Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-11 00:00:00

25 листопада 2016 року [PERSON] звернувся в суд з зазначеним позовом, який обґрунтував тим, що рішенням Любомльського районного суду від 17.12.2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 19.02.2013 року, з відповідача [PERSON] в його користь стягнуто 144072,55 грн., з яких: 141675 грн. - майнової шкоди, 980,80 грн. витрат за проведення експертного автотоварознавчого дослідження автомобіля та 1416,75 грн. - сплаченого судового збору. Розмір заборгованості за виконавчим листом, виданим на підставі зазначеного судового рішення, згідно повідомлення ВДВС Любомльського РУЮ, станом на 03.11.2016 року становить 144072,55 грн. За викладених обставин, посилаючись на положення ст.ст.625, 1166 ЦК України, позивач, у поданій 11.04.2017 року заяві про збільшення позовних вимог, просив стягнути з відповідача [PERSON] в його користь 170633,20 грн., з яких: 152716,90 грн. інфляційних втрат за період березень 2013 року лютий 2017 року та 17916,30 грн. три проценти річних від простроченої суми за період з 19.02.2013 року по 12.04.2017 року. Не погоджуючись із заявленими [PERSON] позовними вимогами, відповідач [PERSON] подала письмові заперечення, у яких вказала, що виконання судового рішення Любомльського районного суду від 17.12.2012 року за виконавчими листами [PERSON] та [PERSON] здійснювалось в рамках зведеного виконавчого провадження, за яким нею в повному обсязі погашено заборгованість перед [PERSON] в загальній сумі 10955,09 грн., про що державним виконавцем 02.09.2016 року винесено відповідну постанову про закінчення виконавчого провадження №37382385. При цьому, жодних дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення суду упродовж строку виконавчого провадження вона не вчиняла. Вимоги ж позивача про стягнення з неї суми інфляції та процентів річних від простроченої суми боргу вважає безпідставними, оскільки передбачена ст.625 ЦК України відповідальність не застосовується до правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством, а частина 2 цієї ж норми не поширюється на правовідносини, що виникають у звязку із завданням шкоди. Крім цього зазначає, що відшкодування шкоди - це відповідальність, а не боргове (грошове) зобов'язання, на шкоду не повинні нараховуватись проценти за користування чужими грошовими коштами, що теж є відповідальністю. Вважає, що нарахування процентів на суму шкоди є фактично подвійною мірою відповідальності, а спірні правовідносини щодо майнової шкоди, спричиненої позивачу, уже врегульовано ухваленим рішенням Любомльського районного суду від 17.12.2012 року, тому просила у задоволенні позову [PERSON] відмовити. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, з підстав наведених у позові, та просили їх задовольнити. Відповідач позов [PERSON] не визнала та у його задоволенні просила відмовити. Представник відповідача в судовому засіданні висловила доводи, аналогічні тим, що викладені у письмових запереченнях її довірительки, та просила у задоволенні позову відмовити за його безпідставністю. Заслухавши пояснення сторін, їх представників та дослідивши письмові докази у справі, судом встановлено наступне. Рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 17 грудня 2012 року, ухваленим у справі №0310/2856/2012, за позовом [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, вирішено стягнути \~з Савош (дошлюбне прізвище Коцура) І.С. в користь [PERSON]: 141675,00 грн. майнової шкоди, 980,80 грн. витрат за проведене експертне автотоварознавче дослідження автомобіля, 1416,75 грн. сплаченого судового збору, та в користь [PERSON]: 10846,62 грн. втрати товарної вартості автомобіля «Лексус РХ 350», р.н.з. АС 8585 АТ, \~і 108,47 коп. сплаченого судового збору. Ухвалою апеляційного суду Волинської області від 19 лютого 2013 року зазначене рішення суду першої інстанції залишено без змін. 19 березня 2013 року Любомльським районним судом у вказаній цивільній справі №0310/2856/2012 видано виконавчий лист про стягнення з [PERSON] в користь [PERSON]: 141675,00 грн. майнової шкоди, 980,80 грн. витрат за проведене експертне автотоварознавче дослідження автомобіля та 1416,75 грн. сплаченого судового збору, який позивачем [PERSON] предявлений до примусового виконання у відділ ДВС Любомльського районного управління юстиції 02 квітня 2013 року. 03 квітня 2013 року за вказаним виконавчим листом старшим державним виконавцем відділу ДВС Любомльського РУЮ відкрито виконавче провадження серії ВП №37383060 та боржнику [PERSON] надано строк для самостійного виконання судового рішення у строк до 09 квітня 2013 року. З наданої на запит суду копії матеріалів виконавчого провадження серії ВП №37383060 встановлено, що постановою старшого державного виконавця відділу ДВС Любомльського РУЮ на все майно боржника [PERSON] накладено арешт. Відповідно до листа відділу ДВС Любомльського РУЮ від 03.11.2016 року за вих.