Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-20 00:00:00

26.02.2020 [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить виселити з належної їй на праві власності квартири [ADDRESS] [PERSON] , [INFO] та неповнолітню [PERSON] , [INFO] , без надання іншого житла. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що їй на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 18.12.2015. Після придбання даної квартири, між нею і її племінником [PERSON] та його дружиною [PERSON] було укладено усний договір найму квартири, згідно якого вони тимчасово проживають в даній квартирі за умови утримання житла у належному стані, сплаті комунальних послуг та виселяться із квартири по першій вимозі. На прохання [PERSON] вона дозволила зареєструвати [PERSON] та їх неповнолітній доньці місце свого проживання у даній квартирі. Своє місце проживання [PERSON] зареєстрував за іншою адресою. На даний час позивач потребує належну їй квартиру для власного проживання, про що неодноразово повідомляла відповідачам. Проте, на всі її усні прохання виселитися та знятись з реєстрації останні відповідають відмовою. З таких підстав, для захисту своїх прав, змушена звертатись до суду. Ухвалою судді від 28.02.2020 прийнято до розгляду та відкрито провадження в даній справі, постановлено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 27.03.2020. 27.03.2020 підготовче судове засідання відкладено за клопотанням представника позивача адвоката Партики О.В. на 06.05.2020. 05.05.2020 відповідач [PERSON] подала до суду відзив на позовну заяву, в якому покликається на необґрунтованість та безпідставність позовних вимог. Вказує, що позивач забезпечена житлом. Спірну квартиру позивач придбала в 2015 році для них. Протягом року вони з чоловіком [PERSON] за їхні спільні кошти та з допомогою її батьків зробили ремонт у квартирі та з цього часу там живуть. Це їхнє єдине житло. У спірну квартиру вони вселилися для постійного проживання, а не тимчасового. З часу вселення вони постійно утримують квартиру та сплачують комунальні послуги. Просить в задоволенні позову відмовити. 06.05.2020 підготовче судове засідання відкладено за клопотанням позивача на 26.05.2020. 20.05.2020 позивач подала до суду відповідь на відзив. Зазначила, що квартиру придбавала виключно для себе, за власний кошт. Ніхто крім неї не вкладав коштів у поточний ремонт квартири після її придбання. Відповідач скористались її прихильністю до них, їхніми родинними відносинами, переконали її, що проживатимусь у квартирі тимчасово, доки не придбають власного помешкання. Вона дозволила проживати в квартирі та зареєструвати місце проживання для влаштування їх дитини в дитячий садочок. Як їй відомо, у батьків відповідачки [PERSON] є будинок та квартира в м.Самборі, а нещодавно вони придбали ще й квартиру в м.Дрогобичі, тому відповідачі житлом забезпечені. 26.05.2020 підготовче провадження в справі закрито, призначено справу до судового розгляду на 11.06.2020, залучено до участі в справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Службу у справах дітей виконавчого комітету Дрогобицької міської ради. 11.06.2020, 03.08.2020, 13.08.2020 справа слухалась по суті, оголошено перерву до 21.08.2020. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, просить позов задоволити. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позов заперечили через його необґрунтованість та безпідставність, просять в задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Служби у справах дітей виконавчого комітету Дрогобицької міської ради Павловська О.В. позов заперечила. Вважає неможливим виселити неповнолітню дитини із спірної квартири, оскільки сторонами не представлено суду доказів на наявність хоча б у одного із її батьків іншого житла. Просить в задоволенні позову в частині виселення малолітньої дитини відмовити, а в частині відповідачки [PERSON] - покладається на думку суду. З`ясувавши обставини справи, дослідивши надані докази, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. Вимогами ст.ст.13,81 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Встановлено, що на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 18.12.2015 [PERSON] належить квартира [ADDRESS] . У вказаній квартирі зареєстровані та проживають [PERSON] та її донька [PERSON] , [INFO] . Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про виселення. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Статтею 27 Конвенції закріплено, що Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно ст.ст. 9, 18 Конвенції Про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Як зазначено у ст.7 «Конвенції» дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім`я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місцем проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ст.16 «Конвенції» жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання. Як зазначено у ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» - держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти-члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Орган опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Відповідно до ч.3 ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Сторонами не представлено суду доказів на підтвердження наявності у батьків малолітньої [PERSON] іншого житла, в якому вони можуть проживати разом із дитиною. Як вбачається з довідки Кульчицької сільської ради від 18.08.2020 №178 будинок, в якому зареєстрований [PERSON] ( [ADDRESS] ) зруйнований. А тому, в суду є обґрунтовані сумніви в тому, що дитині буде надане інше рівноцінне житло, при втраті права на користування зазначеною квартирою. У статті 109 ЖК України закріплено правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Отже, втрата житла будь-якою особою є крайньою формо. Втручання у право на житло. Малолітня особа не може залишається безпритульною. Така повинна бути зареєстрована та проживати разом із своїми батьками, які є відповідальними за неї. Даний висновок суду кореспондує із положеннями рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України». За змістом рішень Європейського суду з прав людини тривалий час проживання особи в житлі,незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розмінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Держава має створювати умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. З таких підстав, суд, враховуючи відсутність у відповідачів іншого житла та, беручи до уваги, їхнє тривале проживання у спірній квартирі, вважає спірні квартиру житлом відповідачів. Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом, воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. При ухваленні рішення суд враховує позицію служби у справах дітей виконавчого комітету Дрогобицької міської ради які заперечували проти позову, вбачаючи порушення прав дитини на житло передбачені Конвенцією «Про права дитини», Закону України «Про охорону дитинства», Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», а також те, що малолітня [PERSON] , в силу свого віку, не може самостійно користуватись житлом, то, відповідно повинна бути зареєстрована та проживати разом із батьками, або одним із них. Позивач, як власник спірного помешкання, добровільно надала у користування квартиру, за її згодою відповідачі були зареєстровані у такій, останні іншого житла не мають, а тому її право на це майно не може бути захищено шляхом виселення відповідачів (зокрема малолітньої дитини), які внаслідок цього стануть безхатченками, що не є справедливим з урахуванням усіх обставин цієї справи.

Outcome: dismissed