Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-27 00:00:00

24.12.2015 року позивачка [PERSON] звернулась до суду із позовною заявою до [PERSON] про визнання за нею права власності на\~ житловий будинок загальною площею 60,7 кв. м. з господарськими будівлями та спорудами,\~ розташований за адресою м. Новий Буг вул. Франка, 77 за набувальною давністю. В обґрунтування позову зазначено, що в листопаді 2005 року між нею та відповідачем [PERSON], була досягнута домовленість про купівлю-продаж житлового будинку, розташованого по вул. Франка, 77 в м. Новому Бузі Миколаївської області. На виконання зазначеної домовленості позивач сплатила гр. [PERSON]В грошові кошти в сумі 35000,00 гривень в рахунок придбаного житлового будинку, а остання передала позивачу ключі від житлового будинку. Позивач з листопада 2005 року відкрито та безперервно користується вказаним житловим будинком, зробила в ньому капітальний ремонт, але договір купівлі-продажу будинку нотаріально оформлено не було, оскільки позивач не знала про необхідність укладення такого. Позивач вважає, що весь цей час, а саме з листопада 2005 року по теперішній час добросовісно, відкрито і безперервно володіє житловим будинком як власник. Вона не має можливості здійснити свою реєстрацію та зареєструвати в даному будинку членів своєї сімї в зв'язку з тим, що не визнано у встановленому законом порядку за нею право власності на житловий будинок. Відповідачка [PERSON] від укладення та нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу зазначеного вище будинку ухиляється У звязку з чим звернулася до суду з позовом про визнання права власності на житловий будинок в порядку набувальної давності. Ухвалою Новобузького районного суду від 26.08.2016 року за клопотанням представника позивача по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю було залучено в якості співвідповідача спадкоємця власника майна ([PERSON]Г.) [PERSON]. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судове засідання зявились, позовну заяву підтримали та просили визнати право власності за набувальною давністю за позивачем на житловий будинок №77 по вул.Франка в м.Новий Буг Миколаївської області. Крім того позивачка пояснила, що вона придбала зазначений житловий будинок у відповідачки [PERSON], яка в свою чергу також за усним договором-купівлі продажу придбала його у [PERSON], але не встигла переоформити документи на себе. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилась, про час та місце розгляду справи судом повідомлялась належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи на адресу суду не надходило. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилась, про час та місце розгляду справи судом повідомлялась належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи на адресу суду не надходило. Заслухавши пояснення, повно та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін. Відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [PERSON] належав на праві власності житловий будинок разом з належними будівлями та спорудами, який знаходиться в Миколаївській області м. Новий Буг по вулиці Франка, за №125, ( згідно рішення виконкому міської ради 25.03.03 року нумерацію будинку змінено на №77 ), що підтверджується фотокопією договору купівлі-продажу від 04.12.1959 року, та витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26.04.2016 року (а.с. 101, 25-26). Житловий будинок, який розташований в Миколаївській області м. Новий Буг по вулиці Франка\~ за № 125, зареєстрований в Новобузькому районному бюро технічної інвентаризації\~ на праві власності за [PERSON], про що свідчить реєстраційний напис №3780 від 04.01.1967 (а.с. 102). Згідно технічного паспорту на житловий будинок в Миколаївській області м. Новий Буг по вулиці Франка,\~ за № 77, власником будинку, цілої частки, зазначено [PERSON] (а.с. 113-117). Рішенням Новобузької міської ради від 25.03.2003 року №112 [PERSON] було затверджено збудовані господарські будівлі та споруди по вул.Франка, 77 в м.Новий Буг Миколаївської області (а.с.118). Згідно рішення Новобузької міської ради від 29.07.1994 року №301 (а.с.105-108) [PERSON] було безоплатно передано у приватну власність земельні ділянки розташовані на вул.Франка, 77 в м.Новий Буг Миколаївської області для обслуговування жилого будинку розміром 0,1 га та ведення особистого підсобного господарства розміром 0,2176 га та на підставі зазначеного рішення видано державні акти на право приватної власності серії І-МК №036019 від 07.04.1995 року та [PERSON] І-МК №036020 від 07.04.1995 року (а.с.23,24). В 2005 році робочий проект по газопостачанню житлового будинку розташованого по вул.Франка №77 в м.Новий Буг Миколаївської області було розроблено на замовлення [PERSON] (а.с.109-112). Як видно із Акту обстеження від 26.11.2015 року складеного комісією в складі депутата Новобузької міської ради Миколаївської області\~ [PERSON], у будинку за адресою Миколаївська область м. Новий Буг по вулиці Франка\~ за №77 з 2005 року фактично проживають [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]В.(а.с.5). Згідно інформації за вих..№1835/14-30 від 26.05.2016 року наданої на запит суду Жовтневим районним у місті [PERSON] відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Дніпропетровській області, [PERSON], [INFO], помер 30.12.2011 року, про що складено відповідний актовий запис №2081 від 30.12.2011 року та що підтверджується фотокопією свідоцтва про смерть серії І-КИ №439449 від 30.12.2011 року (а.с.34,53). Після смерті спадкодавця [PERSON] приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу, [PERSON], було заведено спадкову справу №02-14 від 13.01.2012 року за заявою спадкоємця за заповітом, [PERSON]О (а.с.48-98). Відповідно до матеріалів спадкової справи [PERSON] являється єдиним спадкоємцем всього належного на день смерті спадкодавцю майна і всього на що спадкодавець за законом матиме право та відповідно до ст.1269 ЦК України прийняла спадщину. Відповідно до ч.5ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до положень ст.. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Згідно ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Частиною першою статті 210 ЦК України визначено, що правочин підлягає реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Згідно зі статтею 220 Цивільного Кодексу, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий є нікчемним. Юридична необізнаність особи не є підставою для задоволення позовних вимог. Відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Так, стаття 344 ЦК України визначає ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю. Володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. За розясненнями п.п.9, 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до ч.1 ст. 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, повязаних з набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або предявлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч.3 ст. 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч.2 ст. 344 ЦК). Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. За змістом ст. 344 ЦК України при набувальній давності тягар доказування лягає на позивача. З огляду на положення статті та розяснення, викладені в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року, набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю здійснюється за умови, що річ, яка опинилася у володінні особи, є об'єктивно чужою, володілець суб'єктивно вважає майно своїм, володілець майна має бути добросовісним набувачем, володіння здійснюється протягом усього строку відкрито та продовжувалось безперервно, строк такого володіння нерухомим майном складає 10 років. Отже, задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст. 344 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Норми цієї статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов'язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Крім того, оскільки право власності за набувальною давністю набувається за рішенням суду, то на момент прийняття рішення право володіння позивача не має бути припинено. Зокрема, володілець за давністю є незаконним володільцем, про що зазначено в ч. 1 ст. 344 ЦК України (особа заволоділа чужим майном). Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею та незалежно від волі колишнього власника. При цьому добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно. Позов про право власності за давністю володіння не може пред'явити законний володілець або особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є її власником. Набувальна давність поширюється на випадки фактичного, безтитульного (незаконного) володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу, наприклад, договору найму, зберігання тощо, виключає застосування набувальної давності. В даному випадку позивачка користується спірним майном на підставі усної угоди купівлі-продажу, тобто за волею колишнього власника . Так, добросовісність [PERSON] на зазначений нею як початковий момент заволодіння вищезазначеним будинком була відсутня, оскільки вона знала, що власником житлового будинку залишається [PERSON] Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи та які повинен довести саме позивач (ч. 1 ст. 60 ЦПК України), є: законний об'єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Відтак, підстав для визнання права власності на спірний житловий будинок за [PERSON] саме за набувальною давністю, відповідно до ст. 344 ЦК України, немає. Такий висновок суду узгоджується і з позицією Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ висловленою в ухвалі від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-26282св14 за позовом про визнання права власності за набувальною давністю, а саме, що не завжди суди беруть до уваги те, що позов про право власності за давністю володіння не може пред'явити законний володілець, тобто особа, яка володіє майном з волі власника і завжди знає хто є власником. Це призводить до помилки у правовідносинах, і до договірних правовідносин застосовуються правовідносини набувальної давності. Крім того, такий висновок суду узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України висловленою в постанові від 20 травня 2015 року у справі № 911/130/14 / 3-87гс15 за позовом про визнання права власності за набувальною давністю, де зазначено, що відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Отже, задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст. 334 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Норми цієї статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов'язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Відповідно до положень ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON], про визнання права власності на житловий будинок в порядку набувальної давності, не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не доведено наявності сукупності умов для набуття права власності за набувальною давністю, що передбачено положеннями ст. 344 ЦК України. У звязку із відмовою у задоволенні позову, судові витрати понесені позивачем не компенсуються за рахунок відповідачів, що відповідає вимогам ст..88 ЦПК України.

Outcome: dismissed