Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-22 00:00:00

25.06.2021 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні житловим будинком. 06.07.2021 року ухвалою судді відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено до розгляду в підготовче засідання на 23.07.2021 року. 23.07.2021 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті на 23.09.2021 року. В обґрунтування позовних вимог позивач посилалася на те, що вона відповідно до договору купівлі-продажу від 21.10.2020 року володіє на праві особистої приватної власності житловим будинком за адресою: [ADDRESS] , в якому зареєстрована. У вказаному житловому будинку окрім неї зареєстрована її малолітня донька [PERSON] , разом з якою та її співмешканцем [PERSON] вони проживали до квітня 2020 року. Через постійні дорікання, образи, знущання, психологічний тиск та погрози фізичною розправою, які чинились відносно неї відповідачем, вона прийняла рішення про припинення з ним будь-яких відносин. У зв`язку з неправомірними діями відповідача 14.04.2021 року вона зверталась до правоохоронних органів, однак через несвоєчасне направлення матеріалів до суду, рішення про притягнення відповідача до відповідальності на дату звернення до суду не прийнято. З огляду на неможливість проживання разом з відповідачем в одному житлі, а також маючи на меті відчужити вказаний житловий будинок, вона вимагала від відповідача звільнити будинок, однак такі вимоги останній залишив поза увагою і, продовжуючи чинити відносно неї протиправні дії, змусив її разом з донькою залишити будинок і винаймати квартиру за адресою: [ADDRESS] . До теперішнього часу відповідач продовжує проживати у належному їй будинку і на неодноразові вимоги відмовляється звільняти його, перешкоджаючи тим самим у користуванні та розпорядженні своєю власністю. Вважає, що найбільш ефективним захистом її інтересів від неправомірних дій відповідача є усунення перешкод у користуванні та розпорядженні житловим будинком, шляхом зобов`язання його звільнити житловий будинок. Також зазначає, що відповідач не є членом її сім`ї, не зареєстрований і ніколи не був зареєстрований у житловому будинку, не є його співвласником, за час проживання в будинку не здійснював будь-яких витрат на покращення його стану, не оплачував комунальні послуги. Прохає усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні нею житловим будинком за адресою: [ADDRESS] , зобов`язавши [PERSON] звільнити вказаний житловий будинок. В судове засідання позивач не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, 23.09.2021 року надала заяву про розгляд справи у її відсутність, позов підтримала, не заперечувала проти заочного розгляду справи (а.с.67). В судове засідання відповідач не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить поштове повідомлення (а.с.65) та оголошення про виклик на офіційному сайті Судової влади України (а.с.61), будь-яких заяв чи клопотань до суду за увесь час знаходження справи на розгляді не надав, відзив на позов не подав, про причини неявки не повідомив. Виходячи з положень ч.3 ст.211 ЦПК України суд вважає, що рішення у справі можливо ухвалити при проведенні судового засідання за відсутності учасників процесу. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.281 ЦПК України про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу. Розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими для заочного розгляду. Відповідно до положень ст. ст. 280-281 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу з ухваленням заочного рішення. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. [INFO] народився відповідач - [PERSON] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , має паспорт громадянина України серії [NUMBER] , виданий 30.10.1996 року Гуляйпільським РВ УМВС України в Запорізькій області, що підтверджується відповіддю Управління «Центр надання адміністративних послуг» Виконавчого комітету Гуляйпільської міської ради від 02.07.2021 року №1125/11-11 (а.с.52). [INFO] в с. Мирне Гуляйпільського району Запорізької області народилася позивач - [PERSON] , що підтверджується копією паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого 17.05.2012 року Гуляйпільським РВ ГУМВС України в Запорізькій області (а.с.4-6). Позивач має доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 26.11.2008 року (а.с.16). Позивач разом з донькою зареєстровані з 28.10.2020 року за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією довідки про реєстрацію місця проживання особи №5770350 від 28.10.2020 року (а.с.17) та копією будинкової книги (а.с.14-15). Відповідно копії договору купівлі-продажу житлового будинку від 21.10.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області Горовою Я.О. та зареєстрованого в реєстрі за №1589, позивач є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с.8-11), що також підтверджується копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №228965401 від 21.10.2020 року (а.с.12). Позивач [PERSON] та її донька проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу разом з відповідачем [PERSON] за адресою: [ADDRESS] до квітня 2020 року, однак через постійні дорікання, образи, знущання, психологічний тиск та погрози фізичною розправою позивач прийняла рішення про припинення будь-яких відносин з відповідачем, і разом з донькою винаймає квартиру за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується матеріалами позову. У зв`язку з неправомірними діями відповідача 14.04.2021 року позивач зверталась до правоохоронних органів для притягнення відповідача до відповідальності за домашнє насильство. 