Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-02 00:00:00

24 липня 2018 року, позивач [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до відповідача [PERSON], в якій просила стягнути з [PERSON] на її користь борг в розмірі 32000 гривень та 3 % річних від простроченої суми боргу в розмірі 480 грн., а також витрати по справі. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що [PERSON] на початку жовтня 2017 року звернувся до неї із проханням надати йому в борг певну грошову суму, а саме 32000 гривень, у звязку із фінансовими труднощами, на що вона надала згоду, вони домовились, що вищезгадану грошову суму він зобовязується повернути їй 01 січня 2018 року. Досягнувши взаємної згоди, вона передала відповідачу 32000 гривень, після чого він написав їй розписку 12 жовтня 2017 року. Згідно розписки та домовленості відповідач повинен був повернути позивачу суму боргових коштів до 01 січня 2018 року., але свої зобовязання за розпискою не виконав. Оскільки з моменту настання дати повернення боргу до 01 липня 2018 року минуло 6 місяців, розмір відсотку від неповернутої суми боргу складає 480 гривень, таким чином позивач просить стягнути з відповідача 32480 гривень. Також зазначає, що нею понесені витрати на оплату судового збору в розмірі 704 грн.80 коп., яку вона просить стягнуть. Ухвалою суду від 17 серпня 2018 року відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 28 вересня 2018 року через канцелярію до суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого заявлені позовні вимоги відповідач не визнає, просить відмовити у позові в повному обсязі, оскільки кошти він не отримував. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила задовольнити позов з наведених в ньому підстав. Відповідач в судове засідання не зявився, представник відповідача [PERSON]А позовні вимоги визнала в повному обсязі, не заперечувала проти задоволення позовної заяви. Додатково пояснила, що відповідач дійсно брав кошти в борг про що написав відповідну розписку, але вважав, що їх віддавати не треба, так як вони родичі. Суд заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 12 жовтня 2017 року між сторонами було укладено розписку, за яким [PERSON] надала [PERSON] грошові кошти в розмірі 32000 гривень, розписку написано та підписано у присутності свідків. Згідно даної розписки відповідач зобовязувався повернути позивачу позику в строк до 01 січня 2018 року. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Однак, у встановлені договором строки та розмірі відповідач борг не повернув. Згідно ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, що прострочив виконання грошових зобов'язань, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, позичальником не було виконано свого обов'язку з повернення позики в строки передбачені договором, то індекс інфляції за час прострочки позикою в розмірі 32000 грн. протягом\~періоду з 01 січня 2018 року до 01 липня 2018 року складає: 480 грн. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 р. у справі № 6-63цс13) Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору між [PERSON] та [PERSON], але й факту передачі грошової суми позичальнику. За таких обставин, суд задовольняє позов в повному обсязі. Відповідно до ст.141 ЦПК України витрати по сплаті судового збору у розмірі 704,80 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Приймаючи до уваги вищенаведене та

Outcome: approved