Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-18 00:00:00

24 червня 2015 року позивачка [PERSON] звернулась з позовом до [PERSON], в якому зазначила, що з відповідачем вона перебувала у шлюбі з 30 червня 2000 року по 22 січня 2015 року. 10 жовтня 2000 року вона обміняла однокімнатну квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], яка належала їй, на двокімнатну квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] Договір міни був укладений на універсальній біржі «Примус». 24 січня 2001 року позивачка зареєструвала у квартирі свого колишнього чоловіка [PERSON] Після розірвання шлюбу вона просила відповідача знятися з реєстрації у цій квартирі, але він у відповідь запропонував поділити квартиру як майно, що нажите у період шлюбу. Позивачка не згодна з цим, оскільки вважає, що квартира придбана нею за власні кошти, а тому просила визнати за нею право власності на цю квартиру. Крім того, оскільки відповідач не мешкає у квартирі більше шести місяців, не сплачує плату за користування житловим приміщенням та комунальними послугами, не є членом сім'ї власника квартири, позивач просила визнати його таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 29 вересня 2015 року в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно та визнання особи такою, що втратила право користування житлом відмовлено. На вказане судове рішення [PERSON] подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове - про задоволення позову. Вважає, що, оскільки відповідач у спірній квартирі не проживає більше шести місяців, не сплачує плату за користування житловим приміщенням та комунальні послуги, не несе інших витрат за утриманням спірної квартири та не приймає участі в спільному побуті, він не є членом сім'ї, а також, вважається таким, що втратив право користування квартирою. Крім того, зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги на показання свідків [PERSON], [PERSON], а також свідків, запрошених відповідачем. Вказує, що відповідач вже 2 роки не проживає за адресою [ADDRESS] комунальні послуги вона сплачує самостійно. Сторони, сповіщені належним чином про час та місце судового засідання, не з'явилися. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню. Згідно п. 3 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи. Суд першої інстанції встановив такі фактичні обставини. 30 червня 2000 року сторони у справі - [PERSON] та [PERSON] у відділі реєстрації актів громадянського стану м. Дружківки Донецької області зареєстрували шлюб, актовий запис № 155. Сторони мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 22 січня 2015 року, яке набуло чинності 02 лютого 2015 року, шлюб між сторонами розірвано. Сторони та їх діти зареєстровані у квартирі, яка розташована за адресою: [ADDRESS] Квартира належить [PERSON] на підставі договору міни №74-Н від 10 жовтня 2000 року, укладеному на універсальній біржі «Примус». Реєстрація Дружківським міським бюро технічної інвентаризації за [PERSON] права власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], на підставі договору міни №74-Н, посвідченого біржею, а не нотаріусом, станом на жовтень 2000 року не суперечила чинному законодавству. Суд першої інстанції дійшов висновку, що, оскільки договір міни у відповідності до вимог частини 2 ст. 227 ЦК УРСР зареєстрований в Дружківському міському бюро технічної інвентаризації, у передбаченому законом порядку цей договір не визнавався судом недійсним з підстав недотримання нотаріальної форми, [PERSON] набула право власності на квартиру і правомірно володіє нею. Відмовляючи у задоволенні позову в цій частині вимог суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивачка не надала суду доказів, що її право власності на квартиру, яка розташована за вказаною адресою оспорюється або не визнається іншою особою, тому підстави визнавати за нею права власності на спірну квартиру у судовому порядку відсутні. З вказаним висновком суду можливо погодитися, виходячи з наступного. Як передбачено ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Тобто позов про визнання права власності на майно необхідний позивачеві тоді, коли у інших осіб виникають сумніви у належності йому цього майна, створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності у зв'язку з наявністю таких сумнівів чи втратою належних правовстановлюючих документів на майно, зокрема, на квартиру або жилий будинок. Згідно договору міни, що укладений на товарній біржі 10 жовтня 2000 року, позивачка обміняла належну їй на підставі договору купівлі-продажу квартиру, який посвідчений нотаріально 12.02.1998 року ( тобто квартиру, що придбана нею до укладення шлюбу з відповідачем) на спірну квартиру. (а. с. 17) З врахуванням викладеного, відсутні підстави вважати, що вона позбавлена можливості реалізації свого права власності у зв'язку з наявністю майнових претензій відповідача на вказану квартиру. Висновок суду про відмову у задоволенні позову в цій частині ґрунтується на обставинах справи та нормах закону, тому рішення щодо відмови у визнанні права власності підлягає залишенню без змін. Стосовно позовних вимог про визнання відповідача таким, що втратив права користування жилим приміщенням у спірній квартирі, місцевий суд встановив, що відповідно до акту обстеження квартири від 06 квітня 2015 року, складеного комісією у складі голови територіального комітету мікрорайону № 9 «Сонячний» та мешканців цього мікрорайону, відповідач [PERSON] зареєстрований у квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS], але проживає в іншому місці з травня 2014 року. Проте, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог, суд посилався на те, що як сама позивачка, так і свідок [PERSON] у судовому засіданні вказували, що відповідач хоч і періодично, але мешкає в квартирі, яка розташована за адресою: [ADDRESS] Періодична відсутність відповідача у зазначеній квартирі пов'язана з характером його роботи, а також небажанням відповідача зустрічатися з родичами своєї колишньої дружини. З огляду на це суд вважав, що вищезазначені обставини не дають законних підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом. Проте даний висновок суду не ґрунтується на обставинах справи. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно акту обстеження квартири від 06 квітня 2015 року, складеного комісією у складі голови територіального комітету мікрорайону № 9 «Сонячний» та мешканців цього мікрорайону, відповідач [PERSON] зареєстрований у квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS], але проживає в іншому місці з травня 2014 року. (а. с. 14) Позивачка звернулася до суду з даним позовом 24.06.2015 року, тобто після спливу одного року з часу не проживання відповідача у квартирі, що є предметом позову. До поважних причин закон може віднести строкову службу в армії, навчання, робота за кордоном, лікування, тривалі відрядження, тощо, але позивач у своїх запереченнях зазначав, що він постійно проживає в квартирі та до жовтня 2014 року здійснював оплату комунальних послуг. (а. с. 35) Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вказане положення процесуального закону кореспондується зі ст. 61 ЦПК України, яка згідно з абзацом першим частини 1 та частинам 2 - 4 встановлює, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач не довів своїх заперечень щодо вимог про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням у спірній квартирі та не спростував наданих позивачкою доказів на підтвердження своїх вимог. Періодичне відвідування квартири відповідачем не можна вважати обставиною, яка свідчить про його постійне проживання в квартирі позивачки. Отже, вказані обставини справи, яких не прийняв до уваги суд першої інстанції, є підставою для задоволенні позву в цій частині. З огляду на викладене, позов підлягає частковому задоволенню - відповідача слід визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі за адресою: [ADDRESS]. Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд, відповідно до приписів ч. 1 ст. 88 ЦПК України, яка передбачає, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено, вважає за необхідне стягнути з відповідача понесені позивачкою витрати по оплаті судового збору, а саме: 243,60 грн. - в частині задоволених позовних вимог немайнового характеру та витрат по оплаті судового збору при апеляційному оскарженні рішення - 267,90 грн. (243,60 грн. х на 110% - згідно пп. 6 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір»), а у сумі 511,56 грн. Враховуючи наведене, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - скасувати та ухваливши нове рішення про часткове задоволення позову. В іншій частини рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Outcome: partial