Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-17 00:00:00

26.11.2013 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до Запорізької міської Ради про визнання права власності у порядку спадкування за законом. [INFO]. [PERSON] помер. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 21.03.2014 р. провадження по справі за позовом [PERSON] було зупинено до вирішення питання про залучення у справі правонаступника (а.с.92). 11.08.2014 р. до суду [PERSON], як правонаступником, було подано позов до [PERSON] та Запорізької міської Ради про визнання права власності у порядку спадкування за заповітом. В позовній заяві позивач зазначив, що [INFO]. помер [PERSON] Відповідно до заповіту від 22.08.2013 р. він є його спадкоємцем. Дружина померлого та він звернулись до П'ятої Запорізької державної нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини. [PERSON] помер до вирішення питання оформлення спадщини у судовому порядку, а тому він має право вирішити питання прийняття спадщини у власність на підставі ст.ст. 25, 1217 ЦК України та просить визнати за ним право власності на 7/10 частин житлового будинку [ADDRESS] у порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] [PERSON] звернулась до суду з зустрічною позовною заявою до [PERSON], Запорізької міської Ради, в якому зазначила, що з 1999 по 2013 рр. вона проживала сумісно однією сім'єю з [PERSON]. Шлюб був зареєстрований 23.02.2009 р. В будинку [ADDRESS], який є предметом спору у суді, вона проживає з 2003 р.. [INFO]. [PERSON] помер. 22.08.2013 р. він склав заповіт згідно якого призначив спадкоємцем всього свого майна [PERSON]. Позивач вважає заповіт недійсним з наступних підстав. [PERSON] за життя тяжко хворів, був визнаний інвалідом першої групи. З витягу із історії хвороби вбачається, що [PERSON] страждав запамороченням мозку і був визнаний лікарями, як полінаркоман. Лікувався в МСЧ ВК № 101 Вільнянського р-ну Запорізької обл., а потім в МСЧ ВК № 45 с. Макорти Дніпропетровської обл., та з погіршенням стану здоров'я був направлений до багатопрофільної лікарні при Дніпропетровському слідчому ізоляторі УДПСУ у Дніпропетровській обл. На той час він був засуджений строком на 12 р. 6 міс. за ст.. 105 ч. 1 КК України. Крім того, [PERSON] лікувався у міжобласній спеціалізованій психіатричній клініці при Вільнянській ВК № 20 Запорізької обл. У період 1995-1996 р.р. [PERSON] лікувався в туберкульозному диспансері при Вільнянській ВК № 55 Запорізької обл. Також померлий лікувався у КУ «Обласний клінічний наркологічний диспансер» м. Запоріжжя, в якому знаходився на обліку з 1996 р. Після повернення з місць позбавлення волі він був дуже слабкий та хворий. З грудня 2012 р. по грудень 2013 р. двічі знаходився на лікуванні в КУ Центр профілактики та боротьби зі СНІДом. З кінця травня 2013 р. [PERSON] почав дуже багато вживати тяжких наркотиків. Опіати, психостимулятори, горілка та марихуана швидко призвели до того, що [PERSON] став поводити себе неадекватно. Позивач за зустрічним позовом вважає, що складений 22.08.2013 р. [PERSON] заповіт не відповідає його волі та складений виключно під впливом тяжкої хвороби. Посилаючись на ст.ст.1217, 1258, 1269, 1270, 1272, 1277 ЦК України, за позовом [PERSON] просить визначити факт недієздатності [PERSON], померлого [INFO]., визначити недійсним заповіт [PERSON] від 22.08.2013 р. та визнати за нею право власності на 7/10 частин житлового будинку [ADDRESS] у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] [PERSON] та його представник в судовому засіданні підтримали первісний позов, просили його задовольнити, та відмовити в задоволенні зустрічного позову. [PERSON] та її представник просили задовольнити зустрічну позовну заяву та заперечували проти задоволення позову, пред»явленого [PERSON] Представник Запорізької міської Ради подав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Третя особа - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] повідомлений належним чином про розгляд даної справи в судове засідання не з»явився, заяви про бажання приймати участь у розгляді справи до суду не подавав. Вислухавши пояснення [PERSON], [PERSON] та їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений [PERSON] позов підлягає задоволенню, в задоволенні ж зустрічного позову слід відмовити, виходячи з наступного. Згідно ч.1,2 ст.1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю; право на заповіт здійснюється особисто. Відповідно до ч.1 ст.1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. За ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК України немає відповідного правила. Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права та інтереси порушені. Правила зазначеної статті поширюються на ті випадки, коли немає законних підстав для визнання громадянина недієздатним, однак є дані про те, що у момент укладення правочину він перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними. Судом встановлено, що 22.08.2013 р. [PERSON] склав заповіт, який був посвідчений нотаріально та зареєстрований в реєстрі за № 4386 (т.1 а.с.96), яким призначив спадкоємцем всього майна, яке на день його смерті виявиться йому належним, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалося, [PERSON] [INFO]. [PERSON] помер (т.1 а.с.90). [PERSON] та [PERSON] звернулась до П»ятої Запорізької державної нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] (т.1 а.с.120, 131). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], охарактеризували поведінку [PERSON], як таку, що викликала сумніви в його адекватності. Згідно акту судово-психіатричної експертизи № 698 від 01.12.2014 р. [PERSON], 1968 р.н., в період складання заповіту 22.08.2013 р. виявляв психічні та поведінкові розлади внаслідок поєднаного вживання психоактивних речовин (алкоголь, опіоїди) синдром залежності від опіоїдів, ускладнений цирозом печінки. Ступінь психічних розладів в період складання заповіту 22.08.2013 р. був такий, що суттєво впливав (обмежував) його здатність розуміти значення своїх дій та керувати ними (т.2 а.с.4-14). П.2 ч.1 ст.145 ЦПК України передбачає, що призначення експертизи є обов»язковим також за клопотанням хоча б однією із сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи. Хоча судом і були прийняті до уваги покази свідків, допитані за клопотанням [PERSON], але враховуючи, що жоден зі свідків не спілкувався з [PERSON] у день складання ним заповіту, суд, оцінивши докази у їх сукупності, надає перевагу, як доказу, висновку судово-психіатричної експертизи. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров'я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Проведеною у справі посмертною судово-психіатричною експертизою не зроблено висновку про абсолютну неспроможність [PERSON] у момент підписання ним заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, що саме по собі не є підставою для визнання складеного в такому стані заповіту недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним не підлягають задоволенню. Оскільки суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання заповіту недійсним, не підлягає задоволенню і позовна вимога [PERSON] про визнання за нею права у порядку спадкування за законом, як така, що є похідною від первісної вимоги. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON], суд виходив з наступного. В процесі розгляду справи встановлено, що 7/10 частин житлового будинку [ADDRESS] належать [PERSON] на підставі договору про зміну ідеальних часток в загальному житловому будинку співвласників, який був посвідчений нотаріально 04.07.1972 р. (т.1 а.с.59-61). [INFO]. [PERSON] померла (т.1 а.с.7). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді вищевказаної частини будинку, яку прийняв чоловік померлої [PERSON] , як спадкоємець першої черги (ч.1 ст.529 ЦК України в ред..1963 р.), фактично вступивши в управління та володіння спадковим майном (п.1 ч.1 ст.549 ЦК України в ред..1963 р.), про що свідчать довідки про реєстрацію місця проживання [PERSON] та [PERSON] у спірному житловому будинку (т.1 а.с.16, 17). Інші спадкоємці до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] не звертались (т.1 а.с.65). [PERSON] помер 21.01.2012 р. (т.1 а.с.5). Ст.1218 ЦК України визначає, що до складу спадщини входять всі права та обов»язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч.5 ст.1269 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві із часу відкриття спадщини. З наведеного суд дійшов висновку, що після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді 7/10 часток житлового будинку [ADDRESS], яку останній успадкував після смерті [PERSON] Спадкоємцем першої черги (ч.1 ст.1261 ЦК України) після смерті [PERSON] був [PERSON] (т.1 а.с.6), який подав до приватного нотаріуса заяву про прийняття спадщини після смерті батька (т.1 а.с.28). Відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Постановою приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв»язку з тим, що правовстановлюючі документи на майно, належне спадкодавцеві, спадкоємцем не надано та через неможливість встановлення факту прийняття спадщини [PERSON] після померлої [PERSON] (т.1 а.с.57). Вищевикладене підтверджується копією спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] (т.1 а.с.22-61). Інші спадкоємці до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини не звертались. У зв»язку з відмовою нотаріуса, [PERSON] 26.11.2013 р. звернувся до суду з позовом про визнання за ним права власності на спадкове майно. [INFO]. [PERSON] помер. 22.08.2013 р. [PERSON] склав заповіт (т.1 а.с.96), яким призначив спадкоємцем всього майна, яке на день його смерті виявиться йому належним, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалося, [PERSON] [PERSON] у встановлені законом строки звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] Вищевикладене підтверджується матеріалами спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] (т.1 а.с.119-141). Ст.1233 ЦК України передбачено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ч.1 ст.1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов»язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов»язки, які можуть йому належати у майбутньому. Виходячи з положень ч.5 ст.1269 ЦК України, суд дійшов висновку, що [PERSON] мав право успадкувати 7/10 часток житлового будинку після смерті батька [PERSON], а [PERSON] в свою чергу є спадкоємцем за заповітом, після смерті [PERSON], у зв»язку з чим позов, пред»явлений [PERSON] підлягає задоволенню.

Outcome: approved