Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-17 00:00:00

25 січня 2021 року позивач, [PERSON] , звернувся до Марганецького міського суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] , третя особа: Марганецька міська рада Дніпропетровської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що йому на підставі договору дарування від 24.12.2010 року, посвідченого державним нотаріусом Марганецької державної нотаріальної контори Дніпропетровської області, на праві приватної власності, належить квартира [ADDRESS] . За вказаною адресою зареєстрована і колишня дружина - [PERSON] , яка була зареєстрована в його квартир, як член сім`ї, де вони спільно мешкали та вели спільне господарство до моменту розпаду сім`ї. Рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 18.07.2018 року шлюб між ними розірвано. Факт реєстрації та проживання відповідача порушує його право на вільне розпорядження і користування майном, він позбавлений можливості оформити субсидію. Крім того, фактично маючи у власності житловий будинок, він вимушений орендувати житло, оскільки відповідач чинить перешкоди у користуванні його майном. Вважає, що оскільки відповідачка, членом його сім`ї не являється, спільне господарство ними не ведеться, то вона не має права на проживання та користування спірною квартирою з підстав, передбачених ст.406 ЦК України. У зв`язку з вищенаведеним, позивач просить визнати [PERSON] , [INFO] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, квартирою [ADDRESS] . Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Відповідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Ухвалою суду від 02 березня 2021 року було відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження без виклику сторін та надано відповідачу строк для подання клопотання про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін. Окрім того відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву. Позивач у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовільнити у повному обсязі. Проти ухвалення заочного рішення, не заперечує. Відповідач [PERSON] у судові засідання не з`явилася, про слухання справи повідомлена належним чином, причину неявки суду не повідомила, заяв чи клопотань від неї не надходило. Згідно довідки адресно-довідкового підрозділу ГУДМС України в Дніпропетровській області від 18 лютого 2021 року [PERSON] значиться зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] . Представник Марганецької міської ради Дніпропетровської області у судове засіданні не з' явився, причини неявки суду не повідомив, про час та місце розгляду справи завчасно повідомлявся у встановленому законом порядку. Пояснення щодо позову не надав. Відповідач у встановлений судом строк, на адресу суду відзиву на позовну заяву не надала, тому суд вирішує справу за наявними матеріалами, відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. У відповідності до ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин суд розглядає справу заочно, на підставі наявних у ній доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Частиною 2 ст. 124Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції з прав людини кожен має право на справедливий суд і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України» національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК). Водночас, відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] являється власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується копією договору дарування квартири від 24 грудня 2010 року, посвідченого державним нотаріусом Марганецького державної нотаріальної контори Дніпропетровської області. Пунктом 1 ч.1 ст.57 СК України, визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу. Згідно статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом п.2 ч.1 ст.395 ЦК України, речовим правом на чуже майно, зокрема є право користування (сервітут). У відповідності до ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Частиною ч.2 ст.3 Сімейного кодексу України, встановлено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Члени сім`ї власника житлового приміщення мають право на проживання з власником та користування житловим приміщенням на підставі сервітуту. Сервітут - це договір на обмежене користування, а обмеження щодо користування житлом встановлюються законом. Законодавство пов`язує такий сервітут з спільним веденням господарства членами однієї сім`ї при умові, що його ведення не можливе без спільного проживання членів сім`ї. Таким чином, аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідно до ст.ст.401,402 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлено, щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Підстави припинення сервітут визначені у статті 406 ЦК України. Такими підставами, зокрема, є припинення обставин які були підставою для встановлення сервітуту. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, що його власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Таким чином, право користування (сервітут) виникло у відповідача на підставах встановлених законом, тобто після реєстрації шлюбу з позивачем, реєстрація шлюбу стала підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя, що зазначено у ч.1 ст.36 СК України. Судом достовірно встановлено, що відповідачка вселилася в квартиру [ADDRESS] в якості члена сім`ї власника житлового будинку, як його дружина, і набула право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. На підставі з п.4 ч.1 ст.406 ЦК України, сервітут припиняється у разі припинення обставин, які були підставою для встановлення сервітуту. Отже, при припиненні сімейних відносин та ведення господарства спільно припиняється дія сервітуту. Вказана правова позиція висловлена у Постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 грудня 2020 року, справа №182/7347/18 (провадження № 61-19252св19). Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Рішенням Мрганецького міського суду Дніпропетровської області від 18 липня 2018 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішення в апеляційному порядку не оскаржувалось та набрало законної сили 21.08.2018 року. Отже, розірвання шлюбу є причиною припинення права користування (сервітуту) спірною квартирою у відповідача по справі. Відповідно до довідки № 17-06/1163 від 29.12.2020 року, виданої центром надання адміністративних послуг в квартирі [ADDRESS] , окрім позивача, зареєстрована [PERSON] , яка є колишньою дружиною позивача. Таким чином судом достовірно встановлено, що відповідачка не є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , в сімейних відносинах з позивачем не перебуває, спільним побутом з ним не пов`язана, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Згідно ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким чином, проживання відповідача без відповідних правових підстав суперечить правам позивача, як власника квартири на користування квартирою для свого проживання, розпорядження квартирою, у зв`язку з чим існують підстави для задоволення вимог визнання [PERSON] втратившою право користуванні квартирою. Тому суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги шляхом припинення сервітуту відповідачки щодо квартири позивача, тобто шляхом саме припинення (а не втрати) права користування квартирою відповідачкою, яка належить позивачу. Оскільки саме такий спосіб захисту права власності позивача буде ефективним, що відповідає підставі позову. Відповідно до п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, стягненню на користь позивача з відповідача підлягають судові витрати по оплаті судового збору, оскільки позовні вимоги задоволені повністю і ці витрати належним чином підтверджені позивачем доданою до матеріалів справи квитанцією ( а.с.1).

Outcome: approved