Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-28 00:00:00

25 грудня 2020 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до Головного управління ПФУ в Донецькій області із позовом про визнання права власності у порядку спадкування за законом на неодержану суму пенсії після померлого батька. Свої вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] у м. Донецьку, на тимчасово окупованій території України, помер її батько [PERSON] , [INFO] . 12 листопада 2018 року вона вернулася до Другої сєвєродонецької державної нотаріальної контори Луганської області із заявою про прийняття спадщини за законом після померлого батька [PERSON] 26 лютого 2020 року їй було видано постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку із відсутністю необхідних документів, які підтверджують наявність спадщини у вигляді пенсії померлого та посиланням на ст. 61 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», якою передбачено, що суми пенсії, що підлягають виплаті пенсіонерові з числа військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим законом та членів їх сімей і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, не включаються до складу спадщини і виплачуються тим членам його сім`ї, які належать до осіб, що забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника. Натомість, позивачка вважає, що відповідно до ст. 1227 ЦК України, неодержання за життя її батьком пенсія входить до складу спадщини, оскільки члени сім`ї [PERSON] відсутні, вказані суми пенсії протягом шести місяців з часу смерті [PERSON] пенсію не отримали, і вона, як дочка спадкоємця, яка прийняла спадщину, має право на отримання пенсії. Просить суд визнати за нею право власності на неодержану за життя пенсію після смерті [PERSON] в порядку спадкування та зобов`язати Головне управління ПФУ в Донецькій області здійснити нарахування призначеної на праві власності неодержану суму пенсії, яка належала, у розмірі в порядку спадкування за законом після померлого і виплатити її. 11 лютого 2021 року представником відповідача Головного управління ПФУ в Донецькій області був наданий відзив на позовну заяву в якій зазначено, що умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262 від 09 квітня 1992 року. Відповідно до роз`яснень, наданих у листах Міністерства юстиції України від 26 грудня 2008 р. № 758-0-2-08-19 «Щодо практики застосування норми права у випадку колізії» та листі Міністерства юстиції України від 30 січня 2009 року № Н-35267-18 «Щодо порядку застосування нормативно-правових актів у разі існування неузгодженості між підзаконними актами», при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно - правовими актами перевага надається спеціальному, якщо він не скасований виданим пізніше загальним актом. У даному випадку померлий [PERSON] перебував на обліку в Головному управлінні як отримувач пенсії за вислугу років, відповідно до Закону № 2262. Пенсія виплачена по місяць смерті, тобто по [INFO] включно. Отже, Закон № 2262 є спеціальним законом, який регулює та визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом. Виплата неодержаної пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера здійснюється в порядку, встановленому статтею 61 Закону № 2262. Статтею 61 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» визначено, що суми пенсії, які підлягали виплаті пенсіонерові з числа військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, та членів їх сімей і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, не включаються до складу спадщини і виплачуються тим членам його сім`ї, які належать до осіб, що забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника. Проте батьки і дружина (чоловік), а також члени сім`ї, які проживали разом із пенсіонером на день його смерті, мають право на одержання цих сум і в тому разі, якщо вони не належать до осіб, які забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника. За приписами частини 3 цієї статті, зазначені суми виплачуються, якщо звернення за ними надійшло не пізніше 6 місяців після смерті. Постановою правління Пенсійного фонду України від 30 січня 2007 р. № 3-1 затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Згідно із пунктом 4 вказаного Порядку, заява про виплату недоодержаної пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера подається членом його сім`ї до органів, що призначають пенсію, за місцем перебування на обліку померлого пенсіонера. Отже, згідно наведених приписів чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суми недоодержаної пенсії виплачуються членам сім`ї, які належать до осіб, що забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника, або члена сім`ї, які проживали разом із пенсіонером на день його смерті, якщо відповідне звернення надійшло не пізніше 6 місяців після смерті. Шестимісячний строк, встановлений статтею 61 Закону № 2262, є преклюзивним, разом з тим, в даному випадку необхідно враховувати існування об`єктивних чинників, які вплинули на можливість вчасного звернення позивача до Головного управління із заявою про виплату недоодержаної пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера. Отже, основними умовами для отримання сум недоодержаної пенсії є: - проживання членів сім`ї разом із пенсіонером та відповідне звернення до уповноваженого органу Пенсійного фонду України, де померлий пенсіонер перебував на обліку на день його смерті не пізніше 6 місяців після смерті. [PERSON] помер [INFO] у м. Луганську, про що лише 02 листопада 2018 року зроблено відповідний актовий запис № 561 та видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . У даному випадку початок перебігу строку для звернення позивача з заявою є дата смерті. Зважаючи на наведені вище положення статті 61 Закону № 2262 для отримання недоодержаної померлим пенсії позивач повинна була звернутися до Головного управління з відповідною заявою до 10 січня 2019 року. Однак із заявою про виплату неодержаної пенсії позивач до Головного управління у означений вище строк не звернулася. Статтею 1227 Цивільного кодексу України встановлено, що суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини. Нарахування пенсії [PERSON] було припинено з жовтня 2016 року. [PERSON] за життя не вжив заходи щодо своєчасного нарахування та отримання нарахованої пенсії, то він не скористався своїм правом на отримання належних йому сум пенсії. Отже підстав для виплати позивачці, як спадкоємиці, пенсії після смерті [PERSON] за вимогами ст. 1227 ЦК України також відсутні. З урахуванням викладеного, Головне управління вважає, що оскільки Головним управлінням не допущені порушення при здійсненні владних повноважень відносно позивача, то підстави для задоволення позовних вимог відсутні. Просить суд відмовити у задоволенні вимог позивачки у повному обсязі. Позивачка [PERSON] , повідомлена належним чином про дату та час розгляду справи в судове засідання не з`явилася, до суду надала заяву в якій просила справу розглядати без її участі наполягала на задоволенні своїх позовних вимог. Представник відповідача Головного управління ПФУ в Донецькій області в судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином. Суд, розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, встановив такі обставини та відповідні ним докази. Відповідно до свідоцтва про народження позивачки серії [NUMBER] , [PERSON] народилася [INFO] , її батьками зазначені: [PERSON] та [PERSON] . Згідно із свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , 15 вересня 1984 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. Після реєстрації шлюбу позивачка змінила своє прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , у м. Луганськ, Луганської області. Свідоцтво про смерть [PERSON] було видане Станично - Луганським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області, 02 листопада 2018 року. Відповідно до Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі, вбачається, що нотаріусом Другої сєвєродонецької державної нотаріальної контори, внесений реєстраційний запис до Спадкового реєстру: реєстрація спадкової справи 14 листопада 2018 року за № 63320248, номер у нотаріуса 381/2018. Відповідно до довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції № 1445013638 від 07 липня 2015 року, [PERSON] перемістився з тимчасово окупованої території за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до посвідчення серії [NUMBER] виданого 06 квітня 2000 року, [PERSON] призначено пенсію за віком. Відповідно до акту про фактичне проживання з померлою особою на день його смерті № 23 від 20 жовтня 2018 року, за адресою: [ADDRESS] проживала [PERSON] . Відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 0000645488 від 06 листопада 2018 року, [PERSON] яка проживала за адресою: [ADDRESS] була переміщена за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до атестату про зняття з обліку № 913 від 25 січня 2019 року, [PERSON] було припинено виплату пенсії. З вказаного атестату вбачається, що пенсію [PERSON] було виплачено по 30 вересня 2016 року. В судовому засіданні були досліджені матеріали спадкової справи № 381/2018 щодо майна померлого [INFO] [PERSON] , надіслані на запит суду. Відповідно до Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру, вбачається, що нотаріусом Другої сєвєродонецької державної нотаріальної контори, внесено реєстраційний запис до Спадкового реєстру: реєстрація спадкової справи 14 листопада 2018 року за № 63320248, номер у нотаріуса 381/2018. 12 листопада 2018 року [PERSON] звернулася до Другої сєвєродонецької державної нотаріальної контори Луганської області із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого батька [PERSON] .. З матеріалів спадкової справи видно, що нотаріусом був зроблений запит до Управління ПФУ Донецької області, щодо надання інформації про розмір пенсії [PERSON] . У відповідь, Головним управлінням ПФУ в Донецькій області повідомлено, що [PERSON] перебував на обліку в головному управлінні як отримувач пенсії за вислугу років, призначеної відповідно до ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Пенсію не отримував з 01 жовтня 2016 року. На день смерті у [PERSON] залишились наявні суми неодержаної пенсії за період з 01 жовтня 2016 року по 31 липня 2018 року, яка склала 81500 грн. 10 коп.. 26 лютого 2020 року за № 107/02-31, державним нотаріусом Другої сєверодонецької державної нотаріальної контори Луганської області Маліковій С. О. було видано постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на неодержану за життя пенсію батька [PERSON] , оскільки відповідно до ст. 61 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», якою передбачено, що суми пенсії, що підлягають виплаті пенсіонерові з числа військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом та членів їх сімей і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, не включаються до складу спадщини і виплачуються тим членам його сім`ї, які належать до осіб, що забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника. Проте батьки і дружина (чоловік), а також члени сім`ї, які проживали разом із пенсіонером на день його смерті, мають право на одержання цих сум і в тому разі, якщо вони не належать до осіб, які забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника. Зазначені суми виплачуються, якщо звернення за ними надійшло не пізніше 6 місяців після смерті пенсіонера. Крім того під час розгляду поданих заявником документів було встановлено, що серед них відсутній документ, за яким можливо перевірити місце проживання померлого на день смерті, коло осіб, що з ним проживали, а також факт наявності або відсутності спадкоємців. Відповідно до ст. 4 ЦК України, основу цивільного законодавства України становить Конституція України. Основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу (далі - закон). Якщо суб`єкт права законодавчої ініціативи подав до Верховної Ради України проект закону, який регулює цивільні відносини інакше, ніж цей Кодекс, він зобов`язаний одночасно подати проект закону про внесення змін до Цивільного кодексу України. Поданий законопроект розглядається Верховною Радою України одночасно з відповідним проектом закону про внесення змін до Цивільного кодексу України. Актами цивільного законодавства є також постанови Кабінету Міністрів України. Якщо постанова Кабінету Міністрів України суперечить положенням цього Кодексу або іншому закону, застосовуються відповідні положення цього Кодексу або іншого закону. Інші органи державної влади України, органи влади Автономної Республіки Крим можуть видавати нормативно-правові акти, що регулюють цивільні відносини, лише у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом. Цивільні відносини регулюються однаково на всій території України. Відповідно до ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Норма ст. 5 ЦК України розрахована на застосування колізійного принципу пріоритету норми акта, виданого пізніше. Використання колізійного принципу пріоритету норми акта, виданого пізніше дає змогу суб`єкту застосування обрати норму, яка більш вдало та ефективно регулює відповідну сферу суспільних відносин. Такий висновок ґрунтується на тому, що в основі колізійних принципів лежить припущення розумності законодавця. Це припущення передбачає обрання норми права, яка є більш прогресивною внаслідок її пізнішого прийняття або ж норми, яка спрямована на врахування особливостей певного різновиду суспільних відносин. В основу колізійного принципу пріоритету норми акта, виданого пізніше, покладено припущення, що «і той, і інший акт виражає волю одного законодавця, але бажаніше надавати перевагу тій волі законодавця, яка виражена останньою, так як саме вона повинна відповідати духу часу». Норма ст. 9 ЦК України розрахована на те, що норми відповідних актів галузевого законодавства є спеціальними нормами за критерієм об`єкта правовідносин внаслідок того, що врегульовують вужчу сферу суспільних відносин порівняно з ЦК України. За таких обставин колізійна норма ст. 9 ЦК України відтворює положення колізійного принципу, який передбачає пріоритет спеціальної норми над загальною нормою. Так позивачка, звертаючись до суду, посилається на ст. 1227 ЦК України, за якою суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини. Відповідач в обгрунтування своєї позиції посилається на ст. 61 ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», за якою: Суми пенсії, що підлягали виплаті пенсіонерові з числа військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом та членів їх сімей і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, не включаються до складу спадщини і виплачуються тим членам його сім`ї, які належать до осіб, що забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника. Проте батьки і дружина (чоловік), а також члени сім`ї, які проживали разом із пенсіонером на день його смерті, мають право на одержання цих сум і в тому разі, якщо вони не належать до осіб, які забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника. При зверненні кількох членів сім`ї належна їм сума пенсії ділиться між ними порівну. Зазначені суми виплачуються, якщо звернення за ними надійшло не пізніше 6 місяців після смерті пенсіонера. В разі смерті пенсіонера членам його сім`ї або особі, яка здійснила його поховання, виплачується для цього допомога в розмірі тримісячної пенсії, але не менше п`ятикратного розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. \Частина четверта статті 61 із змінами, внесеними згідно із Законами № 3946-12 від 04.02.94, № 1791-VIII від 20.12.2016\ Допомога на поховання не виплачується, якщо поховання пенсіонера здійснено за рахунок держави. \Статтю 61 доповнено частиною п`ятою згідно із Законом № 1081-XIV від 21.09.99\ Аналіз ст. 1227 ЦК України дозволяє дійти висновку, що в даному випадку йдеться мова про всі без винятку пенсійні виплати, які були нараховані померлому та не отримані ним за життя. При цьому, суд звертає увагу, що ст. 1227 ЦК України розміщена законодавцем у книзі шостій «Спадкове право», главі 84 Загальні положення про спадкування. Натомість ст. 61 міститься у ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», у розділі VII «Виплата пенсій». Отже застосовуючи колізійний принцип спеціальної норми, можливо допустити, що 1227 ЦК України є загальною по відношенню до ст. 61 ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» лише в частині порядку виплати неодержаної пенсії членам сім`ї померлого, оскільки за своєю юридично-правовою природою вказані норми права регулюють різні правовідносини і не відносяться одна до одної як загальна та спеціальна норми: так ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» в даному випадку регулює порядок виплати пенсії, а ЦК України регулює спадкові відносини. Разом з тим, ст. 1227 ЦК України передбачається, що у разі відсутності членів сім`ї померлого, суми пенсії включаються до спадкового майна, натомість в ст. 61 ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» зазначається, що пенсія не включається до спадкового майна. За таких обставин, слід дійти висновку про колізійність двох вказаних норм, до яких неможливо застосування принципу спеціальної норми, оскільки як судом зазначалося, вказані норми регулюють різні правовідносини. З огляду на викладене, суд вважає можливим застосування принципу пріоритету норми акта, виданого пізніше, як то передбачено ст. 5 ЦК України. Так, ЦК України набув чинності 01 січня 2004 року, ЦК України в редакції 1963 року не містив норми, аналогічній нормі 1227 ЦК України в редакції 2004 року. ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» набув чинності 01 січня 1992 року, тобто на момент дії ЦК України в редакції 1963 року. При цьому, у вказаний законодавчий акт постійно вносилися зміни, однак моніторинг змін до зазначеного закону дозволяє дійти висновку, що у ст. 61 цього законодавчого акту зміни вносилися двічі: у 1994 році статтю було доповнено частиною 5-ю, до частини 4-ї у 2016 році. Разом з тим, у норми частини першої ст. 61 ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», в якій зазначено, що суми пенсії до спадкового майна не включаються, з 1992 року жодних змін не вносилося. Щодо норм ст. 1227 ЦК України, то вказана стаття залишається незмінною з часу набуття ЦК України чинності. За таких обставин, при вирішенні спору, з огляду на неможливість застосування принципу спеціальної норми у чистому її вигляді, суд зобов`язаний застосувати колізійний принцип пріоритету норми акта, виданого пізніше, який дає змогу обрати норму, яка більш вдало та ефективно регулює відповідну сферу суспільних відносин. Зважаючи на те, що норма ч. 1 ст. 61 ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» була прийнята у 1992 році, натомість норма ст. 1227 ЦК України у 2004 році, суд вважає, що саме вказана норма застосовується до спірних правовідносин. Колізійні принципи права є формою вираження правової доктрини, яка створюється вченими-юристами та проходить тривалу перевірку часом. Внаслідок цього положення правової доктрини є логічно обґрунтованими та мають переконливий характер. Тому у випадку суперечності колізійних принципів і колізійних норм слід враховувати причини такого протиріччя. Суд зазначає, що зважаючи на підлеглість законодавчої системи нормам Конституції України, якою регламентується концепція України, як соціальної держави, прийняття ст. 61 ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» мало на меті перш за все захист членів сім`ї пенсіонера на випадок його смерті. Разом з тим, ЦК України в редакції 1963 року у книзі «Спадкове право» зі змінами станом на 1992 рік, ніяким чином не усував прогалину в законодавстві щодо отримання неодержаної пенсії спадкоємцями за умови відсутності членів сім`ї пенсіонера. Саме прийняття ст. 1227 ЦК України усунуло прогалину в законі. Суд наголошує на тому, що невнесення законодавцем змін до ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» у зв`язку прийняттям норми ст. 1227 ЦК України не означає, що ст. 61 ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» підлягає застосуванню, як спеціальна норма, оскільки в даному випадку йдеться про норми, які регулюють різні суспільні правовідносини. З огляду на викладене, застосуванню до спірних правовідносин підлягає норма ст. 1227 ЦК України, як норма, яка прийнята пізніше норми ст. 61 ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та спрямована на врахування особливостей суспільних відносин щодо спадкування. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З матеріалів спадкової справи видно, що нотаріусом був зроблений запит до Управління ПФУ Донецької області, щодо надання інформації про розмір пенсії [PERSON] . У відповідь, Головним управлінням ПФУ в Донецькій області за № 6658/03-4 від 20 червня 2019 року повідомлено, що [PERSON] перебував на обліку в головному управлінні як отримувач пенсії за вислугу років, призначеної відповідно до ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Пенсію не отримував з 01 жовтня 2016 року. На день смерті у [PERSON] залишились наявні суми неодержаної пенсії за період з 01 жовтня 2016 року по 31 липня 2018 року, яка склала 81500 грн. 10 коп.. Як видно із вказаного повідомлення, відповідачем також роз`яснюється право на звернення до Пенсійного фонду членам сім`ї померлого. З огляду на викладене, судом не приймаються до уваги доводи відповідача у відзиві, де ним зазначається, що нарахування пенсії [PERSON] припинилося у жовтні 2016 року, що свідчить про відсутність підстав для отримання цих виплат спадкоємцями. Отже, в судовому засіданні достовірно встановлено, що [PERSON] перебував на обліку в головному управлінні як отримувач пенсії за вислугу років, призначеної відповідно до ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». На день смерті у [PERSON] залишились наявні суми неодержаної пенсії за період з 01 жовтня 2016 року по 31 липня 2018 року, яка склала 81500 грн. 10 коп.. 26 лютого 2020 року за № 107/02-31, державним нотаріусом Другої сєверодонецької державної нотаріальної контори Луганської області Маліковій С. О. була видана постанова про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на ннеодержану за життя пенсію батька [PERSON] з посиланням на ст. 61 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб». Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму ВСУ N 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. У зв`язку із викладеним, слід дійти висновку, що відмова нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину з підстав, вказаних ним у постанові, є окремою підставою для звернення до суду із відповідними позовними вимогами, та не є безумовною підставою відмови у задоволенні позовних вимог. Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Виходячи зі змісту статті 392 ЦК України право власності встановлюється в судовому порядку, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Відповідно до вимог статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1227 ЦК України передбачено, що суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини. Таким чином, аналіз статей 1218, 1219, 1227 ЦК України свідчить, що законодавець передбачає спадкування права на отримання нарахованої, але не одержаної пенсії. З матеріалів спадкової справи вбачається, що єдиною спадкоємицею за законом першої черги після смерті [PERSON] є його дочка [PERSON] , яка прийняла спадщину шляхом подання заяви про її прийняття у шестимісячний строк з дня відкриття спадщини. Також, згідно із повідомленням Головного управління ПФУ в Донецькій області за № 6658/03-4 від 20 червня 2019 року, на день смерті у [PERSON] залишились наявні суми неодержаної пенсії за період з 01 жовтня 2016 року по 31 липня 2018 року, у загальному розмірі 81500 грн. 10 коп.. Членами сім`ї вказані кошти не отримані, про що зазначив відповідач у своєму відзиві. З огляду на викладене, враховуючи що право позивачки, як спадкоємиці на отримання неодержаної за життя пенсіонера пенсії не визнається, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині визнання права власності позивачки, як спадкоємиці першої черги за законом, на неодержану за життя [PERSON] пенсію за період з 01 жовтня 2016 року по 31 липня 2018 року, у загальному розмірі 81500 грн. 10 коп.. Вирішуючи позов в частині вимог про зобов`язання здійснити нарахування пенсії, суд приходить до висновку, що такі вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з таких встановлених в судовому засіданні обставин та відповідних їм доказів. Судом достовірно встановлено, що згідно із повідомленням Головного управління ПФУ в Донецькій області за № 6658/03-4 від 20 червня 2019 року, на день смерті у [PERSON] залишились наявні суми неодержаної пенсії за період з 01 жовтня 2016 року по 31 липня 2018 року, у загальному розмірі 81500 грн. 10 коп.. Судом не прийняті до уваги твердження відповідача в тій їх частині, що нарахування пенсії за вказаний у відповіді період не проводилося, оскільки такі твердження спростовані дослідженою в судовому засіданні вказаною відповіддю ГУ ПФУ. При цьому, суд додатково зазначає, що за нормами ст. 1227 ЦК України, до спадкового майна входять лише нараховані суми пенсії, які не були отримані спадкоємцем за життя. Отже підстав для задоволення позову в частині зобов`язання нарахувати суму пенсії, судом не встановлено. Вимоги про виплату(стягнення) з відповідача на користь позивачки нарахованої але неодержаної пенсії [PERSON] , який помер [INFO] , у розмірі 81500 грн. 10 коп. підлягають задоволенню, з огляду на їх законність та обгрунтованість. Розв`язуючи питання стягнення судових витрат, суд виходить з таких міркувань. Так, відповідно до документів, наданих суду позивачем, судові витрати полягають у сплаті судового збору. Відповідно до п. 8 статті 6 ЗУ «Про судовий збір», розподіл судового збору між сторонами та перевірка повноти сплати судового збору здійснюються відповідно до процесуального законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України, яка передбачає розподіл судових витрат між сторонами, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За змістом ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судом позов задоволений частково. Відповідно до п. 36 Постанови ВССУ № 10 від 7 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI). Якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну. З огляду на те, що позовні вимоги судом задоволені частково, однак пропорційність розподілу судових витрат точно визначити неможливо, суд приходить до висновку про можливість рівного розподілу судових витрат та стягнення з відповідача на користь позивача 50% від сплаченого позивачем судового збору, що становить 420 грн. 40 коп.. На підставі викладеного,

Outcome: partial