Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-29 00:00:00

25.11.2015 року позивачка звернулась з позовом про витребування у відповідача належної їй на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] виданого 23.01.2004 року земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER] площею 5,8 га яка розміщена в межах території Софіївської сільської ради Первомайського району Миколаївської області і цільове призначення якої - ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Позовні вимоги мотивовані тим, що в 2011 році позивачці потрібні були значні грошові кошти і вона звернулась до [PERSON] з проханням позичити гроші в борг, однак відповідач запропонував укласти з ним договір оренди належної їй земельної ділянки, на що вона погодилась. Відповідач запропонував позивачці написати розписку про те, що вона йому здала в оренду належну їй земельну ділянку на 10 років, за що він заплатив 40000 грн. В 2014 році вона дізналась що односельці отримують орендну плату в розмірі 5000 грн. на рік і вона звернулась до відповідача про збільшення орендної плати, але відповідач поставив умову щоб вона повернула йому отримані кошти, а коли вона принесла йому 40000 грн., він відмовився повертати земельну ділянку і після цього вона дізналась, що написана розписка не являється договором оренди. В судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] позов підтримали та просили його задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав та просив в його задоволенні відмовити, так як дійсно з 2012 року він обробляє земельний пай позивачки на підставі угоди, яку він уклав з позивачкою в 2011 році при свідках і ця угода діє до 01.01.2022 року. Після укладання угоди про те, що він орендував на 10 років земельну ділянку позивачки, він повідомив сільську раду. Орендна плата на час складання угоди становила 3500-4000 грн. і він зразу передав позивачці 40000 грн., виходячи з максимальної орендної плати. Крім того, з кінця 2014 року він вже не обробляє земельну ділянку позивачки, так як вона йому заборонила, але гроші повертати йому вона відмовляється. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Копією державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданого 23.01.2004 року ( а.с.5) підтверджено, що [PERSON] належить на праві власності земельна ділянка кадастровий номер [NUMBER] площею 5,8 га яка розміщена в межах території Софіївської сільської ради Первомайського району Миколаївської області і цільове призначення якої - ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Вказана земельна ділянка виділена в натурі, що підтверджено копіями акту про встановлення меж земельної ділянки в натурі від 01.12.2003 року та плану ( а.с.6,7). Ст. 10 ч.3 та ст. 60 ч.1 ЦПК України передбачають, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. В судовому засіданні [PERSON] та [PERSON] підтвердили те, що на підставі розписок від 22.09.2011 року ( а.с.4, 24) які написані ними, перша передала другому в оренду належну їй на праві власності земельну ділянку строком до 01.01.2022 року, при цьому позивачка отримала від відповідача 40000 грн. в якості орендної плати. Ст. 13 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, яка діяла на вересень 2011 року) передбачає, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Ст. 14 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, яка діяла на вересень 2011 року) передбачає, що договір оренди землі укладається у письмові формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Типова форма договору оренди землі затверджується Кабінетом Міністрів України. Ст. 15 ч.ч.1, 2, 4 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, яка діяла на вересень 2011 року) передбачає, що істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючи обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови у державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону. Невід'ємною частиною договору оренди землі є: план або схема земельної ділянки, яка передається в оренду; кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів; акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); акт приймання-передачі об'єкта оренди; проект відведення земельної ділянки у разі його розроблення згідно із законом. Ст. 17 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, яка діяла на вересень 2011 року) передбачає, що передача об'єкта оренди орендарю здійснюється орендодавцем у строки та на умовах, що визначені у договорі оренди землі, за актом приймання-передачі. Ст. 18 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, яка діяла на вересень 2011 року) передбачає, що договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Ст. 20 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, яка діяла на вересень 2011 року) передбачає, що укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Право оренди земельної ділянки виникає в з дня державної реєстрації цього права відповідно до закону, що регулює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Ст. 215 ч.ч.1,2 ЦК України передбачають, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент чинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлено законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Ч.ч.1, 4 ст.203 ЦК України передбачають, що зміст правочину не можу суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Ст. 210 ч.1 ЦК України передбачає, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Ст. 387 ЦК України передбачає, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. На підставі викладеного суд знаходить доведеним те, що договір оренди земельної ділянки, укладений 22.09.2011 року між [PERSON] та [PERSON] є недійсним правочином, так як в договорі не передбачені істотні умови договору оренди землі, відсутні відповідні плани та акти, а також не проведена державна реєстрація, яка передбачена законом, а тому позов підлягає задоволенню. На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивачки необхідно стягнути понесені нею витрати по сплаті судового збору.

Outcome: approved