Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-17 00:00:00

26.11.2013 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить зняти арешт з майна, накладеного згідно акту опису та арешту майна ДВ-14 від 09.07.2013 року, в межах ВП № 34323121 по виконанню виконавчого листа № 2/2018/1108/2012/11 від 06.09.2012 р. виданого Київським районним судом м. Харкова. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що в провадженні Київського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції знаходиться виконавче провадження по виконанню виконавчого листа № 2/2018/1108/2012/11 від 06.09.2012 року виданого Київським районним судом м. Харкова про стягнення солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ АБ « Укргазбанк» заборгованості за кредитним договором № 48/08-Р від 24.04.2008 р. на загальну суму 143102,53 дол. США та 302161,88 грн. ВП № 34323121. У відповідності з виконавчим документом боржником є [PERSON]. При виконанні даного виконавчого провадження державним виконавцем згідно акту опису та арешту майна ДВ -14 від 09.07.2013 р., в межах виконавчого провадження по виконанню виконавчого листа № 2/2018/1108/2012/11 від 06.09.2012 р. виданого Київським районним судом м. Харкова боржником за яким є [PERSON] накладено арешт на майно, а саме: квартиру за адресою: [ADDRESS]. Позивач зазначає, що дане майно належить йому, [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності у відповідності до свідоцтва про право власності на житло реєстраційний номер № 2-05-252625-ц2 виданого Управлінням комунального майна та приватизації Харківської міської ради 18.03.2005 р. Незважаючи на це державним виконавцем на підставі акту опису та арешту майна ДВ-14 від 09.07.2013 р. складеного в рамках ВП № 34323121, проведено оцінку майна, що є предметом спору та передано майно для реалізації за іншим виконавчим провадженням, а саме ВП № 38742383. Позивач вважає, що дане майно є таким, на яке не може бути звернено стягнення підлягає звільненню з під арешту, а акт державного виконавця ДВ-14 від 09.07.2013 р. підлягає скасуванню. В судовому засіданні представник позивача [PERSON], діючий на підставі довіреності, позовні вимоги підтримав. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Представник відповідача ПАТ АБ « Укргазбанк» в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про відкладення розгляду справи у зв'язку з неможливістю бути присутнім в судовому засіданні представника, однак документальних підтверджень поважності неявки представника банку суду не надано. Представник Київського ВДВС Харківського міського управління юстиці в судове засіданняне з'явився, про день та місце слухання справи повідомлені своєчасно та належним чином, причину неявки суду не сповістили. Враховуючи, що причина неявки відповідачів є неповажною, у справі є наявні дані про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності відповідача згідно ст.169 п. 4 ЦПК України. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, вислухавши представника позивача, перевіривши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. У судовому засіданні представник позивача підтвердив відомості зазначеній у позовній заяві. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] та [PERSON] володіють на праві спільної сумісної приватної власності квартирою [ADDRESS]. /а.с.8-10/ Крім цього, в матеріалах справи міститься копія опису та арешту майна від 09.07.2013 р., яка належним чином не звірена, про те, що державним виконавцем Київського ВДВС ХМУЮ Шевченко М.Г. при примусовому виконанні виконавчого листа № 2/2018/1108/2012 виданого 06.09.2012 р. Київським районним судом м. Харкова про стягнення на предмет іпотеки квартири [ADDRESS] в рахунок погашення боргу 302161,88 грн. та 143102 дол. США./а.с.4/ Преамбула Закону України « Про виконавче провадження» визначає, що цей закон визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів ( посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку. Відповідно до ч.1, ч. 2 статті 11 Закону України « Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії; державний виконавець: здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом; Згідно з пунктом 5 частини 3 статті 11 Закону України « Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право: накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку. Законом України « Про виконавче провадження» також визначено, що державним виконавцем, при примусовому виконанні рішення можуть бути вжиті примусові заходи, а саме звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб ( п. 1 ч.1 ст. 32 Закону України « Про виконавче провадження»). Відповідно до статті 57 Закону України « Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішенн. Арешт на майно боржника ( окрім іншого) може накладатися державним виконавцем шляхом : винесення постанови на арешт майна бордника та оголошення заборони на його відчуження.. Отже, в процесі примусового виконання рішень про майнові стягнення, державний виконавець в межах виконавчого провадження має право звернути стягнення на майно боржника. Звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Згідно з пунктом 6 частини 3 статті 52 Закону України « Про виконавче провадження» стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження. У разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця. Отже, в процесі примусового виконання рішень про майнові стягнення, державний виконавець в межах виконавчого провадження має право звернути стягнення на майно боржника. Звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Згідно зі статтею 60 Закону України « Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Таким чином, суд вважає, що державний виконавець при примусовому виконанні виконавчого листа № 2/2018/1108/2012/11 від 06.09.2012 р. виданого Київським районним судом м. Харкова діяв відповідно до чинного законодавства та в межах своїх повноважень, доказів, які б свідчили про неправомірність дій державного виконавця позивачем не надано. Крім цього, слід зазначити, що позивач просить скасувати арешт з майна, накладеного згідно акту опису та арешту майна ДВ-14 від 09.07.2013 р. в межах ВП № 34323121 по виконанню виконавчого листа № 2/2018/1108/2012/11 від 06.09.2012 р. виданого Київським районним судом м. Харкова. При цьому, позивач також зазначає, що майно, оцінку якого проведено згідно акту опису та арешту майна ДВ-14 від 09.07.2013 р. в межах ВП № 34323121, що є предметом спору передано для реалізації за іншим виконавчим провадженням, а саме ВП № 38742383 Разом з тим позивачем та його представником не надано жодних доказів стосовно того, що позивач не є боржником за виконавчим провадження ВП № 38742383 Вимогами статей 60, 59 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Позивачем не надано жодних допустимих та належних доказів заявленим вимогам, хоча обов'язок доказування і подання доказів закон покладає на позивача. Суд постановляє рішення в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Враховуючи, що позивачем та представником позивача не було надано жодних допустимих та належних доказів на підтвердження своїх позовних вимог, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed