Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-23 00:00:00

26.01.2016 року позивачка звернулась до суду з зазначеним позовом , обгрунтовуючи свої вимоги тим , що їй на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 2,52 га , розташована на території Гвоздавської сільської ради Любашівського району Одеської області , яка перейшла їй у власність після смерті її матері [PERSON] на підставі рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 04.05.2006 року Їй було відомо , що її мати , яка померла у 2002 році, уклала договір оренди зазначеної земельної ділянки з відповідачем до 2010 р. Наприкінці 2014 р. вона отримала договір оренди вказаної земельної ділянки , датований 20.12.2010 року , укладений між нею та відповідачем, підписаний від її імені, який особисто вона не підписувала і про існування якого не знала. Договір був зареєстрований у відділі Держкомзему у Любашівському районі , про що у державному реєстрі земель вчинено запис від 12.03.2012 року № 512330004000875. 29.12.2015 р. Любашівським районним судом Одеської області було винесено рішення , яким їй було відмовлено у позові до відповідача про повернення земельної ділянки та не перешкоджанні у володінні та користуванні нею. В ході розгляду зазначеної справи було проведено почеркознавчу експертизу , відповідно до висновку якої підписи у договорі оренди зазначеної земельної ділянки та в акті приймання передачі земельної ділянки в оренду , який є додатком №1 до вказаного договору , виконані не нею , а іншою особою. Посилаючись на те , що в момент вчинення правочину не були дотримані вимоги про те , що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, просила суд визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 20.12.2010 р., укладений між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю виробничо наукова фірма «Зеленогірське» , зареєстрований у відділі Держкомзему у Любашівському районі 12.03.2012 року за № 512330004000875. Зобов»язати Товариство з обмеженою відповідальністю виробничо наукова фірма «Зеленогірське» в особі директора ТОВ ВНФ «Зеленогірське» [PERSON] повернути їй земельну ділянку площею 2,52 га , розташовану на території Гвоздавської сільської ради Любашівського району Одеської області , кадастровий номер 5123381400:01:005:0309 , належну їй на підставі державного акту серії ОД № 068568 від 03.03.2004 р. , та не чинити перешкод у володінні та користуванні нею. Стягнути з відповідача на її користь судові витрати по справі. Позивачка в судовому засіданні позов підтримала та пояснила , що постійно проживає у м Кривий Ріг Дніпропетровської області. У 1994 р. вона забрала до себе свою матір [PERSON] М Є., яка померла у 2002 р. Після смерті матері вона успадкувала земельну ділянку площею 2,52 га , розташовану на території Гвоздавської сільської ради Любашівського району Одеської області, яка належала її матері. У 2004 р. їй був виданий державний акт на право власності на дану земельну ділянку. Їй було відомо , що дана земельна ділянка знаходиться в користуванні відповідача . Плату за користування належною їй земельною ділянкою за її згодою отримували її родичі , які проживають за місцем знаходження земельної ділянки . У 2012 р. вона вирішила узаконити використання належної їй земельної ділянки , уклавши відповідний договір оренди. Тоді вона дізналась , що вже існує договір оренди , укладений 20.12.2010 р. між нею та Товариством з обмеженою відповідальністю виробничо наукова фірма «Зеленогірське» , зареєстрований у відділі Держкомзему у Любашівському районі від 12.03.2012 року за № 512330004000875. Оскільки даний договір вона не укладала і не підписувала , то звернулась до відповідача з вимогою про повернення їй даної земельної ділянки . Однак відповідач повідомив їй , що у зв»язку з понесеними затратами вирішення зазначеного питання можливе тільки в судовому порядку. У 2015 р. вона звернулась до Любашівського районного суду з позовом про повернення земельної ділянки , оскільки її сподівання , що відповідач протягом двох - трьох років поверне їй земельну ділянку не виправдались. Її далекі родичі Кир»як та Чиж за користування відповідачем належною їй земельною ділянкою у 2013 р. перерахували їй 1200 гривень , у 2014 р. - 2200 гривень , у 2015 р. - 3200 гривень. Позивачка також пояснила , що нікого зі своїх родичів не просила підписати за неї даний договір. У випадку , якби за неї даний договір був підписаний її родичами , то вони обов»язково б повідомили її про це . Однак ніхто з родичів не повідомляв її про те , що підписав за неї вказаний договір. До 2012 р. їй не було відомо про існування зазначеного договору та про його умови. Оскільки відповідач добровільно не повертав їй земельну ділянку , продовжуючи нею користуватись , то орендну плату за її згодою отримували її родичі. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав і пояснив , що спірний договір , укладений між позивачкою та відповідачем , був зареєстрований в установленому порядку . Тому він є дійсним. Хто саме підписував даний договір від імені позивачки йому невідомо , але , оскільки позивачка отримувала орендну плату за даним договором , то вона не могла не знати про існування даного договору. Отримання нею орендної плати за спірним договором свідчить про те , що вона визнала даний договір , з чого можна зробити висновок, що договір був підписаний за дорученням позивачки іншою особою. Для реєстрації договору безпосередньо позивачкою були надані копії паспорту, ідентифікаційного коду та державного акта на право власності на земельну ділянку , що також підтверджує її згоду на укладення спірного договору. Крім того , представник відповідача з посиланням на те , що позивачці було відомо про укладення спірного договору у вересні 2012 р. просив суд застосувати позовну давність при вирішенні даного позову. Вислухавши сторони , допитавши свідків , дослідивши матеріали справи , суд вважає , що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав . Судом установлено , що позивачці [PERSON] на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ОД № 068568 належить земельна ділянка площею 2,52 га , розташована на території Гвоздавської сільської ради Любашівського району Одеської області ( а.с.- 5 ) Договір оренди земельної ділянки від 20.12.2010 р., укладений між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю виробничо наукова фірма «Зеленогірське» , зареєстрований у відділі Держкомзему у Любашівському районі 12.03.2012 року за № 512330004000875. Рішенням Любашівського районного суду Одеської області від 29.12.2015 р. ( справа № 507/346/15-ц ) позивачці [PERSON] відмовлено у позові до Товариством з обмеженою відповідальністю виробничо наукова фірма «Зеленогірське» про повернення земельної ділянки та не перешкоджанні у володінні та користуванні у зв»язку з тим , що позивачкою не заявлено позовну вимогу про визнання недійсним договору оренди землі від 20.12.2010 р., ( а.с.- 15 ). В ході розгляду зазначеної справи № 507/346/15-ц була проведена судова почеркознавча експертиза від 30.09.2015 р. , за висновком якої підпис від імені [PERSON]С у графі : «Орендодавець» договора оренди землі від 20.12.2010 р., укладеного між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю виробничо наукова фірма «Зеленогірське» в особі [PERSON] , зареєстрованого за № 512330004000875 , виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Підпис від імені [PERSON]С у графі: «Передав» акта приймання - передачі земельної ділянки в оренду від 20.12.2010 р., укладеного між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю виробничо наукова фірма «Зеленогірське» в особі [PERSON], виконаний не [PERSON] , а іншою особою.( а.с.- 24 ). Позивачка , допитана в судовому засіданні в якості свідка , пояснила що постійно проживає у м Кривий Ріг Дніпропетровської області. У 1994 р. вона забрала до себе свою матір [PERSON] М Є., яка померла у 2002 р. Після смерті матері вона успадкувала земельну ділянку площею 2,52 га , розташовану на території Гвоздавської сільської ради Любашівського району Одеської області, яка належала її матері. У 2004 р. їй був виданий державний акт на право власності на дану земельну ділянку. Їй було відомо , що дана земельна ділянка знаходиться в користуванні відповідача. Плату за користування належною їй земельною ділянкою за її згодою отримували її родичі , які проживають за місцем знаходження земельної ділянки . У 2012 р. вона вирішила узаконити використання належної їй земельної ділянки , уклавши відповідний договір оренди [PERSON] вона дізналась , що вже існує договір оренди , укладений 20.12.2010 р. між нею та Товариством з обмеженою відповідальністю виробничо наукова фірма «Зеленогірське» , зареєстрований у відділі Держкомзему у Любашівському районі від 12.03.2012 року за № 512330004000875. Оскільки даний договір вона не укладала і не підписувала , то звернулась до відповідача з вимогою про повернення їй даної земельної ділянки . Однак відповідач повідомив їй , що у зв»язку з понесеними затратами вирішення зазначеного питання можливе тільки в судовому порядку. У 2015 р. вона звернулась до Любашівського районного суду з позовом про повернення земельної ділянки , оскільки її сподівання , що відповідач протягом двох - трьох років поверне їй земельну ділянку не виправдались. Її далекі родичі Кир»як та Чиж за користування відповідачем належною їй земельною ділянкою у 2013 р. перерахували їй 1200 гривень , у 2014 р. - 2200 гривень , у 2015 р. - 3200 гривень. Позивачка також пояснила , що нікого зі своїх родичів не просила підписати за неї даний договір. У випадку , якби за неї даний договір був підписаний її родичами , то вони обов»язково б повідомили її про це . Однак ніхто з родичів не повідомляв її про те , що підписав за неї вказаний договір. До 2012 р. їй не було відомо про існування зазначеного договору та про його умови. Оскільки відповідач добровільно не повертав їй земельну ділянку , продовжуючи нею користуватись , то орендну плату за її згодою отримували її родичі. Представник відповідача , заперечуючи проти задоволення позову , заявив , що спірний договір , укладений між позивачкою та відповідачем , був зареєстрований в установленому порядку . Тому він є дійсним. Хто саме підписував даний договір від імені позивачки йому невідомо , але , оскільки позивачка отримувала орендну плату за даним договором , то вона не могла не знати про існування даного договору. Отримання нею орендної плати за спірним договором свідчить про те , що вона визнала даний договір , з чого можна зробити висновок, що договір був підписаний за дорученням позивачки іншою особою. Для реєстрації договору безпосередньо позивачкою були надані копії паспорту, ідентифікаційного коду та державного акта на право власності на земельну ділянку , що також підтверджує її згоду на укладення спірного договору. Крім того , представник відповідача просив суд застосувати позовну давність , оскільки позивачка у 2012 р. знала про існування даного договору. Проте погодитись з такою позицією представника відповідача не можливо, виходячи зі слідуючого. Відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально Згідно з ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким , що вчинений у письмовій формі , якщо він підписаний його стороною ( сторонами) Згідно з ст.. 203 ЦК України особа , яка вчиняє правочин , повинна мати обсяг необхідної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі . Правочин має вчинятись у формі , встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків , що обумовлені ним. Відповідно до статті 215 ЦПК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами ) вимог , які встановлені частинами першою- третьою, п»ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Судом установлено , що позивачка не підписувала спірний договір. Згідно зі статтею 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини , на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень , крім випадків , встановлених статтею 61 цього Кодексу. Представник відповідача в судовому засіданні не надав жодного доказу на підтвердження того , що даний договір був підписаний іншою особою за згодою позивачки , а позивачка при реєстрації даного договору безпосередньо надала копії паспорту, ідентифікаційного коду та державного акта на право власності на земельну ділянку. Тому суд дійшов висновку, що позивачка не здійснювала вільно своє волевиявлення як учасник правочину. З врахуванням чого позов в частині вимоги про визнання недійсним спірного договору підлягає задоволенню. В силу ч. 1 статті 216 ЦК України , у разі недійсності правочину , кожна із сторін зобов»язана повернути другій стороні у натурі все , що вона одержала на виконання цього правочину. Тому вимогу позивачки про зобов»язання відповідача повернути їй спірну земельну ділянку також належить задовольнити. Суд не погоджується з аргументом представника відповідача, що отримання позивачкою орендної плати свідчить про те , що остання визнала даний договір , виходячи зі слідуючого Як пояснила в судовому засіданні позивачка , їй було відомо , що існував договір оренди землі, укладений між її матір»ю і відповідачем . Про укладення спірного договору від її імені та умови договору вона дізналась тільки у 2012 р. Після чого надіялась , що відповідач поверне їй земельну ділянку через два три роки. Оскільки відповідач добровільно не повертав їй земельну ділянку , продовжуючи нею користуватись , то орендну плату за її згодою отримували її родичі. Дане пояснення узгоджується з поясненням свідка [PERSON] , яка пояснила , що позивачка жодного разу не отримувала орендну плату . Орендна плата видавалась родичам позивачки. Суд вважає , що за встановлених судом обставин отримання позивачкою орендної плати може свідчити лише про здійснення оплати за фактичне користування землею. Вирішуючи питання про застосування позовної давності , суд виходить з того , що позовна давність на вимоги позивачки не поширюється , оскільки відносини між сторонами є триваючими , а обов»язки , встановлені договором оренди, підлягають виконанню сторонами протягом всього строку дії договору. Отже власник земельної ділянки , який фактично не укладав договору оренди , може пред»явити свої вимоги в будь-який час дії договору , незалежно від того , коли почалося порушення його прав. Вимога позивачки про не перешкоджання у володінні та користуванні земельною ділянкою не підлягає задоволенню , оскільки така вимога відноситься до негаторного позову , тобто позову про захист права власності від порушень , не пов»язаних із позбавленням володіння. Крім того , одна з умов застосування негаторного позову - відсутність між позивачем і відповідачем договірних відносин. Відповідно до статті 88 ЦПК України з відповідача належить стягнути на користь позивачки судовий збір у розмірі 551 гривня 20 коп. , сплачений позивачкою на користь держави при подачі позову. Витрати на правову допомогу у розмірі 1500 гривень не підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки , оскільки в матеріалах справи відсутній розрахунок таких витрат відповідно до Закону України «Про граничний розмір витрат на правову допомогу» На підставі викладеного ,

Outcome: partial