Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-16 00:00:00

25.03.2015 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшов позов ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідно до укладеного Договору № б/н від 12.05.2008 року позивачем надано відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом . У зв'язку з виникненням у відповідача значної заборгованості за договором, яку він в добровільному порядку не сплачує, позивач просив стягнути з відповідача 35 356 грн. 18 коп. заборгованості за кредитним договором, а також розмір судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 353 грн. 56 коп. 11.08.2015 року через канцелярію суду позивачем було подано заяву про зменшення розміру позовних вимог, згідно змісту якої, позивач, посилаючись на п. 4.8 та п.п. 5.5.1, 5.5.2 кредитного договору, просив стягнути з відповідача на свою користь суму заборгованості по відсоткам, нарахованих на прострочену заборгованість по кредиту за період з 24.03.2012 року по 24.03.2015 року у розмірі 13 327 грн. 71 коп., а також розмір понесених судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 243 грн. 60 коп. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, посилаючись, серед іншого, на те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували обставини, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, та враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Так, положеннями ст. 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно положень ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановленим цим Кодексом. У відповідності до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають ті обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, згідно вимог ст. 64 ЦПК України письмові докази, як правило, подаються до суду в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу. Крім того, відповідно до вимог ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Також, згідно роз'яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. В даній справі, позивач, як на підставу для задоволення свої вимог до відповідача, посилається на те, що 12.05.2008 року між ПАТ «КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений Кредитний договір № б/н, на виконання умов якого, позивачем надано відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Проте, у зв'язку з невиконанням відповідачем своїх зобов'язань за вказаним Кредитним договором, позивач, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованості по відсоткам, нарахованих на прострочену заборгованість по кредиту за період з 24.03.2012 року по 24.03.2015 року у розмірі 13 327 грн. 71 коп., а також розмір понесених судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 243 грн. 60 коп. Разом з тим, під час розгляду справи судом, представником відповідача було заявлено клопотання про витребування у позивача для огляду в судовому засіданні оригіналів всіх доданих до позову копій документів, що підтверджують отримання відповідачем у банку коштів, в тому числі виписки по картці відповідача та інших оригіналів документів, які повинні були бути надані [PERSON] для ознайомлення та підписання на момент укладення кредитного договору з ПАТ «Приватбанк», мотивуючи це тим, що вказані оригінали документів підтвердять або спростують ті, факти що відповідач користувався грошовими коштами в ПАТ «КБ «Приватбанк» та був ознайомлений з додатковими документами окрім заяви ПАТ «КБ «Приватбанк». Усною ухвалою суду від 03.11.2015 року, яка занесена до журналу судового засідання, вказане клопотання представника відповідача про витребування вищезазначених доказів було задоволено судом та здійснено відповідний запит на адресу позивача про надання оригіналів кредитної справи [PERSON], яка була заведена при укладанні кредитного договору № б/н від 12.05.2008 року та виписки по картці [PERSON] Однак, позивачем не було надано суду для огляду в судовому засіданні оригіналу Кредитного договору та правил банківських послуг від 12.05.2008 року, у зв'язку з тим, що, останні були загублені в архівах банку, а отже не надано суду належних доказів на підтвердження тих обставин, на які посилається позивач в своєму позові, як на підстави для його задоволення. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача є недоведеними, а тому відмовляє в задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed