Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-08 00:00:00

26 березня 2014 року позивач звернулася до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що сторони перебували у шлюбі від травня 1985 року по лютий 2014 року. За час шлюбних відносин сторони придбали дві квартири. На разі виникла необхідність у їх поділі, оскільки відповідач заперечує її право на це майно. Викладені обставини стали причиною звернення позивача до суду з позовом про визнання за позивачем права власності на квартири [ADDRESS], визнання за відповідачем права власності на належну їй 1/4 частину квартири [ADDRESS] (а.с.а.с. 1 - 5, 26, 29 - 33). 22 квітня 2014 року ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська справу було передано за підсудністю до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська (а.с. 39). У судовому засіданні позивач підтримала позов у повному обсязі, а відповідач - не заперечував проти його задоволення. Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом було встановлено, що сторони перебували у шлюбі від 04.05.1985 р. по 19.02.2014 р. (а.с.а.с. 21, 22). Від шлюбу сторони мають двох повнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с.а.с. 11, 12). 21 липня 2007 року сторони та їх діти у рівних частках (по 1/4) придбали квартиру [ADDRESS] (а.с. 13). 20 липня 2005 року позивач за договором купівлі-продажу придбала квартиру [ADDRESS] (а.с.а.с. 15 - 17). Відповідно до частини 1, абзацу 1 частини 2 статті 4 Цивільного кодексу Української РСР цивільні права і обов'язки виникають з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, а також з угод, передбачених законом. Згідно з частиною 1 статті 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Аналогічні положення містила в собі стаття 16 Закону України від 07.02.1991 р. № 697-ХІІ «Про власність». Ураховуючи положення приведених норм, суд вважає, що право спільної сумісної власності сторін безумовно поширюється на квартиру [ADDRESS]. Вона була придбана під час шлюбу, не є річчю індивідуального користування, що є підставою для такого висновку суду. У відповідності з частиною 1 статті 60, статті 63 Сімейного кодексу України (далі - СК) майно, придбане подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з подружжя не мав за поважною причиною самостійного заробітку (доходу). Подружжя мають рівні права на володіння, користування й розпорядження майном, яке належить їм на праві спільної сумісної власності. Аналогічні положення містить у собі частина 3 статті 368 Цивільного кодексу України. За правилами частини 1 статті 61 СК об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, крім виключених з цивільного обігу. Таким чином, суд вважає, що право спільної сумісної власності сторін також поширюється й на квартиру [ADDRESS]. Вона була придбана під час шлюбу, не є річчю індивідуального користування. Частиною 1 статті 69, частиною 1 статті 70 СК передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За правилами частини 1 статті 71 СК майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Відтак, ураховуючи позицію відповідача, який не заперечував проти запропонованого позивачем варіанту поділу спільного майна, суд вважає за необхідне заявлений позов задовольнити.

Outcome: approved