Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-19 00:00:00

26.01.2021 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з наданим позовом, мотивуючи тим, що 11.03.2012 року з метою отримання банківських послуг [PERSON] підписав заяву № б/н, згідно якої він отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач своїм підписом в анкеті-заяві підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг (далі Умови) та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг. Відповідач надав свою згоду на встановлення кредитного ліміту, його зміну за рішенням та ініціативою Банку і надав Банку право в будь-який момент змінити кредитний ліміт. Він, як власник картрахунку, зобов`язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення Овердрафту. Позивач зазначає, що повністю виконав свої зобов`язання за договором, надав відповідачу кредит. Відповідач своїх зобов`язань не виконав, не надав своєчасно Банку грошей для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, тобто порушив умови кредитного договору, внаслідок чого утворилася заборгованість. У зв`язку із порушенням зобов`язань за кредитним договором № б/н від 11.03.2012 року станом на 30.11.2020 року відповідач має заборгованість за кредитом в сумі 26 968 грн. 33 коп., яка складається із: 8 940 грн. 15 коп. - тіла кредиту; 18 028 грн. 18 коп. - відсотків за користування кредитом. Ухвалою суду від 26.01.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження та вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Сторонам роз`яснено порядок розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження; подання відзиву, відповіді на відзив, заперечень, клопотань і доказів. Ухвалою суду від 01.03.2021 року за клопотанням відповідача розгляд справи було відкладено для надання йому часу для подачі відзиву на позов. Відповідач в поданому до суду відзиві, просив відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на правовий висновок Великої палати Верховного суду від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17. Зазначив, що ніякі Умови та правила надання банківських послуг або Тарифи під час укладення анкети-заяви працівниками Банку йому до відома не доводились, а в анкеті-заяві відсутня домовленість сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, тому вони не можуть розцінюватись як стандартна типова форма, що встановлена для укладеного кредитного договору. Також вказав, що відсотки за користування кредитом можуть нараховуватись в межах строку кредитування, який встановлюється у договорі, проте такий строк не визначений, тому позивач не має права нараховувати відсотки, як плату за користування кредитом. Крім того, вважає що до спірних правовідносин слід застосувати строк позовної давності. Надав копії отриманих ним у Приватбанку пластикових карток, якими користувався і строк дії яких скінчився у 2014 року та у 2015 року. Ухвалою суду від 25.03.2021 року розгляд справи відкладено для надання представнику позивача часу для подачі відповіді на відзив. Представником позивача надано відповідь на відзив, в якій він спростовує пояснення відповідача з посиланням на те, що відповідачем було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, яка разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком договір. Умови і Правила кредитування відповідачу були відомі, крім того вони розміщені на офіційному сайті та у відділеннях Банку. Відповідач з 11.09.2011 року почав користуватись кредитними коштами, розраховувався у банкоматах, поповнював кредитний рахунок і таким чином погоджувався на умови та визнавав свої зобов`язання за договором. Зазначив, що строк дії картки скінчився останнього дня 08.2018 року; позов подано 21.01.2021 року, тобто в межах строку позовної давності, а тому строк позовної давності дотримано при зверненні до суду. Також оскільки порушення зобов`язання триває, відсутня можливість встановити початок перебігу позовної давності, тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Станом на день розгляду справи сторонами не подано будь-яких інших заяв, клопотань тощо. Вирішуючи надану справу у порядку спрощеного позовного провадження без участі сторін за наявними у справі доказами, суд приходить до висновку про те, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з таких підстав. Правовідносини, за якими суд вирішує спір, врегульовані такими нормами закону. За положеннями статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Статтями 525, 526, 527, 530 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Згідно ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) відповідно до ст. 1054 ЦК України зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України в разі порушення позичальником строків виконання зобов`язань банк має право вимагати дострокового повернення всієї суми кредиту та погашення позичальником заборгованості за кредитом. Судом встановлено, що позивачем на підтвердження факту укладення між сторонами кредитного договору б/н надано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку від 11.03.2012 року. В такій анкеті не зазначено розмір кредиту; вид кредитної картки, отриманої відповідачем, і тарифи до цієї картки, хоча з наданих позивачем Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» вбачається, що вони є декількох видів: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT» та «Універсальна GOLD», умови кредитування за якими різняться. Відповідні докази суду не надано. [PERSON] згідно наданої Банком довідки отримував картки з номерами: [NUMBER] строком дії з 10.09.2011 року до січня 2015 року; [NUMBER] з 11.05.2013 року до травня 2015 року; [NUMBER] з 30.05.2012 року до травня 2016 року, [NUMBER] з 11.05.2013 року до січня 2017 року, [NUMBER] з 25.11.2016 року до вересня 2018 року. Інформації про те, на підставі якого кредитного договору відповідачу були надані зазначені картки, а також про розміри процентних ставок за користування кредитом, суду не надано. Перша картка відповідачу була видана 10.09.2011 року. 12.09.2011 року він почав користуватись кредитними коштами, що підтверджується випискою з рахунку про рух коштів, проте наданий до суду кредитний договір б/н між сторонами укладено лише 11.03.2012 року. Про це позивач зазначає у відзиві на позов, тож час початку користування карткою передує часу укладення договору від 11.03.2012 року, а тому у суду є обґрунтовані сумніви у належності наданих позивачем доказів до предмета спору. Відповідачем надано копії кредитних карток, якими він користувався, з номерами: [NUMBER] зі строком дії до травня 2015 року та [NUMBER] зі строком дії до вересня 2014 року. Однак Банком не надано доказів про отримання відповідачем картки за номером [NUMBER] , а тому не зрозуміло, на підставі якого кредитного договору відповідач користувався вказаною карткою, і чи має вона відношення до кредитного договору від 11.03.2012 року. З виписки з рахунку про рух коштів вбачається, що відповідач користувався кредитними картками, зокрема № [NUMBER] . Надані позивачем виписки по картрахункам підтверджують зняття та погашення кредитних коштів кредитодавця, містять інформацію про рух коштів по кредитній картці позичальника, відображають всі операції за цією кредитною карткою (з визначенням дати проведення операції та чітким визначенням проведеної операції, зазначенням суми на балансі рахунку після проведеної з коштами операції), однак такі виписки суперечать наданому Банком розрахунку заборгованості, зокрема щодо внесення [PERSON] коштів на погашення заборгованості за кредитним договором. Оскільки надані Банком розрахунки заборгованості та виписки з картрахунків містять розбіжності, це свідчить про те, що надана Банком виписка з рахунку відповідача не підтверджує доданий до позову розрахунок заборгованості. Розрахунок заборгованості не є первинним документом, а є інформаційним документом по факту обробки фактичного операційного руху грошових коштів по рахунках кредитної угоди, а також відображає стан нарахувань в певні періоди часу. Такий розрахунок має бути підтверджений первинними документами. За встановлених судом обставин на підставі наданих позивачем доказів неможливо достовірно встановити, на підставі якого (яких) кредитного(их) договору(ів) відповідачу були надані картки, які саме, а також розмір кредиту; вид кредитних карток і тарифи до них, а відтак не можливо визначити наявність і розмір заборгованості [PERSON] за кредитним договором б/н від 11.03.2012 року. Статтею 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, коли наявні підстави для звільнення від доказування. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених законом випадках. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи з вищезазначеного, суд вважає, що відсутні законні підстави для задоволення позову через необґрунтованість та недоведеність позивачем позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором б/н станом на 30.11.2020 року в сумі 26 968 грн. 33 коп. Крім того, статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з положеннями ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності, відповідно до ст. 257 ЦК України, щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки, згідно ст. 261 ЦК України, а не закінченням строку дії договору. Саме такі висновки містяться у постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року (справа № 6-14цс14) та від 3 червня 2015 року (справа № 6-31цс15). Згідно наданої виписки Банку б/н станом на 15.12.2020 року останній платіж за карткою № [NUMBER] відповідач вчинив 30.12.2014 року, а отже з того часу позивач достеменно знав про порушення відповідачем умов укладеного договору. Строк дії картки № [NUMBER] - до останнього дня травня 2015 року. З виписки також вбачається, що з 30.12.2014 року відповідач взагалі не користувався кредитними коштами, Банк лише списував відсотки за користування кредитним лімітом та штрафні санкції за невиконання зобов`язання. З того часу до звернення Банку до суду минуло більше трьох років, тобто визначений ст. 257 ЦК України строк позовної давності сплинув до пред`явлення наданого позову. Однак, суд вважає, що в даному випадку не можливо застосувати наслідки спливу строку позовної давності, оскільки наявні підстави для відмови в задоволенні позову через його необґрунтованість та недоведеність. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, відповідно до ст. 141 ЦПК України витрати позивача по сплаті судового збору не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed