, з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню понесені при звернені до суду судові витрати у сумі 704,80 гривень, сплата яких документально підтверджено наявною в матеріалах справи відповідною квитанцією ( а. с. 2 ). На підставі викладеного та

Outcome: approved