Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-24 00:00:00

26 жовтня 2017 року [PERSON] звернувся в суд з зазначеним позовом до [PERSON] про визнання договору недійсним. Свої вимоги мотивує тим, що в серпні 2016 року йому стало відомо, що в липні 2016 року [PERSON] звернувся в суд з позовом про стягнення з нього суми боргу за договором позики, пені, відсотків та індексу інфляції за весь час прострочення. Підставою для звернення був договір поворотної фінансової допомоги від 01 вересня 2014 року. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 вересня 2017 року позов [PERSON] задоволено в повному обсязі. Не дивлячись на заявлені клопотання про призначення почеркознавчої експертизи та допит свідка, суд відмовив у задоволенні цих клопотань. Вважає договір поворотної фінансової допомоги від 01 вересня 2014 року разом з розпискою таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства на момент його укладення, вчинений під впливом обману (без вільного волевиявлення, що не відповідало його волі) з застосуванням погрози та який не був спрямований на реальне настання наслідків, що обумовлені ним. Зазначає, що дійсно 01 вересня 2014 року він на прохання знайомого [PERSON] прибув в офіс до відповідача. Спочатку відповідач попросив його поручитися за [PERSON] на суму 176000 гривень, що на 01 вересня 2014 року становило близько 13430 доларів США. Відповідач погрожував та переконував, що порука носить фіктивний характер та ні до чого не зобов'язує в разі належного виконання грошових зобов'язань з боку [PERSON] Після тривалої розмови його переконали про необхідність поручительства за [PERSON], дали підписати договір і надиктували розписку. Саме в якості поручителя за [PERSON] він підписував документи на суму 176000 гривень. При цьому жодних грошових коштів 01 вересня 2014 року та після підписання документів він не отримував. Йому не були надані навіть копії підписаних ним документів. Свідком цих подій був [PERSON] та ще двоє осіб з боку відповідача, прізвища яких та рік народження йому не відомі. Вважає, що договір поворотної фінансової допомоги від 01 вересня 2014 року є недійсним. Грошові кошти йому не передавалися, тому наслідки визнання правочину недійсним не застосовуються. Просить суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір поворотної фінансової допомоги від 01 вересня 2014 року між [PERSON] і [PERSON] 30 жовтня 2017 року задоволено заяву головуючої в справі судді про самовідвід. Справу передано до канцелярії суду для визначення іншого судді. 17 листопада 2017 року проведений повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями. Ухвалою судді Солом'янського районного суду міста Києва від 15 січня 2018 року відкрито спрощене позовне провадження. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву, в якому він просить суд відмовити в задоволенні позову (а.с. 32-33). Посилається на те, що на підтвердження укладання договору позики, [PERSON] написав власноручно розписку, в якій встановлювався розмір позики та засвідчувався факт передання [PERSON] та отримання [PERSON] грошової суми у розмірі 13430 доларів США. Згідно з договором [PERSON] зобовязаний був повернути грошові кошти в строк до 31 березня 2015 року. У зазначений час і на день розгляду справи судом грошові кошти позивач не повернув, вимоги про повернення коштів ігнорує. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 вересня 2017 року позовні вимоги до нього було задоволено в повному обсязі. Посилання позивача на факт укладання правочину під впливом обману (без вільного волевиявлення, що не відповідало його волі) з застосування погрози та на те, що договір не був спрямований на реальне настання наслідків, що обумовлені ним, є надуманими, та спрямовані на затягування виконання рішення суду про повернення боргу. Позивач у своїй заяві визнав факт підписання договору та написання розписки. Позивач отримав грошові кошти та написав відповідну розписку. Крім того, [PERSON] не звертався протягом 2014-2018 років до правоохоронних органів з заявою про вчинення злочину, що побічно спростовує його показання стосовно примусу до укладання договору. Позивач направив до суду відповідь на відзив (а.с. 38-39). Зазначає, що протягом 2014-2018 року він не звертався до правоохоронних органів з заявою про скоєння злочину щодо примушування до укладення договору. Вважає, що зазначене не може братися до уваги, оскільки для такого звернення він жодним чином не обмежений ні позовними вимогами, ні вимогами цивільного законодавства України. Це не позбавляє його в майбутньому, після початку процедури примусового стягнення коштів та/або визнання договору недійсним у судовому порядку, звернутися до правоохоронних органів про скоєння злочину (вже не замаху, а закінченого злочину, вчиненого групою осіб). При цьому тяжкість злочину буде залежати від розміру грошових коштів, що будуть стягнуті з нього. Ним подано касаційну скаргу в справі про стягнення коштів і ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 листопада 2017 року відкрито провадження. Таким чином, відповідачем не надано жодного належного та допустимого доказу, які б спростовував та/або підтверджували факти викладені у відзиві. Відповідач не подавав до суду заперечення. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 01 вересня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір поворотної фінансової допомоги, за умовами якого [PERSON] зобов'язався надати [PERSON] поворотну безпроцентну фінансову допомогу в розмірі 13430 доларів США, а [PERSON] зобов'язався повернути зазначену суму до 31 березня 2015 року (а.с.12). Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Нормами ч. 1 ст. 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частиною 4 зазначеної статті передбачено, що дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. У матеріалах справи міститься копія розписки від 01 вересня 2014 року, згідно з якою [PERSON] взяв у борг грошові кошти в сумі 13430 доларів США у [PERSON] та зобов'язався їх повернути до 31 березня 2015 року (а.с. 13). Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 вересня 2017 року позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу в розмірі 333332 гривні 60 копійок, три проценти річних у розмірі 12547 гривень 92 копійки; індекс інфляції в розмірі 84288 гривень 90 копійок та неустойку в розмірі 152666 гривень 33 копійки (а.с. 6-9). Статтею 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. При звернення в суд з позовом про визнання недійсним договору поворотної фінансової допомоги від 01 вересня 2014 року, [PERSON] посилається на те, що цей правочин вчинений під впливом обману (без вільного волевиявлення, що не відповідало його волі) з застосуванням погрози та не був спрямований на реальне настання наслідків, що обумовлені ним, оскільки жодних грошових коштів 01 вересня 2014 року та після підписання документів він не отримував. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Ознакою обману є умисел в діях однієї із сторін правочину. Наявність умислу, істотність значення обставин щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, що діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Частиною 1 ст. 231 ЦК України правочин визначено, що вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Згідно зі ст. 18 ЦПК України судові рішення є обов'язковими для виконання на всій території України. Після набрання рішенням законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини. Зазначений висновок міститься в постанові Верховного суду від 21 лютого 2018 року в справі № 756/11318/15-ц (провадження № 61-4859св18). Відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб'єктивними і об'єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов'язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що такі обставини встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 вересня 2017 року задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором поворотної фінансової допомоги від 01 вересня 2014 року. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу в розмірі 333332 гривні 60 копійок, три проценти річних у розмірі 12547 гривень 92 копійки; індекс інфляції в розмірі 84288 гривень 90 копійок та неустойку в розмірі 152666 гривень 33 копійки (а.с. 6-9). При розгляді справи про стягнення заборгованості судом надавалася оцінка доводів [PERSON] щодо написання розписки під тиском та погрозами зі сторони [PERSON], проте вони не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Вбачається, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 вересня 2017 року встановлено дійсність боргового зобов'язання, що виникло між сторонами. Судом не було встановлено відсутності волевиявлення [PERSON] на укладення договору, відсутності реального настання правових наслідків, що обумовлені договором, чи вчинення правочину під впливом обману, що по суті є преюдиційною обставиною. Зазначене рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 вересня 2017 року набрало законної сили, і суду не надано доказів скасування цього рішення суду. З огляду на наведене, в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed