Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-30 00:00:00

26 квітня 2019 року до Заводського районного суду м. Запоріжжя надійшла позовна заява АТ КБ «Приватбанк» про стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за кредитним договором, в обґрунтування якої зазначено, що відповідно до укладеного договору від 08.11.2007 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 10 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Позивач свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором, але відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 11.04.2019 року складає у загальному розмірі 40 396,87 грн. На даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання зобов`язання і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав АТ КБ «Приватбанк», а тому просить суд стягнути з відповідача заборгованість по кредитному договору у розмірі 40 396,87грн., а також стягнути понесені судові витрати. Ухвалою суду 10 травня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд за правилами спрощеного позовного провадження. Справа перебувала в провадженні судді Андрюшиної Л.А.У зв`язку із виходом судді Андрюшиної Л.А. у відставку був проведений повторний автоматизований розподіл судової справи для визначення іншого судді. У відповідності до ст. 33 ЦПК України справа передана в провадження судді Сінєльніка Р.В. До суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно до якого відповідач не погоджується із позовними вимогами, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження укладення між сторонами кредитного договору. Заяву № б/н від 08.11.2007 року, якою позивач обґрунтовує свої вимоги, позивачем не надано. Крім цього, надані позивачем «Умови та правила надання банківських послуг та Правила користування банківською карткою» не містять і не передбачають підпису відповідача. Наданий позивачем розрахунок заборгованості не містить даних, щодо якого договору він складений, виписка містить дані двох карток без зазначення строку їх дії та випуску та не містить даних про перерахування коштів в якості кредитного ліміту на картку, видану 08.11.2007 року та не містить суми такого кредитного ліміту. Докази видачі кредитної картки також відсутні. 20.09.2019 року до суду надійшла відповідь на відзив, згідно до якого представник позивача вказав, що з анкети-заяви вбачається, що відповідач висловив згоду про укладання договору шляхом отримання кредитної картки Універсальна та особистим підписом засвідчив що він згоден з тим, що ця заява, разом із пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами становить між сторонами договір про надання банківських послуг. Також про це свідчить Довідка про умови кредитування, з якої чітко вбачається, що відповідачу встановлено поточну процентну ставку у розмірі 30% на рік, вказано розміри комісій та штрафів. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи без її участі, в задоволенні позову просить відмовити. Дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України,кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За змістом частини першої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно ч.3ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог бо заперечень. Згідно ч.5, 7ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмету спору, з власної ініціативи. Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно ч.1ст.13 ЦПК України,суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно статті 1049 Цивільного кодексу України(далі - ЦК України) позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що в обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те,що відповідач звернувся до позивача з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву (без номера) від 08.11.2007 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 10 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Заяви (без номера) від 08.11.2007 року позивачем не надано. На підтвердження вказаних обставин банк разом з відповіддю на відзив надав суду виписку по картці [NUMBER] (з даними за період з червня 2014) та по картці [NUMBER] (з даними за період з травня 2014), довідку про отримання відповідачем за заявою б/н від 08.11.2007 року карток № [NUMBER] , № [NUMBER] . Також матеріли справи не містять і Довідки про умови кредитування, на яку посилається позивач. Умови і правила надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», на які посилається позивач, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана позичальником. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) приєднується до тих умов, з якими він безпосередньо ознайомлений. Роздруківка із сайту позивача не може виступати належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони, яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Зазначений висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 /провадження № 14-131цс19/ (Постанова Другої судової палати Касаційного цивільного суду ВСУ від 24 жовтня 2019 року справа № 591/1325/17 Верховний Суд у складі колегії суддів). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно зі статтею 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Наданий позивачем у відзиві на позовну заяву розрахунок кредитної заборгованості не є безспірним доказом існування між сторонами договірних відносин та розміру заборгованості, оскільки банком не доведено укладення кредитного договору з дотриманням передбаченої законом форми. Тому позовні вимоги про стягнення грошових сум згідно з умовами такого договору не можуть бути задоволені. Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» порядок ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в банках встановлюється Національним банком України відповідно до цього Закону та міжнародних стандартів фінансової звітності. Згідно зі ст. 41 Закону України «Про Національний банк України» та ч. ч. 1, 2 ст. 68 Закону України «Про банки та банківську діяльність» Національний банк встановлює обов`язкові для банківської системи стандарти та правила ведення бухгалтерського обліку і фінансової звітності, що відповідають вимогам законів України та міжнародним стандартам фінансової звітності. Банки організовують бухгалтерський облік відповідно до внутрішньої облікової політики, розробленої на підставі правил, встановлених Національним банком України відповідно до міжнародних стандартів бухгалтерського обліку. Бухгалтерський облік має забезпечувати своєчасне та повне відображення всіх банківських операцій та надання користувачам достовірної інформації про стан активів і зобов`язань, результати фінансової діяльності та їх зміни. Відповідно до п.п. 1.10., 4.1. - 4.3. Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України № 254 від 18.06.2003 (далі за текстом - Положення), операційна діяльність банку - це сукупність технологічних процесів, пов`язаних з документуванням інформації за операціями банку (далі - операції), проведенням їх реєстрації у відповідних регістрах, перевірянням, вивірянням та здійсненням контролю за операційними ризиками. Операції, які здійснюють банки, мають бути належним чином задокументовані. Підставою для відображення операцій за балансовими та/або позабалансовими рахунками бухгалтерського обліку є первинні документи, які мають бути складені під час здійснення операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення в паперовій та/або в електронній формі. Первинний документ - документ, який містить відомості про операцію та підтверджує її здійснення. Відповідно до п.п. 5.1. - 5.5. Положення інформація, що міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку, які ведуться на паперових носіях або в електронній формі. Банки обов`язково мають складати на паперових та/або електронних носіях такі регістри: особові рахунки та виписки з них; аналітичні рахунки з обліку внутрішньобанківських операцій; книги реєстрації відкритих рахунків; оборотно-сальдовий баланс; інші регістри відповідно до вимог нормативно-правових актів Національного банку. Так, зокрема, особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня; їх форма затверджується банком самостійно залежно від можливостей програмного забезпечення. Особові рахунки та виписки з них мають містити такі обов`язкові реквізити: номер особового рахунку; дату здійснення останньої (попередньої) операції; дату здійснення поточної операції; код банку, у якому відкрито рахунок; код валюти; суму вхідного залишку за рахунком; код банку-кореспондента; номер рахунку кореспондента; номер документа; суму операції (відповідно за дебетом або кредитом); суму оборотів за дебетом та кредитом рахунку; суму вихідного залишку. Згідно з п.п. 5.6, 5.8. Положення виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Інформація про стан особових рахунків клієнтів може надаватись їх власникам, уповноваженим власниками рахунків особам та державним органам, які мають право на отримання такої інформації згідно із законодавством України. Відповідно до Постанови правління НБУ № 254 від 18.06.2003, виписка по рахунку є регістром первинних документів бухгалтерського обліку, з чого випливає, що виписка по рахунку є первинним документом. Надана позивачем виписка по рахунку не може бути належним доказом існування кредитного договору, оскільки в ній зазначені дані з приводу кількох карток, докази щодо видачі яких відповідачу в матеріалах справи відсутні. Виписка не завірена належним чином, не містить підпису відповідальної особи. В оцінці спірних правовідносин суд також виходить з того, що захищене статтею 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод право на справедливий судовий розгляд передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх. Таким чином, з урахуванням всіх обставин в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підтверджуються належними та допустимими доказами, а отже у їх задоволенні необхідно відмовити за недоведеністю. У зв`язку з відмовою у позові судові витрати згідно п.2 ч.2ст.141ЦПК України покладаються на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed