Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-27 00:00:00

26.12.2019 року позивач звернувся до суду з позовом та просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором № б/н від 13.03.2009 року у розмірі 7 530,97 гривень, а також витрати по сплаті судового збору (а.с. 1 - 3). Свої позовні вимоги мотивував тим, що 13.03.2009 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», (правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК») та [PERSON] було укладено договір б/н, за умовами якого останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 3 500,00 гривень на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом згідно умов договору. [INFO] позичальник, [PERSON] помер. Спадкоємцями, які постійно проживали разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини є [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які мали право подати заяви про прийняття спадщини або про відмову від спадщини в строк з 14.02.2015 року по 14.08.2015 року. Станом на дату смерті заборгованість позичальника [PERSON] перед банком за кредитним договором № б/н від 13.03.2009 року складає 7 530,97 гривень, яку позивач просить стягнути з відповідачів, а також понесені судові витрати по сплаті судового збору, що зумовило звернення до суду з наявним позовом. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст. ст. 128, 130, 131 ЦПК України. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду 14 січня 2020 року провадження у справі відкрито та її розгляд відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України призначений у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с. 51 - 52). Ухвалою суду від 03 березня 2020 року, витребувано від Арцизької районної державної нотаріальної контори Одеської області належним чином завірену копію спадкової справи № 113/2017, відкритої після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , останнє місце проживання: [ADDRESS] ; витребувано від Центру надання адміністративних послуг при Арцизькій районній державній адміністрації Одеської області інформацію щодо наявності нерухомого майна у [PERSON] , [INFO] , (РНОКПП: [NUMBER] ), померлого [INFO] , останнє місце проживання: [ADDRESS] ; витребувано від Територіального сервісного центру МВС № 5145 інформацію чи зареєстровані за [PERSON] , [INFO] , (РНОКПП: [NUMBER] ), померлим [INFO] , останнє місце проживання: [ADDRESS] , на праві власності рухоме майно (а.с. 68 - 69). Представник позивача у судове засідання не з`явилася, про час та місце його проведення сповіщена належним чином, звернулася до суду з заявою, в якій просила розглянути справу у її відсутність, позов підтримала повністю та просила суд позов задовольнити у повному обсязі, проти винесення заочного рішення по справі не заперечувала. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в судове засідання повторно не з`явилися (викликалися в судове засідання на 30.01.2020 року, 03.03.2020 року, 23.03.2020 року, 05.05.2020 року, 28.05.2020 року). Про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причину своєї неявки в судове засідання відповідачі суд не повідомили, заяву про розгляд справи за їх відсутності до суду не подавали. При викладених обставинах суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідачів, які сповіщені про розгляд справи належним чином, від яких не надійшло повідомлення про причини неявки, ухваливши заочне рішення у справі, зі згодою представника позивача, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, так як надані матеріали є повними і достатніми для розгляду справи за відсутності відповідача. Відповідно до ст. 281 ЦПК України Арцизьким районним судом Одеської області була постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Крім того, у зв`язку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, в судове засідання в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити, з таких підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Правовідносини по справі є цивільно-правовими та врегульовані Цивільним Кодексом України, главою 71, параграфом 2, про кредитний договір. Матеріалами справи встановлено, що 13.03.2009 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК») та [PERSON] укладено кредитний договір № б/н, за умовами якого останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 3 500,00 гривень на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом згідно умов договору (а.с. 11 - 17). Правовідносини, що виникли між сторонами у справі, носять зобов`язальний характер. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, тобто належним виконанням зобов`язання з боку відповідача є повернення кредиту та сплата відсотків за користування ним у строки, в розмірі та валюті, як це було визначено кредитною угодою. Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановленим договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Як встановлено судом та вбачається з копії ухвали Арцизького районного суду Одеської області у справі № 492/1568/16-ц від 16.01.2017 року, [PERSON] помер [INFO] (а.с. 24). Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості за вказаним кредитним договором за [PERSON] рахується заборгованість, яка становить 7 530,97 гривень (а.с. 4 - 10). Згідно ч. 1 ст. 608 ЦК зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою. Дані правовідносини допускають правонаступництво в порядку спадкування. Позивачем у позовній заяві зазначається, що спадкоємцями, які постійно проживали разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини є [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що підтверджується копіями паспортів позичальника та відповідачів, де в якості адреси реєстрації зазначена: [ADDRESS] (а.с. 18, 19, 20 - 21, 22 - 23). Виходячи із вищенаведеного, спадкоємці [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] мали право подати заяву про прийняття або відмову від спадщини у строк з 14.02.2015 року по 14.08.2015 року. 15.01.2019 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на адресу Арцизької районної державної нотаріальної контори Одеської області була направлена претензія кредитора в порядку ст. 1281 ЦК України, згідно якої просили повідомити АТ КБ «ПРИВАТБАНК» чи заводилась спадкова справа після померлого боржника; включити кредиторські вимоги АТ КБ в спадкову масу, про що зробити запис в книзі обліку спадкових справ; повідомити спадкоємців померлого про наявність заборгованості перед Банком у розмірі 7 530,97 гривень (а.с. 26). 20.02.2019 року (повторно) Арцизькою районною державною нотаріальною конторою на адресу АТ КБ «ПРИВАТБАНК» надана відповідь № 229/02-14 на вих. № SAMDN55000026642586 від 28.02.2017 року, згідно якої, після померлого [INFO] [PERSON] , з заявою про прийняття спадщини ніхто не звертався. Також повідомлено Банк, що згідно претензії, була заведена спадкова справа № 113/2017 (а.с. 27). 26.08.2019 року на адресу [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] АТ КБ «ПРИВАТБАНК» були надіслані листи-претензії, згідно яких останніх було повідомлено про наявну заборгованість [PERSON] перед АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в розмірі 7 530,97 гривень та рекомендовано звернутися до будь-якого відділення Банку міста та сплатити заборгованість (а.с. 28, 29, 30, 31 - 32). Як вбачається з копії спадкової справи № 113/2017, наданої Арцизькою районною державною нотаріальною конторою Одеської області, спадкова справа заведена 21.03.2017 року після смерті [PERSON] , померлого [INFO] за претензією кредитора. Інші спадкоємці померлого до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] не звертались. Відповідно до повідомлення ТСЦ 5145 РСЦ МВС в Одеській області від 06.03.2020 року № 31/15/5145-141, згідно ЄДР МВС станом на 06 березня 2020 року, за [PERSON] , зареєстроване на праві власності рухоме майно (транспортні засоби) не значиться. Як вбачається з повідомлення Відділу надання адміністративних послуг Арцизької районної державної адміністрації Одеської області від 06.04.2020 року № 06-03-03/7/18, відповідно до архіву зберігання реєстраційних справ у паперовій формі, інформація щодо наявності нерухомого майна у [PERSON] , відсутня. Відповідно до відомостей Державного реєстру речових прав, відділ надати відповідну інформацію не має можливості. Як видно з повідомлення Відділу в Арцизькому районі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 13.03.2020 року № 27/102-20, згідно наявних у відділ Книг реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою та других примірників державних актів станом на 31.12.2012 року земельні ділянки на території Арцизького району Одеської області за [PERSON] не зареєстровані. З 01.01.2013 року органи Держгеокадастру позбавлені повноважень щодо реєстрації прав власності та користування земельною ділянкою. Згідно запиту суду від 05.05.2020 року вих. № 3611/20 до Відділу надання адміністративних послуг Арцизької районної державної адміністрації Одеської області, ухвалою Арцизького районного суду Одеської області від 03.03.2020 року витребувано від Центру надання адміністративних послуг при Арцизькій районній державній адміністрації Одеської області інформацію щодо наявності нерухомого майна у [PERSON] , [INFO] , (РНОКПП: [NUMBER] ), померлого [INFO] , останнє місце проживання: [ADDRESS] . У зв`язку з тим, що на даний час в суді відсутня технічна можливість отримати інформацію з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, з метою оперативного розгляду справи та неможливості в інший спосіб отримати інформацію, яка має суттєве значення для вирішення справи, надати інформацію з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (за наявності), щодо реєстрації (наявності) нерухомого майна у [PERSON] , [INFO] , (РНОКПП: [NUMBER] ), померлого [INFO] , останнє місце проживання: [ADDRESS] . Згідно відповіді Відділу надання адміністративних послуг Арцизької районної державної адміністрації Одеської області від 18.05.2020 року № 06-03-03/14/22, для отримання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, особа повинна звернутися до відділу зх. Квитанцією про сплату адміністративного збору у розмірі 0,025 прожиткового мінімуму для працездатних осіб - отримання інформації, витягу в паперовій формі. Положеннями ст. ст. 1216, 1218 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків від фізичної особи, яка померла, до інших осіб. До складу спадщини входять усі права та обов`язки померлої особи, які належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України). Оскільки після смерті боржника зобов`язання з повернення кредиту входять до складу спадщини, то умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту чи сплати його частинами не застосовуються, а підлягають застосуванню норми статті 1282 ЦК України щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому частиною другою цієї статті. Згідно з частиною першою статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Таким чином, у разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину і не відмовились від її прийняття, замінюють його особу у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті спадкодавця. Згідно статті 1281 ЦК України кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги (зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 квітня 2018 року у справі № 14-53цс18). Представник позивача в своїй позовній заяві як на підставу задоволення позову посилається на те, що відповідачі постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а тому вважаються такими, що прийняли спадщину і повинні нести цивільно-правову відповідальність за борги спадкодавця. У цій справі про стягнення кредитних коштів з відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які як спадкоємці померлого позичальника мають прийняти на себе зобов`язання за кредитним договором № б/н від 03.03.2009 року, на банк покладався обов`язок довести, що відповідачі є спадкоємцем за заповітом чи за законом за померлим позичальником (частина 1 статті 1268 ЦК України), оскільки без доведення цього факту взагалі втрачається право банку на пред`явлення вимоги у порядку статті 1281 ЦК України. Та обставина, що відповідачі зареєстровані з померлим позичальником за однією адресою, без доведеності обставин, встановлених частиною 1 статті 1268 ЦК України (відповідачі входить до кола спадкоємців померлого позичальника), не дає підстав вважати, що відповідачі відповідно до частини 3 статті 1268 ЦК України прийняли спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, вони не заявили про відмову від неї. Суд вважає помилковим посилання позивача в обґрунтування позову на прийняття відповідачами спадщини за померлим [PERSON] на відмітку в їх паспорті щодо реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] , оскільки законодавець пов`язує прийняття спадщини особою саме з фактом постійного проживання з спадкодавцем, а не реєстрацією місця проживання. Суд констатує, що відмітка в паспорті про реєстрацію місця проживання не є безумовним свідченням постійного проживання особи за такою адресою, як про це вказує позивач. Таким чином, належних та допустимих доказів про те, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на момент смерті позичальника [PERSON] проживали разом з ним матеріали справи не містять. Разом з тим, в позовній заяві позивач взагалі не посилався на наявність родинних відносин відповідачів із померлим позичальником (спадкодавцем), які закликають відповідачів до спадкування внаслідок смерті спадкодавця, та не надав докази на їх підтвердження. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Докази, що представлені суду, не дають підстав вважати доведеним ту обставину, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцем за померлим позичальником [PERSON] , внаслідок чого не можна вважати доведеним право банку на пред`явлення вимоги до відповідачів у порядку статті 1281 ЦК України про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 03.03.2009 року. Крім того, суду не надано доказів наявності/відсутності складеного за життя [PERSON] заповіту. Положеннями статті 1282 ЦК України визначено, що спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. У пункті 32 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30.03.2012 року роз`яснено, що з урахуванням положення ст. 1282 ЦК України спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. При цьому спадкоємці несуть зобов`язання погасити нараховані відсотки і неустойку тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальникові за життя. Інші нараховані зобов`язання фактично не пов`язані з особою позичальника і не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями. Аналіз зазначених норм права дає можливість зробити висновок про те, що спадкоємці можуть задовольняти вимоги кредиторів лише: у разі прийняття майна у спадщину; у межах вартості успадкованого майна; у розмірі, яка виникла за життя спадкодавця. Виходячи із суті спору, який полягає у необхідності погашення заборгованості померлого позичальника за кредитним договором за наявності особи, яка прийняла спадщину після його смерті, та принципу доведеності цих обставин, позивач мав надати докази на підтвердження обсягу успадкованого майна та його вартості. Відповідно до ч. 2 ст. 214 ЦПК України головуючий відповідно до завдання цивільного судочинства керує ходом судового засідання, забезпечує додержання послідовності і порядку вчинення процесуальних дій, здійснення учасниками судового процесу їх процесуальних прав і виконання ними обов`язків, спрямовує судовий розгляд на забезпечення повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи, усуваючи із судового розгляду все, що не має істотного значення для вирішення справи. Згідно ст. 84 ЦПК України у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї. Разом із тим, в матеріалах справи відсутні докази обсягу вартості спадкового майна або клопотання позивача про їх витребування. Цивільним процесуальним Кодексом України не передбачене самостійного витребування доказів з ініціативи суду. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. В оцінці поведінки та способу ведення справ банком Верховним Судом враховується те, що він є професійним учасником ринку надання банківських послуг, у зв`язку з чим до нього висуваються певні вимоги щодо дотримання правил та процедур, які є традиційними у цій сфері, до обачності та розсудливості у веденні справ тощо. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ банком є вищими, ніж до споживача - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною у цивільних відносинах з такою кредитною установою. З врахуванням наведеного всі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом саме на користь такої слабшої сторони, яка не є фактично рівною у спірних правовідносинах. Враховуючи, що предметом спору у цій справі є вимоги кредитора до спадкоємця про стягнення заборгованості за кредитним договором, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» зобов`язано було довести ті обставини, на які воно посилалося як на підставу свої вимог, тобто подати суду докази наявності у спадкодавця майна та його вартості, кола спадкоємців, які прийняли спадщину, а у випадку неможливості надати такі докази - заявити клопотання про їх витребування, однак з дотриманням правил та процедур, встановлених ЦПК України. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 306/486/17 провадження № 61-34520св18. Таким чином, диспозитивність цивільного судочинства унеможливлює витребування доказів за ініціативою суду, а позивач своїми правами щодо предмета спору, у тому числі щодо витребування доказів, не скористався. Також суд вважає необхідним зазначити, що позивач просить стягнути з відповідачів заборгованість за кредитним договором б/н від 03.03.2009 року, укладеного з позичальником [PERSON] , станом на день його смерті, тобто на [INFO] , в загальній сумі 7 530,97 гривень, яка складається з заборгованості за кредитом та заборгованості за відсотками. Однак, згідно наданого ним розрахунку заборгованості вказаний розмір заборгованості було визначено на 28.02.2018 року. Після 14.02.2015 року, тобто після дня смерті позичальника [PERSON] , здійснена сплата заборгованості за відсотками на загальну суму 32 092,33 гривень. Однак, нарахування та сплата заборгованості за відсотками після смерті позичальника, позивачем необґрунтована, ким вона сплачувалась не зазначено.? Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом переконливості своїх вимог є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України). За положеннями ч. 1, ч. 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч. ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України). Суть доказів, їх належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінка їх судом та умови їх розгляду судом визначені статтями 76-80 ЦПК України. Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої). Позивачем не доведено наявність спадкового майна після смерті спадкодавця, що відповідачі є спадкоємцями померлого позичальника. Позивач не надав суду доказів прийняття відповідачами [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] спадщини після смерті [PERSON] . Враховуючи вищенаведене, позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» є недоведеними та не підтверджені належними та допустимими доказами. Представник АТ КБ «ПРИВАТБАНК» скористався своїми процесуальними правами на власний розсуд, з будь-якими клопотаннями до суду не звертався, доказів на підтвердження своїх позовних вимог не подав. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, та враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд вважає вимоги позивача необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки позивач жодними доказами не довів: прийняття спадщини після смерті позичальника саме відповідачами [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , крім того, позивачем, не зважаючи на відкритість державних реєстрів нерухомого майна, не надано доказів щодо наявності спадкової маси, її вартості після смерті боржника [PERSON] та можливість погашення зобов`язання спадкодавця перед кредитором за рахунок такого майна, окрім того, банком не зазначено про наявність перешкод для виявлення такого майна, тому у позові слід відмовити. Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, понесені позивачем судові витрати на підставі ст. 141 ЦПК України розподілу між сторонами не підлягають. Згідно ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, як мають значення для вирішення справи; ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відео записів, висновків експертів; а відповідно до положень ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень; суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Наявність чи відсутність наведених обставин та можливість встановлення відповідних фактів суд вирішує відповідно до положень ст. ст. 10, 11, 27, 57 - 60 ЦПК України, за якими сторони при вирішенні справи зобов`язані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підстави їх вимог. Згідно із ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. ст. 12, 76, 77, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів;показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на відсутність підстав для задоволення позову Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову, з підстав, зазначених в рішенні. Таким чином, виходячи з заявлених вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що заявлені вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed