Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-20 00:00:00

25 квітня 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «ІНФІНАНС» про визнання договору недійсним в порядку захисту прав споживачів та просив суд визнати договір фінансового кредиту №0983576932, що був укладений між ним та ТОВ «ІНФІНАНС» 25 квітня 2016 року недійсним. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається, що 25 квітня 2016 року він уклав з відповідачем ТОВ «ІНФІНАНС» договір фінансового кредиту № [NUMBER], за умовами якого перший кредит (транш) складає 2000 грн. та надається на строк від 5 до 30 календарних днів, відсоткова ставка нараховується за один календарний день на суму фактичного залишку заборгованості та складає 1,75%, максимальний ліміт кредитування становить 7000 грн. Відповідно до п.3.1.4 зазначеного Договору кожен наступний кредит (транш) він, як позичальник, отримує виключно за умови повного повернення всіх платежів за попереднім траншем, в тому числі суми кредиту, відсотків, пені та інших платежів. Він отримав наданий йому відповідачем кредитний ліміт в сумі 2000 грн., використав та повернув, включаючи відсотки і його кредитний ліміт зріс до 4000 грн., який він отримав, але через фінансові труднощі сплатив лише відсотки за користування кредитом в сумі 2100 грн., наступні місяці до жовтня 2016 року сплачував тільки відсотки в сумі 2100 грн., а далі в звязку з фінансовою неспроможністю не сплачував ні суми кредиту, ні відсотків. Вважає, що відповідно до положень Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, його п.1 ст.18, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачами умови, які є несправедливими та п.2 ст.18, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязківна шкоду споживача, спірний Договір, який він отримав після надходження грошей на його банківську картку несправедливим. Так, відповідно до умов зазначеного Договору фінансовий кредит йому надається на строк від 5 до 30 календарних днів, відсоткова ставка нараховується на один календарний день на суму фактичного залишку заборгованості та складає 1,75% в день, що означає 638,75 відсотків річних. Оскільки про умови вказаного Договору він взнав після того як правочин вже фактично відбувся та відповідач передав йому кошти, тому Договір не відповідає та не може відповідати його волі, що є підставою для визнання його недійсним. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала та просила задовольнити, про підстави та обставини якого пояснила так, як це викладено в заяві. Відповідач в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, що підтверджується розпискою про отримання судового повідомлення. Надали суду заперечення на позов та просили розглядати справу у їх відсутність. В запереченнях на позов відповідач позов не визнав, просив в його задоволенні відмовити посилаючись, що 25.04.2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ІНФІНАНС» та позивачем був укладений кредитний договір № [NUMBER], де детально визначені права та обовязки сторін та який був особисто підписаний позивачем. Вважають, що позивач при підписанні Договору отримав вичерпну інформацію про умови кредитування, у тому числі і про всі без виключення платежі, які повязані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, та про інші його фінансові зобовязання, які повязані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту. Отже, на момент укладення Договору позивач не вважав оспорювані положення кредитного договору неправомірними та незаконними, такими, що порушують його права, оскільки не відмовився від підписання договору та не здійснив інших заходів направлених на недопущення порушення власних прав та інтересів, у тому числі не скористався своїм правом протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення Договору без пояснення причин. Також позивач тривалий час виконував свої обовязки за договором з повернення кредитних коштів та сплати процентів і винагороди і не вважав умови цього Договору несправедливими. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. В статті 129 Конституції України визначено, що одним із основних засад судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Верховною Радою України 17.07.1997 року кожен при вирішенні питань щодо його цивільних прав і обов»язків або встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встновленим законом. Положеннями частин 1-3статті 10 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до частин 1-2 статті 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Установлено, що 25 квітня 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ІНФІНАНС» та [PERSON] був укладений Договір фінансового кредиту № [NUMBER]. Відповідно до п.2.1. Кредитного договору Кредитодавець надає в користування на умовах цього договору, а позичальник зобов'язується отримати та належним чином використовувати і повернути в передбачені цим договором строки кредит та сплатити відсотки й інші платежі за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених цим Договором. Згідно з п.2.2. Кредитного договору кредит надається на споживчі цілі у вигляді відповідно до п. 2.3. відновлювальної кредитної лінії окремими частинами (траншами) в межах строку дії договору -12 календарних місяців з дня підписання договору з остаточним терміном повернення не пізніше «25 квітня 2017 року». Строк користування кожним траншем (кредитом) є окремим та визначається відповідно до умов договору. Також пунком 2.4. сторони погодили суму можливого Максимального ліміту кредитування (траншу) і визначили його в розмірі до 7000 (сім тисяч) гривень 00 копійок. Кредит з максимальним лімітом може бути отриманий позичальником, починаючи, виключно, після повернення третього Кредиту (траншу). Відповідно до п.2.5 фактично в рамках дії даного кредитного договору сторони погодили наступні умови, а саме: Максимальна сума кредиту, що видано позичальнику (в національній валюті) 2000 грн. та відсоткова ставка нараховується за один календарний день на суму фактичного залишку заборгованості в розмірі 1,75% в день. В ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України встановлено умови чинності правочинів, в разі недотримання яких правочин є недійсним. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину вказані такі: - зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; - особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, - правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, - правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, - правочин, що вчиняється батьками, не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх, непрацездатних дітей. В ст.204 ЦК України вказано, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним, то він є правомірний. Відповідно до пункту 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 6.11.2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Пунктом 20 частини 1 цієї ж Постанови встановлено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. У відповідності з вимогами ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції в розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про одержання субсидії, на які споживач право, або від кого може отримати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену ст.ст.15,23 цього Закону. Кредитодавець не має права вимагати від споживача відомостей, які не стосуються визначення його платоспроможності та не є необхідними для надання споживчого кредиту. Персональні дані, одержані від споживача або іншої особи у зв'язку з укладенням та виконанням договору про надання споживчого кредиту, можуть використовуватися виключно для оцінки фінансового стану споживача та його спроможності виконати зобов'язання за таким договором. Не є порушенням положень абзацу другого цієї частини повідомлення кредитодавцем відомостей про споживача Бюро кредитних історій, яке займається збиранням, обробленням, зберіганням, захистом і використанням інформації відповідно до законодавства про формування і ведення кредитних історій. Фінансові установи несуть відповідальність за порушення прав споживачів у сфері захисту персональних даних згідно із законом (ч. 3 ст.11 Закону Укпаїни «Про захист прав споживачів»). Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. Споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі (ч. 4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів»). Частиною 6 вказаного Закону передбачено, що споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов'язаний подати особисто чи через уповноваженого представника або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини. З відкликанням згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані згідно з договором. Споживач також сплачує відсотки за період між моментом одержання коштів та моментом їх повернення за ставкою, встановленою в договорі. Згідно ч. 5 ст.11, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому). Статтею 18 Закону Закону України «Про захист прав споживачів» передбачена можливість визнання недійсними лише окремих умов договору, а не цивільно-правового договору в цілому і лише у разі визнання цих положень договору несправедливими. За змістом ст.ст.11,18 Закону України « Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Застосування Закону України « Про захист прав споживачів» до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору цей Закон не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування. Аналізуючи зазачені норми права та встановлені в судовому засіданні обставини суд приходить до висновку про неспроможність тверджень позивача, що відповідач перед укладенням кредитного договору не повідомив його письмово про кредитні умови. Взаємні права та обов'язки сторін детально визначені у підписаному сторонами кредитному договорі № [NUMBER] від 25 квітня 2016 року, який був особисто підписаний позивачем, докази чого було надані представником відповідача. Згідно ст.629 ЦК України договір є обов»язковим для виконання сторонами. Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін. Згідно з текстом укладеного сторонами кредитного договору такі умови договором передбачено. Зміст оспорюваного договору також свідчить про те, що при підписанні договору позивач отримав вичерпну інформацію про умови кредитування, у тому числі про всі без виключення платежі, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту, а також орієнтовану сукупність вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту. Спірний кредитний договір також містить суму кредиту, розмір процентної ставки, розмір щомісячного платежу та строк повернення грошових коштів (п. 2.5 договору), що є істотними умовами для договору даного виду (ст.ст. 1046-1048,1054 ЦК України). Підписавши кредитний договір, позивач погодився з усіма умовами даного договору і прийняв на себе зобов'язання щодо його виконання. При укладенні договору позивачу були відомі усі умови договору та не існувало жодних умов, які б примусили його прийняти їх на вкрай невигідних умовах. В день підписання оспорюваного договору позивач отримав його примірник, про що свідчить підпис позивача на останній сторінці договору, що давало йому додаткову можливість детально вивчити умови договору та протягом 14 днів з дня отримання кредиту відмовитись від даної послуги, проте він погодився з умовами договору та використав отримані кредитні кошти на свій розсуд. Відповідач при оформленні договору виконав у повній мірі вимоги для чинності правочину, умови укладання договору та письмову форму укладення кредитного договору, які не суперечать положенням Закону України «Про захист прав споживачів». Позивач, який особисто підписав кредитний договір, тим самим засвідчив отримання необхідної інформації для отримання кредитних коштів, погодився з умовами договору, на момент укладення кредитного договору не навів жодних зауважень щодо змісту цього правочину, протягом тривалого часу виконував свої обов'язки за договором із повернення кредитних коштів та сплати процентів, винагороди, а отже не вважав умови цього договору несправедливими. Аналізуючи зазначені норми права та встановлені в судовому засіданні обставини, суд приходить до висновку, що позивач не довів введення його в оману з боку відповідача чи обман, а також наявність умов, передбачених ст.230 ЦК України та ст.ст.18,19 Закону України «Про захист прав споживачів» для визначення такого договору несправедливим, чи укладеним через нечесну підприємницьку діяльність, що є його процесуальним обов'язком. Всупереч вимогам ст.ст.10,60 ЦПК України, що кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, позивач, посилаючись несправедливість укладеного Кредитного Договорго не надав доказів на підтвредежння того, що наслідком укладення такого Договору є дисбаланс прав і обов»язків сторін, а також, що це призвело до завдання шкоди позивачу, як споживачу кредитних послуг. Матеріали справи не містять доказів, які б давали суду підстави вважати спірний кредитний Договір несправедливим, оскільки при його підписанні позиач ознайомився та погодився з його умовами. Судом встановлено, що договір між сторонами підписаний повноважними особами, він містить всі суттєві умови передбачені законом для договорів і які мають істотне значення, а також які були узгоджені сторонами шляхом звернення позичальника з пропозицією щодо укладання договору та погодження відповідачем на укладення такого договору. Отже, оспорюваний договір фінансового кредиту № [NUMBER] від 25 квітня 2016 року не суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особи, які вчинили даний правочин, мали необхідний обсяг цивільної дієздатност, волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі, правочин вчинений у формі, встановленій законом, він спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. При його укладанні та підписанні дотримані норми чинного законодавства і вчинення порушень не встановлено. У договорі зазначені усі суттєві умови договору. Банк передав позичальнику грошові кошти (кредит), останній їх прийняв. З огляду на викладене суд в задоволенні позовних вимог позивача [PERSON] до відповідача ТОВ «Інфінанс» про визнання договору недійсним в порядку захисту прав споживачів відмовляє в повному обсязі. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, а позивач при його подачі був звільнений від сплати судового збору в передбаченому законом порядку, то в відповідності ст. 88 ЦПК України необхідно стягнути з позивача судовий збір в дохід держави.

Outcome: approved