№6350/03-20/3, наданого на заяву позивача, заборгованість по даному виконавчому провадженні становить 144072,55 грн. Копією матеріалів виконавчого провадження серії ВП №37383060, витребуваних судом, стверджено існування станом на 20.03.2017 року аналогічної суми заборгованості у 144072,55 грн. Доказів про повне чи часткове погашення боргу із зазначеної суми на дату ухвалення рішення у даній справі стороною відповідача суду не надано. Отже, на підставі наведеного, судом встановлено, що станом на 12 квітня 2017 року відповідачем [PERSON], як боржником у справі №0310/2856/2012, судове рішення від 17.12.2012 року в частині, що стосується позивача [PERSON], взагалі не виконане ні в добровільному, ні в примусовому порядку, та сума її боргу перед позивачем, що визначена судовим рішенням, залишається незмінною і становить 144072,55 грн. Аналізуючи встановлені фактичні обставини справи в розрізі чинного законодавства України, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.509 ЦК України,\~зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. За змістом ч.1 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Частиною 2 ст.11 ЦК України визначено, що\~підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти. На підставі досліджених доказів судом встановлено, що за рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 17.12.2012 року відповідач [PERSON] зобовязана сплатити позивачу [PERSON]: заподіяну майнову шкоду в сумі 141675,00 грн.; витрати за проведення експертного дослідження автомобіля 980,80 грн. та сплачений судовий збір 1416,75 грн. Вказане зобов'язання зводиться до сплати відповідачем грошей, відтак, є грошовим зобов'язанням. Згідно ч.2 ст.625 ЦК України,\~в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-113цс14 від 10 жовтня 2014 року. У відповідності до абз.2 ч.1 ст.360-7 ЦПК України,\~висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Виходячи з наведеного, посилання сторони відповідача на те, що нарахування процентів на суму шкоди є фактично подвійною мірою відповідальності є безпідставними, оскільки в даному випадку нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання. Відтак, доводи сторони відповідача про те, що ч.2 ст.625 ЦК України\~не поширюється на спірні правовідносини, судом до уваги не приймаються. Не заслуговує на увагу суду й вказівка сторони відповідача про повне виконання [PERSON] судового рішення від 17.12.2012 року в частині сплати коштів [PERSON] в загальній сумі 10955,09 грн., оскільки остання є самостійним стягувачем та виконання в її користь грошового зобовязання не може зменшувати чи змінювати обсяг відповідальності одного й того ж боржника щодо іншого стягувача, яким в даному випадку є позивач [PERSON] Судове рішення про стягнення з [PERSON] в користь [PERSON] коштів в сумі 144072,55 грн. набрало законної сили 19 лютого 2013 року та станом на дату ухвалення рішення у даній справі відповідачем не виконане. Вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат заявлені за період прострочення сплати боргу з березня 2013 року по лютий 2017 року, а три проценти річних від простроченої суми з 19.02.2013 року по 12.04.2017 року, тобто по дату ухвалення судового рішення. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Отже, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає справу в межах заявлених позивачем позовних вимог. При визначенні розміру інфляційних втрат суд керується Рекомендаціями відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, наведених у листі Верховного Суду України від 03.04.1997 року за №62-97 р. Індекси інфляції за заявлений позивачем період з березня 2013 року по лютий 2017 року наступні: - за березень грудень 2013 року 100,4% (100,0 х 100,0 х 100,1 х 100,0 х 99,9 х 99,3 х 100,0 х 100,4 х 100,2 х 100,5); - за 2014 рік 124,9%: - за 2015 рік 143,3%; - за 2016 рік 112,4%; - за січень лютий 2017 року 102,1% (101, х 101,0). Виходячи з наведеного, індекс інфляції за загальний період з березня 2013 року по лютий 2017 року рівний 206,2 % (100,4 х 124,9 х 143,3 х 112,4 х 102,1). Отже, сума боргу за рішенням Любомльського районного суду від 17.12.2012 року з урахуванням зазначеного індексу інфляції становить 297077,60 грн., із розрахунку: 144072,55 грн. х 206,2 %, а розмір самого інфляційного збільшення боргу, тобто за мінусом основної суми боргу, складає 153005,05 грн. (297077,60 грн. - 144072,55 грн.). Водночас позивач у заявлених позовних вимогах просить суд стягнути інфляційні втрати в розмірі 152716,90 грн., а оскільки суд не може вийти за межі позовних вимог, тому на користь позивача підлягають стягненню інфляційні втрати саме в заявленому розмірі - 152716,90 грн. Також на суму боргу підлягає нарахуванню три відсотки річних за період з 19 лютого 2013 року по 12 квітня 2017 року в розмірі 17916,30 грн., із розрахунку: 144072,55 грн. х 3% х 1513 днів / 365. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підставними, тому підлягають задоволенню в повному обсязі зі стягненням з відповідача на користь позивача суми інфляційного збільшення боргу в розмірі 152716,90 грн. та трьох процентів річних у розмірі 17916,30 грн., а всього 170633,20 грн. Задовольняючи позов, суд, на підставі ч.1 ст.88 ЦПК України, покладає на відповідача понесені позивачем у справі судові витрати у вигляді судового збору в сумі 1706,33 грн., виходячи із загальної суми задоволених позовних вимог, та 180 грн. за опублікування судового оголошення про виклик відповідача в судове засідання через засоби масової інформації. На підставі викладеного,

Outcome: approved