17.06.2021 року постановою Гуляйпільського районного суду Запорізької області у справі 315/937/21 встановлено, що [PERSON] 14.04.2021 року о 18:40 годині за адресою: [ADDRESS] висловлювався в адресу своєї співмешканки [PERSON] нецензурною лайкою, чим вчинив домашнє насильство психологічного характеру. [PERSON] , [INFO] , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 10 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 170 грн. З огляду на неможливість проживання разом з відповідачем в одному житлі, а також маючи на меті відчужити належний їй житловий будинок позивач вимагала від відповідача звільнити житловий будинок, однак такі вимоги відповідач залишив поза увагою і продовжує проживати у належному їй житловому будинку, відмовляється звільняти його, перешкоджаючи тим самим позивачу у користуванні та розпорядженні своєю власністю, що підтверджується позовом. Відповідач не є членом сім`ї позивача, не зареєстрований і ніколи не був зареєстрований у належному їй житловому будинку, не є його співвласником, за час проживання будинку не здійснював будь-яких витрат на покращення його стану, не оплачував комунальні послуги, що підтверджується позовом. Протилежного відповідачем не доведено та обґрунтування позову, які наведені позивачем належним чином не спростовані. При вирішенні справи суд керується наступним. Статтею 41 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до Закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Глава 28 ЦК визначає житло об`єктом права приватної власності. Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.ч. 4, 5 ст.9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до ст.150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст.156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. В постанові ВСУ від 16.11.2016 року у справі № 6-709цс16 зазначено, що відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Тому право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно п.33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальний справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Згідно п.35 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальний справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» задовольняючи позов про захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, суд має право як заборонити відповідачу вчиняти певні дії, так і зобов`язати відповідача усунути наслідки порушення права позивача. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Під способами захисту цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Відповідно ст.16 ЦК України одними із способів захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право та припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Нормами статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Законодавець при прийнятті ЦК України не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України. Частиною 1 ст. 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Згідно ч. 1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). За положеннями ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Положення ст. 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі ст. 402, частини 1 ст. 405 ЦК України. Відповідно до ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Підсумовуючи висновки про принципи застосування ст. 8 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Такі висновки передбачені і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 № 447/455/17. Судом встановлено, що до суду звернулася позивач, яка є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , з позовом до відповідача - свого колишнього співмешканця [PERSON] , з яким проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу у належному їй будинку до квітня 2020 року, з вимогою про усунення перешкоди у користуванні та розпорядженні житловим будинком, зобов`язавши відповідача звільнити вказаний житловий будинок, з підстав того, що відповідач не є членом її сім`ї, не зареєстрований і ніколи не був зареєстрований у належному їй житловому будинку, не є його співвласником, за час проживання будинку не здійснював будь-яких витрат на покращення його стану, не оплачував комунальні послуги, та в добровільному порядку відмовляється звільняти його, перешкоджаючи тим самим позивачу у користуванні та розпорядженні своєю власністю. Отже, у даному випадку спір виник між власником житлового будинку, яка є одночасно і його користувачем, та користувачем цього будинку з приводу користування вказаним житлом після припинення фактичних шлюбних відносин з власником будинку. Згідно зі ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За приписами частин першої, п`ятої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до чч. 1, 8 ст.178 ЦПК України у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Так як відповідач відзив на позов не подав, в судове засідання не з`явився, будь-яких заперечень суду не надав, то суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що відповідач, який на час розгляду справи судом не є членом сім`ї власника житлового будинку - позивача, права власності чи зареєстрованого користування житловим будинком у встановленому законом порядку не отримував - а саме: не зареєстрований і ніколи не був зареєстрований у належному позивачу будинку, за час проживання будинку не здійснював будь-яких витрат на покращення його стану, не оплачував комунальні послуги, та в добровільному порядку відмовляється звільняти будинок, перешкоджаючи тим самим позивачу у володінні, користуванні та розпорядженні своєю власністю, у зв`язку з чим позивач вимушена орендувати квартиру, що є підставою для судового захисту права власності позивача. Крім того, суд враховує той факт, що відповідач вчинив відносно позивача домашнє насильство психологічного характеру, за що був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП. За таких обставин, суд також звертає увагу на те, що через неправомірні дії відповідача завдається шкода, зокрема, і інтересам малолітньої дитини позивача. За таких обставин, суд доходить висновку, що діями відповідача порушується право власності позивача щодо вільного володіння, користування та розпорядження своїм майном - житловим будинком, а тому суд задовольняючи позов, зобов`язує відповідача звільнити належний позивачу на праві власності житловий будинок. А тому позов підлягає задоволенню, як такий, що ґрунтується на законі, підтверджений встановленими обставинами та наданими суду доказами. Відповідно до ч.1 п.6 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В зв`язку з задоволенням позову в порядку розподілу судових витрат на підставі ст.141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача витрати на сплату судового збору в розмірі 908 грн.

Outcome: approved