Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-22 00:00:00

25.02.2020 року [PERSON] (далі по тексту - позивачка) звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області із позовною заявою до [PERSON] (далі по тексту - відповідачка) усунення перешкод в користування майном та вселення (а.с.1-5). Так, позивачка просить суд: - усунути їй перешкоди в користуванні 20/300 частками домоволодіння по [ADDRESS] , а саме житлового будинку літ. «Ж», літ. «1-2», «1-3» - житлові кімнати, житловою площею 21,2 кв.м, загальною площею 32,4 кв.м., «1-4» кладова, сіні літ. «ж1» («1-1» коридор, «1-5» кухня), підвал літ. «ж» приміщення VI, VII, 1/2 гараж - сарай літ. «О», які належать [PERSON] на праві власності згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.08.2013 р. серія та номер 2418, виданого Білгород-Дністровською міською державною нотаріальною конторою Одеської області, шляхом виселення [PERSON] та її чоловіка з вказаного об`єкту нерухомого майна; - вселити її в 20/300 часток домоволодіння по [ADDRESS] , а саме житлового будинку літ. «Ж», літ. «1-2», «1-3» - житлові кімнати, житловою площею 21,2 кв.м, загальною площею 32,4 кв.м., «1-4» кладова, сіні літ. «ж1» («1-1» коридор, «1-5» кухня), підвал літ. «ж» приміщення VI, VII, 1/2 гараж - сарай літ. «О», які належать [PERSON] на праві власності згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.08.2013 р. серія та номер 2418, виданого Білгород-Дністровською міською державною нотаріальною конторою Одеської області, які належать мені на праві власності згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.08.2013 р. серія та номер 2418, виданого Білгород-Дністровською міською державною нотаріальною конторою Одеської області; - стягнути з відповідачки на її користь витрати по сплаті судового збору. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30.03.2020 року відкрито загальне позовне провадження по справі № 495/1193/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні майном та вселення (а.с.37-39). По справі призначено підготовче судове засідання. В судове засідання позивачка - [PERSON] не з`явилася, але її представник - адвокат Олійник Р.В., подав до суду заяву, згідно із якою вказав, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи та розглянути справу у відсутність сторони позивача (а.с.63). Відповідачка - [PERSON] , відзив або заперечення на позов [PERSON] до суду не надавала та в судові засідання жодного разу не з`явилася без поважних причин, про причини неявки суд не повідомила, будь-яких клопотань не заявляла, про час та місце судового розгляду повідомлена належним чином (а.с.51, 64). Відповідно до ст.128 Цивільного процесуального кодексу України, судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Згідно із ч.3 ст.131 Цивільного процесуального кодексу України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч.1 ст.223 ЦПК України). Частиною 4 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч.1 ст.280 Цивільного процесуального кодексу України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу. Розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою (ст.281 ЦПК України). Як встановлено матеріалами справи та було вище зазначено, відповідачка - [PERSON] , була належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, вона жодного разу не з`явилася в судові засідання без поважних причин та без повідомлення причин, не подавала відзив, а позивачка - [PERSON] , не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23.12.2020 року постановлено розгляд справи № 495/1193/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні майном та вселення провести у заочному порядку (64-65). У відповідності до ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши позовну заяву, дослідивши матеріали справи та надані докази, суд дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Так, [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні майном та вселення. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.08.2013 року серії та номер 2418, видане Білгород-Дністровською міською державною нотаріальною конторою Одеської області, належить на праві власності 20/300 часток домоволодіння по [ADDRESS] . Вказаний об`єкт нерухомого майна складається з житлового будинку літ. «Ж», літ. «1-2», «1-3» - житлові кімнати, житловою площею 21,2 кв.м, загальною площею 32,4 кв.м., «1-4» кладова, сіні літ. «ж1» («1-1» коридор, «1-5» кухня), з підвалу літ. «ж» приміщення VI, VII, 1/2 гаражу - сараю літ. «О» та складає 10/100 часток домоволодіння по [ADDRESS] . Позивачка є спадкоємцею 2/3 часток переліченого вище нерухомого майна, про що свідчить витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 34856349 від 15.08.2013 року, в якому міститься опис спадкового майна, та витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 8026823 від 15.08.2013 року. Зазначену спадщину, а саме 2/3 частки від 10/100 часток домоволодіння по [ADDRESS] [PERSON] отримала після смерті свого батька - [PERSON] , який помер [INFO] . Батьку [PERSON] - [PERSON] вказані 10/100 часток домоволодіння, по [ADDRESS] належали на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого органом приватизації державного житлового фонду виконкому Білгород-Дністровської міської ради 29 січня 1996 року, договору, посвідченого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області 15 травня 1999 року за реєстровим № 1873, право власності на яку було зареєстровано Білгород-Дністровським МБТІ 28 травня 1999 року в книзі: 139, номер запису: 642. Другим спадкоємцем за законом після смерті батька [PERSON] - [PERSON] , була його дружина - [PERSON] , яка успадкувала 1/3 частку від вказаних вище 10/100 часток домоволодіння по [ADDRESS] . Вище викладене підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 15.08.2013 року, виданим державним нотаріусом Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Одеської області. Отже, [PERSON] з [PERSON] прийняли спадщину, проте дійти згоди щодо спільного використання успадкованих після смерті [PERSON] 10/100 часток домоволодіння по [ADDRESS] ми не змогли, у звязку з чим позивачка в січні 2014 року звернулася до суду із позовом до [PERSON] про виділ успадкованого ними нерухомого майна в натурі. Проте, відповідно до рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28 липня 2014 року у справі № 495/693/14-ц у задоволені позову [PERSON] про виділ майна відмовлено, з огляду на встановлення судом факту неподільності зазначених 10/100 часток домоволодіння по [ADDRESS] . В рамках вказаної цивільної справи було призначено та проведено судову будівельно-технічну експертизу, згідно висновку якої за № 11/03 від 25 квітня 2014 року встановлено, що виділити в натурі кожному із співвласників з частками 20/300 часток та 10/300 часток в домоволодінні по [ADDRESS] не вбачається технічно можливим. На даний час 10/300 часток в домоволодінні по [ADDRESS] , які належали [PERSON] прийняті після її смерті у спадок [PERSON] , що підтверджується відомостями Інформаційної довідки № 196939750 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 20.01.2020 року Згідно номеру запису про право власності 32432621 від 17.07.2019 року [PERSON] значиться власником вказаної вище частки 10/300 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, серія та номер: 842, виданим державним нотаріусом Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори. За твердженням позивачки, [PERSON] , скориставшись її тимчасовою відсутністю в м. Білгороді - Дністровському одноособово заволодів її часткою в домоволодінні по [ADDRESS] , наявними в ній меблями, документами та самочинно, без узгодження з нею, як власником більшої частки, здійснює будівельні роботи у вказаному житловому приміщенні. [PERSON] змінив замки від вхідних дверей житлового будинку, чим унеможливив доступ до її власності та без її дозволу вселив свою доньку - [PERSON] із чоловіком останньої, які мешкають у вказаному домоволодінні. За вказаних обставин, 25.01.2020 року сином позивачки було подано до Білгород-Дністровського відділу поліції ГУНП в Одеській області заяву про проникнення відповідачем до житла позивачки, викрадення майна і документів та самоуправне здійснення будівельних робіт у її власності. На спроби вирішити конфліктну ситуацію мирним шляхом та вимоги позивачки припинити самоправство, відповідачі не реагують, протиправно та зухвало заявляють, що вказаний об`єкт нерухомого майна належить тільки їм, з огляду на що відмовляються усунути перешкоди в користуванні отриманою позивачкою у спадок часткою в домоволодінні. Також, позивачка зазначає, що окрім заяви за наведеним фактом кримінального правопорушення до відділу поліції, я 27.01.2020 року вона звернулася до відділу ДАБК Білгород-Дністровської міської ради із зверненням щодо проведення перевірки здійснення відповідачами самочинної реконструкції домоволодіння по [ADDRESS] . Згідно листа відділу ДАБК Білгород-Дністровської міської ради Одеської області № 47 від 20.02.2020 року за наслідками перевірки встановлений факт демонтажу суміжної перегородки між приміщеннями літ. «1.1» (коридор, площею 3 кв.м) та приміщенням кухні літ. «1.5», площею 3,7 кв.м., в результаті чого було збільшено площу кухні та ліквідовано приміщення коридору. Зі слів співвласника [PERSON] , який був присутній при перевірці працівниками відділу ДАБК, у вказане житло по [ADDRESS] ним підселено для проживання відповідачів - свою доньку та її чоловіка. Дані обставини і стали підставою для звернення позивачкиз відповідною позовною заявою до суду. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним. Статтею 47 Конституції України гарантоване право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із статтею 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до частин першої та другої статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно із ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Між тим, як встановлено матеріалами справи, позивачка - [PERSON] , як власниця більшої частки вказаного житлового будинку не надавала згоди на вселення відповідачів, які не мають будь-яких правових підстав на проживання у її власності, та протиправно перешкоджають її у користуванні належною її часткою житлового будинку, а відповідачка, в свою чергу чинить її перешкоди у здійсненні належного її права власності. Відповідно до статті 383 Цивільного кодексу України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. Відповідно до частин першої та другої статті 386 Цивільного кодексу України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав. Оскільки відповідачка перешкоджає позивачці користуватись належної її 20/300 часток вказаного житлового домоволодіння, її право на користування належної її частки у праві власності на житловий будинок по [ADDRESS] порушене, тому позивачка підлягає захисту шляхом усунення перешкод у користуванні житлом і вселення її у житловий будинок. Велика Палата Верховного Суду у справі №569/4373/16-ц досліджувала правила виселення із житлового приміщення. Щодо практики ЄСПЛ про виселення, у пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників щодо застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинно здійснюватися «згідно із законом», воно повинно мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві»:містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, який вимагає дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи. При цьому необхідно враховувати, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес і перебуває в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) мети, досягнення якої передбачається, та засобів, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява №43768/07). Таким чином, з аналізу чинного законодавства, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог позивачки, так як позивачка, як спадкоємиця за законом є власником 20/300 часток житлового будинку по [ADDRESS] , відповідно до витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 34856349 від 15.08.2013 року, в якому міститься опис спадкового майна, та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 8026823 від 15.08.2013 р., а відповідачка добровільно відмовляєтьс усунути перешкоди в кристуванні позивачкою, отриманою у спадок часткою в домоволодінні. Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ст.2 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 12, 13 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 76-77 ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ст.263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку про законність, обґрунтованість та правомірність позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні майном та вселення, у зв`язку з чим такий позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за розгляд позовної заяви підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки.

Outcome: approved