Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-25 00:00:00

24 березня 2016 року позивач звернувся до Фастівського міськрайонного суду з позовом до [PERSON], [PERSON] Держгеокадастру у [PERSON] районі Київської області, [PERSON] районного виробничого відділу Київської обласної філії Центру Державного земельного кадастру про визнання недійним державного акту, мотивуючи свої вимоги тим, що 30.07.2005 року померла його мати [PERSON], після смерті якої відкрилась спадщина на житловий будинок № 7 по вулиці Шевченко у селі Паляниченці Фастівського району Київської області та земельну ділянку площею 2,9818 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Спадщину після смерті матері прийняли двоє її дітей: [PERSON] та [PERSON] по ? частині спадкового майна та отримали свідоцтва про право на спадщину за законом. Право власності на спадковий будинок було визнано у судовому порядку через відсутність правовстановлюючого документа. Позивачем здійснення реєстрація права власності на ? частину житлового будинку, проте у державній реєстрації права власності на ? частину земельної ділянки площею 2,9818 га цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва йому було відмовлено у звязку з тим, що державна реєстрація права власності на всю земельну ділянку здійснена на імя відповідачки на підставі державного акта про право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 108527, виданого 18.04.2007 року [PERSON] районним відділом земельних ресурсів на імя [PERSON] Позивач вважає, що отримання відповідачкою, як власником ? частин земельної ділянки, державного акта на всю земельну ділянку є незаконним і таким, що грубо порушує його права власника на іншу ? частину цієї землі, тому просить визнати недійсним державний акт серії ЯЕ № 108527 на право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 2,9818 га цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Паляниченської сільської ради Фастівського району Київської області, кадастровий № 3224985100:01:003:0066, виданий 18.04.2007 року [PERSON] районним відділом земельних ресурсів на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом ВСХ205072, № 1920 від 17.06.2006 року. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали позиваючись на вищевказані обставини, просили позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник заперечували проти позову, просили відмовити в його задоволені, пояснили, що реєстрація права власності та отримання державного акта на всю земельну ділянку відбулось через помилку органів, які видавали цей документ, будь-якого наміру отримати державний акт саме на всю земельну ділянку відповідач не мала. Представник відповідача [PERSON] Держгеокадастру у [PERSON] районі Київської області позовні вимоги визнала, пояснивши, що спірний державний акт підлягає визнанню недійсним, оскільки при його виготовлені було допущено помилку у розмірі частки, якою володіє відповідач [PERSON] Представник відповідача [PERSON] районного виробничого відділу Київської обласної філії Центру Державного земельного кадастру до судового засідання не зявився, надіслав письмові пояснення до позовної заяви, в яких зазначив, що державна реєстрація державного акту відбулась без порушення норм законодавства, оскільки територіальний орган земельних ресурсів здійснює реєстрацію на підставі виготовленої технічної документації. Представник відповідача просив розглядати справу за його відсутності. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, всебічно й повно зясувавши обставини, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступне. 30.07.2005 року померла [PERSON], після смерті якої відкрилась спадщина на житловий будинок № 7 по вулиці Шевченко в с. Паляниченці Фастівського району Київської області та земельну ділянку площею 2,9818 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 8). Сторони по справі - [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями першої черги по закону. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, зареєстровано в реєстрі за № 2812, після смерті [PERSON], [PERSON] отримав право на ? частину спадкового майна: земельної ділянки площею 2.9818 в межах згідно з планом, наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Паляниченської сільської ради Фастівського району Київської області (а.с.10). На ? частку цього ж спадкового майна видано свідоцтво про право на спадщину за законом на імя [PERSON] (а.с. 54). На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.06.2006 року, [PERSON] отримала державний акт серії ЯЕ № 108527, виданий 18.04.2007 року, на земельну ділянку площею 2,9818 га цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Паляниченкської сільської ради Фастівського району Київської області, кадастровий номер 3224985100:01:003:0066. Виготовлення та видача державного акту серії ЯЕ № 108527, виданого на ім'я [PERSON] проводилося [PERSON] районним відділом земельних ресурсів. Як вбачається з матеріалів справи, технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку згідно свідоцтва про право на спадщину за законом [PERSON], виготовлена Науково-виробничою фірмою «Фастівзем» (а.с.48-57). За результатами розгляду технічної документації [PERSON] районним відділом земельних ресурсів погоджено та прийнято рішення про можливість оформлення права власності на земельну ділянку площею 2,9818 га в межах Паляниченської сільської ради Фастівського району Київської області, про що відповідний висновок (а.с.55). Разом з тим, як встановлено судом та не заперечується сторонами по справі, при виготовленні технічної документації та видачі державного акту серії ЯЕ № 108527 було допущено помилку, а саме право власності зареєстровано на всю земельну ділянку, тобто без урахування того, що [PERSON] має право лише на ? цієї земельної ділянки. Правовідносини, що склались між сторонами, регулюються положеннями Конституції України та Земельного кодексу України (далі - ЗК України) та Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Право власності громадян та юридичних осіб на землю гарантується ст.14 Конституції України. Відповідно до положень ч.2 ст.14 Конституції України це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Підстави набуття права на землю передбачені ст.116 Земельного кодексу України. Відповідно до положень ч.1 ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Поняття, зміст права власності на землю та підстави його набуття визначено в нормах ст.ст. 78, 81 і 116 цього Кодексу. Частиною 2 та 3 ст. 116 ЗК України визначено, що набуття права на землю громадянами і юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. При цьому безоплатна передача земельних ділянок у власність провадиться у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації. Згідно зі ст.152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Особливість набуття права на земельні ділянки полягає в наявності чітко визначеної в законодавстві процедури, за якою у субєктів виникають повноваження щодо володіння, користування й розпорядження земельною ділянкою. Згідно зі ст.125 ЗК України, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Відповідно до ст.126 цього кодексу, право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державним актом. Згідно із ч. 1 ст. 155 ЗК України - у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Відповідно до ст.86, п. «в» ч.1 ст.87, ст.88 ЗК України при прийнятті спадщини на земельну ділянку двома або більше особами виникає право спільної часткової власності на земельну ділянку, коли така земельна ділянка перебуває у спільній власності декількох осіб із визначенням частки кожного з учасників спільної власності. Право спільної власності на землю посвідчується державним актом на право власності на землю. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди у судовому порядку. Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки зі складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення частки - вимагати відповідної компенсації. Учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки. Згідно з п.п.2.1, 2.2, 2.10 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і права постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, що затверджена наказом Державного комітету України по земельних ресурсах №43 від 04 травня 1999 року та зареєстрована в Міністерстві юстиції України за №354/3647 від 04 червня 1999 року, якою було врегульовано спірні правовідносини на момент видачі відповідачу оскаржуваного державного акту на право приватної власності на землю, підготовчі роботи зі складання державного акту на право приватної власності на земельну ділянку в обовязковому порядку включають в себе аналіз правовстановчого документа, що посвідчує перехід права власності на землю. Таким чином, як слідує з наведених вище приписів законодавства, при умові одержання декількома особами земельної ділянки у спільну часткову власність в порядку спадкування, відповідне право (право спільної часткової власності на земельну ділянку) для таких осіб посвідчується державним актом на право приватної власності на землю, виданим на імя всіх співвласників. Окремий державний акт на котрогось із співвласників щодо належної йому частки може бути виданий тільки після виділення такої частки в окрему земельну ділянку згідно із вимогами Земельного кодексу України. Таким чином, отриманий відповідачем [PERSON], як учасником права спільної часткової власності на земельну ділянку розміром 2,9818 га, державний акт на право власності на землю на цілий обєкт права спільної часткової власності, а не на належну їй 1/2 частку у цьому майні, є таким, що складений та виданий із грубим порушенням норм законодавства, діючого на момент його видачі, в звязку з чим підлягає визнанню недійсним. Статтею 158 ЗК України передбачено, що виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян. Відповідно до ст. 11 ЦПК України цивільні справи розглядаються судом в межах заявлених фізичними чи юридичними особами вимог. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу ( ч.1 ст. 60 ЦПК України ). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що відповідно до частини першої статті 88 Цивільного процесуального кодексу України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Так, відповідно до положень ЦПК України, під відповідачем розуміється особа, яка за цивільною позовною заявою позивача притягається до відповідальності за порушення чи оспорювання її прав та охоронюваних законом інтересів, а також у передбачених законом випадках, й інші особи, на адресу яких спрямована вимога позивача, яка знайшла своє аргументування та вираження у відповідній позовній заяві. У спірних правовідносинах відповідачами визначені [PERSON], [PERSON] Держгеокадастру у [PERSON] районі Київської області, [PERSON] районний виробничий відділ Київської обласної філії Центру Державного земельного кадастру. При цьому, під час розгляду справи встановлено, що [PERSON] Держгеокадастру у [PERSON] районі Київської області є територіальним органом Держгеокадастру України, основними завданнями якого є реалізація повноважень Держгеокадастру України на території Фастівського району, до яких не відносяться вирішення питань видачі/оформлення/підготовки документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку. Повноваження щодо оформлення права власності шляхом видачі певних документів на момент виникнення спірних правовідносин відсутні також у [PERSON] районного виробничого відділу Київської обласної філії Центру Державного земельного кадастру. З наведеного виходить, що ці відповідачі не мали впливу на права позивача, про порушення яких заявлено у позовній заяві, тому і покладати відповідальність на них відсутні підстави. Разом з тим, оскаржуваний державний акт на право власності на земельну ділянку виданий на імя [PERSON], виготовлявся за її замовленням, технічна документація готувалась на підставі наданих нею документів. Під час розгляду справи встановлено, що помилка у державному акті була допущена не з її вини, однак про існування такої помилки вона знала тривалий час, що і сама не заперечувала. При цьому, доказів здійснення будь-яких дій, направлених на виправлення допущеної помилки з метою попередження порушення прав співвласників земельної ділянки, нею не надано. Суд вважає доречним визначити термін бездіяльність - це пасивна поведінка особи, яка може мати вплив на реалізацію прав, свобод та інтересів іншої особи. У звязку з тим, що [PERSON] тривалий час, з 2007 року, володіла земельною ділянкою без достатніх правових підстав, на підставі державного акта, що складений та виданий із грубим порушенням норм законодавства, тому факт бездіяльності відповідача суд вважає доведеним, тому відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає стягнення сума сплаченого судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved