Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-30 00:00:00

25.08.2015р. до Словянського міськрайонного суду звернувся [PERSON] до [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах своєї неповнолітньої доньки [PERSON], з позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що йому на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS], на підставі Договору купівлі-продажу від 16 серпня 2005 року, складеного та підписаного приватним нотаріусом Словянського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON]. У цій квартирі, починаючи з 13 червня 2006 року зареєстроване місце проживання його колишньої невістки [PERSON], та його онуки неповнолітньої [PERSON], що документально підтверджується Довідкою № б/н за вихідним номером № 724 від 16 липня 2015 року, що була видана йому в комунальному підприємстві ЖЕК № 1 м. Словянська. Але, фактично з серпня місяця 2014 року відповідач та її неповнолітня донька [PERSON] в його квартирі не проживають, за цією адресою відсутні їх особисті речі, поштова кореспонденція на їх прізвища на цю адресу не надходять,що документально підтверджується Довідкою № б/н за вихідним номером № 268 від 22 липня 2015 року, що була складена та підписана у присутності двох свідків-сусідів, а потім видана йому на руки керівником комітету громадськості мікрорайону Центр-1 м. Словянська Донецької області [PERSON] Йому невідомо, де станом на сьогоднішній день, тобто на кінець липня місяця 2015 року, проживає фактично відповідач та онука [PERSON] Просить суд визнати [PERSON], [INFO], неповнолітню [PERSON], [INFO], втратившими право користування житловим приміщенням в квартирі №69 в житловому будинку №29 по вулиці Корольова у м. Слов»янськ Донецької області. Позивач та його представник у судовому засіданні не були присутні, але надали до суду заяви, в яких просили розглянути справу без їх участі, позов підтримали та просили суд їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої доньки, в судове засідання не зявилася, хоча була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, про причини неявки суду не повідомила, клопотання про розгляд справи у її відсутність не надала. Відповідно до ст.224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Позивач не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Заслухавши пояснення свідків [PERSON], [PERSON], які пояснили, що вони є подругами дружини позивача Валентини, та вказали на те, що в квартирі [ADDRESS] син позивача та Валентини [PERSON] разом зі своєю дружиною та донькою, однак з серпня 2014 року [PERSON] та [PERSON] за даною адресою не проживають, дослідивши у судовому засіданні матеріали справи, суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з положеннями ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У судовому засіданні з достовірністю встановлено, що: - у власності [PERSON] знаходиться квартира під №69 в будинку № 29 по вул. Корольова у м. Слов»янська, що підтверджено договором купівлі-продажу від 16 серпня 2005 року, складеного та підписаного приватним нотаріусом Словянського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON] (а.с.15); - у вказаній квартирі, починаючи з 13 червня 2006 року зареєстроване місце проживання колишньої невістки позивача [PERSON], онуки позивача - неповнолітньої [PERSON] та сина позивача [PERSON], що документально підтверджується Довідкою № б/н за вихідним номером № 724 від 16 липня 2015 року, що була видана в комунальному підприємстві ЖЕК № 1 м. Словянська (а.с. 8); - відповідно до довідки від 22.07.2015 року, складеної керівником мікрорайону Центр-1 м. Словянська, відповідач [PERSON] та її неповнолітня донька [PERSON], яка й є онукою позивача, за адресою: Донецька область, м. Словянськ, вул. Корольова, 29/69, не проживають з серпня 2014 року по теперішній час (а.с.9). Відповідно до абзацу першого частини другої статті 3 Сімейного кодексу України, сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Частинами першою та другою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сімї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сімї, на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Обєктом власності особи може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Добровільно відповідач [PERSON] не бажає знятися з реєстрації, не несе витрат по утриманню даної квартири. Судом не було встановлено, що зі сторони [PERSON] вчинено будь-які перешкоди у користуванні квартирою з боку [PERSON] Відповідно до вимог ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців, якщо останні були відсутні з поважних причин, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено. У судовому засіданні встановлено, що відповідачка була відсутня понад 6 місяців без поважних причин, у звязку з чим за нею не зберігається жиле приміщення. Стаття 72 ЖК України вказує, що визнання особи, такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться в судовому порядку. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2, 3 ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Враховуючи вище викладені докази, суд приходить до переконання, що [PERSON] довів свої вимоги в частині визнання саме [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS], і вони підлягають задоволенню. Вирішуючи питання стосовно визнання неповнолітньої [PERSON], 31.05.2006р. народження, такою, що втратила право користування житловим приміщенням в квартирі, яка належить позивачу, який є дідусем неповнолітньої, суд приходить до висновку, що в даній частині позовних вимог необхідно відмовити в задоволенні з наступних підстав. В\~частині 2 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» прямо вказано, що\~діти\~ члени сімї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Зважаючи на вищевикладену норму закону, а також враховуючи той факт, що позивач є власником вказаної квартири та дідусем неповнолітньої [PERSON], 31.05.2006р. народження, крім того, в даній квартирі зареєстроване місце проживання батька неповнолітньої [PERSON], а тому за неповнолітньою зберігається її право на користування жилим приміщення в квартирі [ADDRESS]. Крім того, позивачем та його представником не було надано жодного доказу того, що [PERSON] у своїй власності має житлове приміщення, куди може бути перереєстрована неповнолітня дитина. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі викладеного та

Outcome: partial