Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-22 00:00:00

26.06.2014 року позивач [PERSON] звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з вказаним позовом до Дочірнього підприємства «Українська горілчана компанія «Nemiroff» (т.1 а.с.1-5). Після відкриття провадження позивачем неодноразово змінювався розмір позовних вимог (т.1 а.с.141-144, т.2 а.с.175-178, т.3 а.с.- 7-8) та відповідно до заяви від 21.01.2015 року, поданої в інтересах позивача його уповноваженим представником, він просить суд стягнути з відповідача на користь позивача суму грошової компенсації за невикористану відпустку в розмірі 1501 гривня 28 копійок та середній заробіток за весь період затримки розрахунку при звільненні з 01 травня 2014 року із розрахунку 340 гривень 72 копійки за кожен день затримки, а всього станом на 21 січня 2015 року в сумі 49652 гривні 82 копійки, а також моральну шкоду в сумі 1000 гривень (т.3 а.с.-7-8). Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує наступним. З 03 січня 2012 року по 30 квітня 2014 року він працював на різних посадах в Юридичному департаменті Дочірнього підприємства «Українська горілчана компанія «Nemiroff». 15 квітня 2014 року ним було написано та передано роботодавця заяву про звільнення за власним бажанням та заяву про грошову компенсацію всіх невикористаних днів основної та додаткової щорічної відпусток. Відповідно до наказу №819/К від 29.04.2014 його було звільнено з вказаної посади 30 квітня 2014 року за власним бажанням, згідно статті 38 Кодексу законів про працю України. Позивача було ознайомлено з наказом та внесено відповідний запис про його звільнення до трудової книжки, яку видано йому на руки. Позивач стверджує, що в порушення вимог ст.116 КЗпП України відповідач не провів з ним повного розрахунку при звільненні, а саме не виплатив йому компенсацію за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки. Позивач стверджує, що на момент звільнення мав 10 днів невикористаної відпустки, в тому числі 3 дні додаткової відпустки в зв'язку з народженням дитини відповідно до п.5.1.2 Колективного договору. За розрахунками позивача, сума грошової компенсації, яка мала йому бути виплачена, виходячи з розрахованої ним середньої заробітної плати за 1 день в сумі 247 гривень 50 копійок складає 2475 гривень. Відповідна вимога про проведення з ним повного розрахунку була направлена позивачем на адресу відповідача 18 червня 2014 року. Позивач зазначає, що відповідач, вважаючи, що за період роботи на підприємстві у нього залишилось невикористаними лише 4 дні відпустки та неправильно визначивши середню заробітну плату для компенсації невикористаної відпустки, нарахував йому компенсацію 973 гривні 72 копійки, в зв'язку з чим станом на 21 січня 2015 року сума грошової компенсації за невикористані дні відпустки, яку відповідач зобов'язаний виплатити складає 1501 гривня 28 копійок (2475,00-973,72). Позивач також стверджує, що відповідно до ст..117 КЗпП України відповідач повинен виплатити йому середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. За період з 01 травня 2014 року станом на 21 січня 2015 року загальна сума середнього заробітку, що підлягає стягненню становить 61670 гривень 32 копійки, виходячи з середньоденної заробітної плати в сумі 340 гривень 72 копійки (340,72=(7303,87+6325,00)/(20+20)), та кількості робочих днів затримки розрахунку з 01.05.2014 по 21.01.2015, що становить 181 день (340,72грн.х181днів=61670,32грн.). Позивач зазначає, що відповідач, вважаючи, що період затримки розрахунку при звільненні дещо інакший, неправильно визначивши розмір середнього заробітку, нарахував йому середній заробіток в сумі 12017 гривень 50 копійок. В зв'язку з цим станом на 21 січня 2015 року сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, які відповідач зобов'язаний виплатити складає 49652 гривні 82 копійки. Крім того, позивач стверджує, що діями відповідача йому були спричинені моральні страждання, адже на всі його звернення провести повний розрахунок у зв'язку зі звільненням, відповідач відповідав цинічною відмовою, не зважаючи на те, що позивач тривалий час працював на підприємстві та добросовісно виконував свої трудові обов'язки. Розмір завданої йому моральної шкоди він оцінює в 1000 гривень. В судовому засіданні представник позивача повністю підтримав уточнені позовні вимоги, просив суд їх задовольнити. Додатково представник позивача пояснив, що заява позивача про звільнення за власним бажанням була викладена в письмовій формі, відповідала вимогам ст.38 КЗпП України та була передана згідно існуючої на підприємстві процедурі у департамент по роботі з персоналом - особисто директору по роботі з персоналом [PERSON] Представник позивача стверджує, що наказ від 29.04.2014 року №189/к про звільнення позивача був виданий повноважною особою, оскільки на підприємстві існував наказ від 03.03.2014 року про призначення [PERSON] заступником генерального директора ДП «УГК «Nemiroff», а також що відповідні повноваження щодо звільнення працівників були передбачені у затвердженій на підприємстві посадовій інструкції заступника генерального директора. За твердженням представника позивача питання повноважень заступника генерального директора ДП «УГК «Nemiroff» [PERSON] на звільнення працівників вже досліджувались судами, що рішенням Дарницького районного суду м.Києва по цивільній справі №753/11485/14-ц від 24 липня 2014 року було встановлено, що наказом №815/К від 29 квітня 2014 року [PERSON] було звільнено з посади Директора юридичного департаменту Дочірнього підприємства «Українська горілчана компанія «Nemiroff», та ухвалою Господарського суду Вінницької області від 22 грудня 2014 року по справі №902/978/14 встановлено, що боржник не заперечує факт звільнення [PERSON] на підставі наказу №180-НК від 19.03.2014 року. Оскільки обидва зазначені накази були видані заступником генерального директора ДП «УГК «Nemiroff» [PERSON], це на думку представника позивача свідчить, що [PERSON] як Заступник генерального директора Дочірнього підприємства Українська горілчана компанія «Nemiroff» мала достатньо повноважень для звільнення [PERSON]. Представник позивача також підтвердив додаткові пояснення позивача [PERSON], відповідно до яких позивач стверджує, що йому був відомий факт внесення 12.03.2014 року інформації про [PERSON] як керівника ДП «УГК «Nemiroff», а також йому було відомо про існування ухвали Окружного адміністративного суду м.Києва від 13 березня 2014 року в адміністративній справі №826/3176/14, якою була зупинена реєстраційна дія від 12 березня 2014 року про внесення інформації про [PERSON] до ЄДР та зупинено повноваження [PERSON], а також про існування постанови Окружного адміністративного суду м.Києва від 04.04.2014 року, якою було задоволено позов про скасування відомостей про керівника Дочірнього підприємства директора «Українська горілчана компанія «Nemiroff», які містяться в Єдиному державному реєстрі, а також що 10 липня 2014 постановою Київського апеляційного адміністративного суду було залишено без змін постанову Окружного адміністративного суду м.Києва від 04.04.2014, якою визнано протиправною реєстраційну дію від 12.03.2014 року та зобов'язано державного реєстратора скасувати запис про [PERSON] як генерального директора Дочірнього підприємства директора «Українська горілчана компанія «Nemiroff» та поновити запис про [PERSON] як генерального директора. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, пояснила, що підтримує надані до суду письмові заперечення проти позову. В тому числі представник відповідача пояснила, що на підприємстві відбулась зміна керівництва, відповідні зміни були внесені до Єдиного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб -підприємців 12.03.2014. В той же день генеральний директор [PERSON] приступив до виконання своїх обов'язків, про що був виданий наказ. Крім того генеральним директором [PERSON] були видані накази про введення в дію на підприємстві нових печаток, скасування раніше виданих довіреностей, про що було розміщено відповідне оголошення в пресі. Внаслідок протиправних дій попереднього керівництва з підприємства зникла документація, в тому числі щодо виплати заробітної плати, а також трудові книжки працівників, втому числі позивача, що було встановлено, проведеною на підприємстві інвентаризацією. Підприємством було вчинено заходи на встановлення переліку осіб, які перебували з ним в трудових відносинах, в тому числі були розміщені оголошення в пресі, зроблено запит до Управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, розіслано листи особам, особові картки яких було виявлено на підприємстві. Вони стверджують, що позивачу також було направлено за місцем проживання два таких листи. В результаті щомісячних перевірок наявності працівників на підприємстві та на робочому місці було встановлено відсутність працівників, в тому числі позивача [PERSON]. В травні 2014 року підприємством було отримано лист від [PERSON], в якому було вкладено декілька наказів про звільнення працівників, в тому числі позивача, до яких було додано копії відповідних заяв працівників. Відповідач стверджує, що [PERSON] не мала повноважень на видачу таких наказів, згідно з даними її особової картки працювала на підприємстві на посаді Директора юридичного департаменту, а не заступником генерального директора, а також, що підпис [PERSON] на наказах був засвідчений печаткою, яка на той час не була дійсною на підприємстві. Представник відповідача також наголошує, що оригінали заяв [PERSON] про звільнення за власним бажанням та про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку на підприємство не надходили, на копіях зазначених заяв була відсутня відмітка про їх отримання та будь-яка резолюція уповноваженого власником органу - генерального директора за результатами їх розгляду. В зв'язку з цим позивачу був направлений лист про необхідність підтвердження наявності або відсутності трудових відносин, проте позивач відповідь на цей лист не направив. Наказом №323-нк від 29.08.2014 року позивач був звільнений з 29 серпня 2014 року з роботи за п.4 ст.40 КЗпП України за прогул без поважних причин та невихід на роботу на виклик Роботодавця в період з 24.03.2014 року по 29.08.2014 року. В день звільнення позивач не працював і в цей день, або пізніше до бухгалтерії позивача за отримання належних виплат при звільненні не звертався. За період з 01.03.2014 року по 26.11.2014 року на користь позивача відповідачем було перераховано суму в розмірі 14369 гривень 76 копійок, яка складається: заробітної плати за фактично відпрацьований час з 01.03.2014 року по 24.03.2014 року в сумі 4415 гривень 57 копійок, яка була виплачена з урахуванням утримань з нарахованої суми ЄСВ та ПДФО в сумі 3618 гривень 12 копійок, в тому числі 18.03.2014 року виплачено 2590 гривень та 20.10.2014 - 1028 гривень 12 копійок; компенсації за 4 дні невикористаної відпустки в розмірі 973 гривні 72 копійки, які були виплачені з з урахуванням утримань з нарахованої суми ЄСВ та ПДФО та військового збору в сумі 717 гривень 03 копійки - 22.10.2014 року; компенсації за несвоєчасно проведений розрахунок при звільненні в сумі 10034 гривні 61 копійка, з урахуванням утримань з нарахованої суми ПДФО та військового збору, які були перераховані позивачу 18.11.2014 року в ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» по системі «Аваль Експрес». Відповідач стверджує, що станом на 21 січня 2015 року заборгованості перед позивачем не має, а також стверджує, що ухвалою Господарського суду Вінницької області від 16 грудня 2014 року у справі №902/798/14 були розглянуті заяви кредиторів, в тому числі [PERSON] та відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про включення до складу кредиторів ДП «Українська горілчана компанія «Nemiroff» та що судом було перевірено та встановлено ті обставини, на які посилається відповідач. Щодо додаткових пояснень позивача представник відповідача зазначив, що вищенаведені постанови Окружного адміністративного суду м.Києва від 04.04.2014 та Київського апеляційного адміністративного суду від 10.07.2014 оскаржені в касаційному порядку, та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 29.07.2014 року їх виконання зупинено. Представник відповідача також наголошує, що правомірність призначення власником на посаду генерального директора ДП «Українська горілчана компанія «Nemiroff» була предметом судового розгляду господарськими судами. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи та надані сторонами документи, суд пришов до переконання, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що позивач працював в Дочірньому підприємстві «Українська горілчана компанія «Nemiroff» з 03 січня 2012 року, в тому числі з 02.01.2013 року на посаді юрисконсульта служби юридичного супроводу господарсько-договірної діяльності та оподаткування, що підтверджується дослідженими в судовому засіданні особовою карткою працівника на ім'я [PERSON] (т.1 а.с.201-202), записами в трудовій книжці позивача серії [NUMBER] (т.1 а.с.15-17), а також копіями відповідних наказів по Дочірньому підприємству «Українська горілчана компанія «Nemiroff» №4-нк від 03.01.2012 та №31-нк від 02.01.2013 (т.3 а.с.144,145). Згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців серія [NUMBER] від 01.04.2014, сформованого та виданого державним реєстратором Реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції Македонською С.М., станом на 01.04.2014 особою, яка уповноважена представляти юридичну особу у правовідносинах з третіми особами, або особою, яка має право вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі підписувати договори та дані про наявність обмежень щодо представництва від імені юридичної особи, є [PERSON], дата його обрання (призначення) керівником та підписантом -25.10.2011 (т.1 а.с.-24-27). Відповідні відомості у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців підтверджено інформацією, отриманою на сайті Державного підприємства «Інформаційно-ресурсний центр» станом на 21.01.2015 року (т.3 а.с.26-30). Так, відповідно до вимог ч.1 та 4 ст.89 ЦК України юридична особа підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом. Дані державної реєстрації включаються до єдиного державного реєстру, відкритого для загального ознайомлення. До єдиного державного реєстру вносяться відомості про організаційно-правову форму юридичної особи, її найменування, місцезнаходження, органи управління, філії та представництва, мету установи, а також інші відомості, встановлені законом. Відповідно до вимог ч. 5 вказаної статті зміни до установчих документів юридичної особи, які стосуються відомостей, включених до єдиного державного реєстру, набирають чинності для третіх осіб з дня їх державної реєстрації. Юридичні особи та їх учасники не мають права посилатися на відсутність державної реєстрації таких змін у відносинах із третіми особами, які діяли з урахуванням цих змін. За змістом ч.1 ст.18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін. Посилання позивача на існування судових рішень, а саме ухвали та постанови Окружного адміністративного суду м.Києва від 13.03.2014 року та 04.04.2014 року відповідно, в адміністративній справі №826/3176/14, а також ухвали та постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 13.05.2014 та від 10.07.2014 у тій самі адміністративній справі, суд не приймає до уваги, оскільки виконання зазначених судових рішень було зупинено ухвалою Вищого адміністративного суду України від 29.07.2014 (т. 4 а.с.39-65, 66,67). Крім того, як вже було зазначено раніше, жодних змін щодо керівника Дочірнього підприємства «Українська горілчана компанія «Nemiroff» до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців не вносилось. З досліджених в судовому засіданні письмових документів встановлено, що відповідно до наказу від 12.03.2014 без номеру, виданого генеральним директором ДП «Українська горілчана компанія «Nemiroff» [PERSON] він приступив до виконання обов'язків Генерального директора Дочірнього підприємства «Українська горілчана компанія «Nemiroff» з 12 березня 2014 року. Підставою видачі такого наказу зазначено рішення №20-10-2011/1 єдиного власника Дочірнього підприємства «Українська горілчана компанія «Nemiroff» - акціонерної компанії Nemiroff Holding Lsmsted від 20 жовтня 2011 року (т.1 а.с.39). За змістом наказу від 12 березня 2014 року без номеру, виданим генеральним директором ДП «Українська горілчана компанія «Nemiroff» [PERSON] у зв'язку з виробничою необхідністю та приймаючи до уваги зникнення печаток, що використовувалися на підприємстві, з метою безперебійної роботи, та уникнення фактів підробки документів було введено в обіг з 12 березня 2014 року на підприємстві шість нових печаток, в тому числі для використання: для проставлення на офіційних документах-запитах, заявах,будь-які вихідній кореспонденції для скріплення підпису Генерального директора печатку: «Дочірнє підприємство «Українська горілчана компанія «Nemiroff» *Україна Вінницька область м Немирів NEMIROFF і.к. 30805594» (п.1),для нанесення на документах печатку: «Українська горілчана компанія «Nemiroff» «ДЛЯ ДОКУМЕНТІВ №2» (п.5), для нанесення на документах печатку: «Українська горілчана компанія «Nemiroff» (п.6). Зразки яких були відображені в наказі (т.1 а.с.40-41). Одночасно відповідачем було розміщені оголошення в газеті державної сфери розповсюдження «Голос України» №66 від 05 квітня 2014 року про те, що у зв'язку з втратою печаток, що використовувались в господарській діяльності Дочірнього підприємства «Українська горілчана компанія «Nemiroff», починаючи з 12 березня 2014 року на підприємстві введені в обіг печатки нового зразка; печатки, які використовувались до 12 березня 2014 року, вважаються анульованими. А також розміщений зразок печатки, що анульована (т.3 а.с.243) . Іншим оголошенням в тому ж номері газети «Голос України» повідомлено, що згідно з внутрішнього наказу Дочірнього підприємства «Українська горілчана компанія «Nemiroff» до 30 квітня 2014 року право підпису будь-яких документів, заяв, звернень, договорів, доручень, довіреностей та інших документів, в тому числі, але не виключно, таких, що створюють юридичні наслідки для Дочірнього підприємства «Українська горілчана компанія «Nemiroff», має одноособово Генеральний директор Дочірнього підприємства «Українська горілчана компанія «Nemiroff» [PERSON] (т.3 а.с.243). Так, згідно з наказом №1 від 19 березня 2014 року, виданим генеральним директором ДП «Українська горілчана компанія «Nemiroff» [PERSON], встановлено, що до 30 квітня 2014 року право підпису будь-яких документів, заяв, звернень, договорів, доручень, довіреностей та інших документів, в тому числі, але не виключно, таких, що створюють юридичні наслідки для Дочірнього підприємства «Українська горілчана компанія «Nemiroff», має одноособово Генеральний директор (т.1 а.с.42). Будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження скасування зазначених наказів Дочірнього підприємства «Українська горілчана компанія «Nemiroff» від 12 та 19 березня 2014 року суду не надано та не зазначено джерел їх здобуття. Згідно з актом від 28 березня 2014 року, складеним інвентаризаційною комісією Дочірнього підприємства «Українська горілчана компанія «Nemiroff» було проведено інвентаризацію наявності трудових книжок та особових карток працівників №П-2 в період з 24 березня 2014 року по 28 березня 2014 року та було в тому числі виявлено особову картку позивача [PERSON] та не було виявлено його трудової книжки, порядковий номер 942 (т.1 а.с.43-75). З наданих відповідачем документів вбачається, що в травні 2014 року відповідачем було отримано рекомендований лист з описом вкладень, відправлений 05.05.2014 року з м.Києва від імені [PERSON], заступника генерального директора ДП «УГК «Nemiroff» (т.1 а.с.103). Згідно з описом вкладень у цінний лист на ім'я генерального директора ДП «УГК «Nemiroff», порядкові номери 55,56,57, вказаним листом було направлено оригінал наказу про звільнення [PERSON] №819/К від 29.04.2014 р., копія заяви про звільнення [PERSON] від 15.04.2014р., копія заяви про виплату грошової компенсації [PERSON] від 15.04.2014 р. (т.1 а.с.106-107). Дослідженням наданої сторонами копії наказу від 29 квітня 2014 року №819/К встановлено, що він виданий від імені заступника генерального директора ДП «УГК «Nemiroff» [PERSON] За змістом п.п.1-4 вказаного наказу значиться: «звільнити 30 квітня 2014 року [PERSON] з посади юрисконсульта служби юридичного супроводу господарсько-договірної діяльності і оподаткування ДП «УГК «Nemiroff» за власним бажання, згідно статті 38 КЗпП України. Підстава: заява [PERSON] від 15.04.2014 року» Останнім робочім днем працівника вважати 30 квітня 2014 року. Бухгалтерії ДП «УГК «Nemiroff» провести повний розрахунок зі звільненим працівником, а також нарахувати компенсацію за час невикористаних працівником відпусток. Відділу кадрів ДП «УГК «Nemiroff» забезпечити належне заповнення трудової книжки та видачу заповненої трудової книжки працівнику в день звільнення» (т.1 а.с.18,107). З досліджених в судовому засіданні доказів встановлено, що оригінали заяви [PERSON] про звільнення за власним бажанням відповідно до ст..38 КЗпП України від 15 квітня 2014 року, а також заяви позивача від 15.04.2014 року про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, копії яких були отримані Дочірнім підприємством «Українська горілчана компанія «Nemiroff» з вищезазначеним рекомендованим листом від 05.05.2014 (т.1 а.с.108,109), на підприємстві відсутні. Як вбачається зі змісту вказаних заяв [PERSON] вони були датовані 15 квітня 2014 року та адресовані Генеральному директору ДП «УГК «Nemiroff» та містили прохання позивача: звільнити його з посади юрисконсульта служби юридичного супроводу господарсько-договірної діяльності та оподаткування ДП «УГК «Nemiroff» за власним бажанням відповідно до положень статті 38 Кодексу законів про працю України 30 квітня 2014 року, а також виплатити йому грошову компенсацію за всі не використані дні основної та додаткової щорічної відпустки відповідно до положень частини 1 статті 83 Кодексу Законів про працю України (т.1 а.с. 108,109). Проте, будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що оригінали зазначених заяв подавались на розгляд генеральному директору ДП «Українська горілчана компанія «Nemiroff» [PERSON] суду не надано та не зазначено джерел їх здобуття. Так, зі змісту вищезазначених заяв [PERSON], вони не містять жодної відмітки про їх надходження та реєстрацію в ДП «УГК «Nemiroff», а також резолюції уповноваженого власником органу, посадової особи, за результатами їх розгляду. За змістом ч.1 ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, в тому числі у зв'язку з виходом на пенсію, власник, або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Відповідно до вимог ч.1 та 2 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. При цьому за змістом ч.1, 4 та 5 ст.48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України. Так, відповідно до вимог п.2.4 «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 року №301 «Про трудові книжки», спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України і Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993 року, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за №110, - усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Крім того, за змістом п.2.5 Інструкції, з кожним записом, що заноситься до трудової книжки на підставі наказу (розпорядження) про призначення на роботу, переведення і звільнення власник або уповноважений ним орган зобов'язаний ознайомити працівника під розписку в особистій картці (типова відомча форма № П-2, затверджена наказом Мінстату України від 27 жовтня 1995 року N 277, в якій має повторюватися відповідний запис з трудової книжки (вкладиша). При цьому, відповідно до вимог п. 4.1 Інструкції, у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів. Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. З доданої до позовної заяви фотокопії трудової книжки позивача встановлено наступне. В трудовій книжці позивача [PERSON] серія [NUMBER] зроблений запис порядковий №7 від 30.04.2014 наступного змісту: «звільнений з посади юрисконсульта служби юридичного супроводу господарсько-договірної діяльності і оподаткування за власним бажанням, ст.38 КЗпП України. Заступник генерального директора [PERSON]»; підстава внесення запису - наказ №819/К від 29.04.2014. Запис, засвідчений печаткою «Для документів №1 NEMIROFF і.к. 30805594 (т.1 а.с.17). При візуальному дослідженні письмових документів в судовому засіданні встановлено та представниками сторін визнаний той факт, що печатка, якою засвідчений запис в трудовій книжці позивача від 30.04.2014 про його звільнення за власним бажанням, не перебувала в обігу на підприємстві згідно знаказом від 12 березня 2014 року, виданого генеральним директором ДП «Українська горілчана компанія «Nemiroff» [PERSON] (т.1 а.с.40-41). Крім того, в судовому засіданні встановлено, що наказ про звільнення позивача від 29 квітня 2014 року, а також запис в його трудовій книжці про звільнення від 30.04.2014 зроблені не уповноваженою власником особою. Так, відповідно до підпунктів 5.6.51, 5.6.5.14 пункту 5.6.5 Статуту Дочірнього підприємства «Українська горілчана компанія «Nemiroff», затвердженого рішенням №27-06-2011 компанії «NEMIROFF HOLDINGS LIMITED» від 27 червня 2011 року, зареєстрованого державним реєстратором Немирівської районної державної адміністрації Вінницької області 07 липня 2011 року, Генеральний директор без довіреності діє від імені Підприємства, представляє його інтереси в інших підприємствах, організаціях і державних органах; укладає трудові договори з посадовими особами, виконавчим персоналом та працівниками Підприємства; здійснює прийняття та звільнення працівників Підприємства (т.3 а.с.150, 164). Як встановлено в судовому засіданні з вищенаведених письмових доказів, з 12 березня 2014 року до виконання обов'язків генерального директора Дочірнього підприємства «Українська горілчана компанія «Nemiroff» приступив [PERSON], який, згідно з виданим ним наказом від 19 березня 2014 року до 30 квітня 2014 року єдиний мав право підпису будь-яких документів, заяв, звернень, договорів, доручень, довіреностей та інших документів, в тому числі, але не виключно, таких, що створюють юридичні наслідки для Дочірнього підприємства «Українська горілчана компанія «Nemiroff», має одноособово Генеральний директор (т.1 а.с.39,42). Крім того, суд звертає увагу на те, що згідно з вищезазначеним актом інвентаризації від 28 березня 2014 року в Дочірньому підприємстві «Українська горілчана компанія «Nemiroff» не було виявлено трудової книжки позивача, а також, що в особовій картці працівника [PERSON] відсутній запис про його звільнення за власним бажанням на підставі наказу від 29.04.2014 №189/К (т.1 а.с.43-75, 201-202). Таким чином, будь-яких належних і допустимих доказів про те, що позивач 15 квітня 2014 року, або в період до 30 квітня 2014 року включно подав до уповноваженого власником органу - генеральному директору Дочірнього підприємства «Українська горілчана компанія «Nemiroff» заяву про звільнення за власним бажанням, копія якої була досліджена в судовому засіданні (т.1 а.с.108), суду не надано та не зазначено джерел їх здобуття. Твердження позивача та його представника, що наказ про його звільнення від 29 квітня 2014 року №189/К був виданий уповноваженою власником посадовою особою суперечить дослідженим в судовому засіданні вищенаведеним письмовим доказам. З урахуванням вищенаведених встановлених в судовому засіданні фактичних обставин справи та положень ст.38 КЗпП України суд прийшов до висновку, що відповідач Дочірнє підприємство «Українська горілчана компанія «Nemiroff», в особі його уповноваженого органу, яким на той момент був і на даний момент являється генеральний директор [PERSON],. не видавав наказ про звільнення позивача [PERSON] за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України з 30 квітня 2014 року. Оскільки будь-яких належних та допустимих доказів того, що позивач звертався до уповноваженого власником органу з такою завою в період з 15 по 30 квітня 2014 року включно, суду надано не було, суд прийшов до переконання, що відповідач не міг та не був зобов'язаний розірвати трудовий договір у строк та з підстав, про які зазначає позивач. Не спростовує цих обставин і вимога позивача направлена ним на адресу відповідача 18.06.2014 року (а.с.20-23). Крім того, в судовому засіданні встановлено, що відповідно до наказу №323-НК від 29 серпня 2014 року, виданого генеральним директором Дочірнього підприємства «Українська горілчана компанія «Nemiroff» [PERSON] «Про звільнення», виданого на виконання наказу від 29 серпня 2014 року №053-НО «Про звільнення працівників», позивача [PERSON] звільнено з посади юрисконсульта з 29 серпня 2014 року за п.4 ст.40 КЗпП України за здійснений в період з 24.03.2014 року по 29.08.2014 року прогул без поважних причин та невихід на роботу на виклик Роботодавця (т.2 а.с.227-228, т.3 а.с.32, 107-108). Копія даного наказу була направлена позивачу рекомендованим листом 02.09.2014 року та отримана позивачем 06.09.2014 року (т.2 а.с.232, т.3 а.с.104,106). Вказаним листом позивача також повідомлено, що нарахована йому до виплати сума 1745 гривень 15 копійок перерахована на його ім'я в ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» по системі Аваль -Експрес, а також роз'яснено, що кошти можуть бути отримані позивачем в будь-якому зручному для нього відділенні Банку при пред'явленні Банку паспорту та ідентифікаційного податкового номеру (т.2 а.с.232). Будь-яких належних і допустимих доказів, що вказаний наказ щодо звільнення позивача з 29.08.2014 року був скасований, або визнаний в судовому порядку недійсним, суду не надано та не зазначено джерел їх здобуття. В даному судовому засіданні позивач його також не оспорює. Відповідно до вимог ст..116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно з Актом №6 від 29 серпня 2014 року «Про відсутність працівників на території підприємства та робочих місцях» комісією, призначеною наказом по ДП «Українська горілчана компанія «Nemiroff» від 21 березня 2014 року за №21/03/2014/01, встановлено, що станом на 29.08.2014 року на робочі місця не з'явились та на робочих місцях не перебувають працівники, в тому числі, порядковий номер 21, [PERSON], юрисконсульт , дата початку прогулу якого з 24.03.2014(т.3 а.с.142-143). Факт відсутності позивача 29.08.2014 року на робочому місці в ДП «Українська горілчана компанія «Nemiroff» підтверджується також даними табелю обліку використання часу за серпень 2014 року (т.3 а.с.83), а також не заперечується позивачем та його представником. Факт перерахування відповідачем коштів, а саме: компенсації за 4 дні невикористаної відпустки в розмірі 973 гривні 72 копійки, які були виплачені з урахуванням утримань з нарахованої суми єдиного соціального внеску, податку на доходи фізичних осіб та військового збору в сумі 717 гривень 03 копійки - 22.10.2014 року та компенсації за несвоєчасно проведений розрахунок при звільненні в сумі 10034 гривні 61 копійка, з урахуванням утримань з нарахованої суми податку на доходи фізичних осіб та військового збору, які були перераховані позивачу 18.11.2014 року в ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» по системі «Аваль Експрес» позивачем та його представником не оспорюється, в зв'язку з чим представником позивача завою від 21.01.2015 було зменшено розмір позовних вимог (т.3 а.с.7-8). Правильність нарахування компенсації за 4 дні невикористаної позивачем відпустки підтверджується довідкою про стан заборгованості по заробітній платі від 26 листопада 2014 року та не викликає у суду сумнівів, при цьому, як вбачається з дослідженої наданої відповідачем довідки та розрахунку, складеного позивачем, середньоденний заробіток, з якого нараховувалась компенсація складає відповідно 243 гривні 43 копійки та 247 гривень 50 копійок (т.3 а.с.58 та т.1 а.с.143,146). Перевіркою розрахунків середньоденної заробітної плати встановлено, що різниця в розрахунках пов'язана з розміром заробітної плати за березень 2014 року, яка була використана сторонами для розрахунків. Так відповідачем була нарахована позивачу заробітна плата за березень 2014 року в сумі 4415 гривень 57 копійок (т.3 а.с.-58), в той час, як позивач у розрахунку безпідставно використав розмір свого посадового окладу - 6325 гривень (т.1 а.с.146). Крім того, суд приймає до уваги, що позивачем не доведено факт свого звільнення за власним бажанням на підставі ст..38 КЗпП України з 30.04.2014 року та не спростовано доводів відповідача щодо звільнення позивача з 29.08.2014 року відповідно до наказу №323-НК від 29 серпня 2014 року за п.4 ст.40 КЗпП України за здійснений в період з 24.03.2014 року по 29.08.2014 року прогул без поважних причин та невихід на роботу на виклик Роботодавця. З урахуванням наведеного суд прийшов до переконання, що відповідачем обґрунтовано нараховано компенсацію за 4 дні невикористаної позивачем щорічної відпустки, за відпрацьований період з 03 січня 2014 року по 24 березня 2014 року, з урахуванням використаного позивачем 1 дня щорічної відпустки 31.01.2014 року, що підтверджується даними його особової картки (т.1 а.с.201-201). Щодо тверджень позивача про неотримання ним грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку у зв'язку з народження дитини, то в цій частині позовні вимоги також не підлягають задоволенню з наступних підстав. Так, види відпусток встановлені ч.1 статтею 4 Закону України «Про відпустки», якою передбачено, що установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв'язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв'язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв'язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей (стаття 19 цього Закону);5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Як зазначено в частині 2 вказаної статті законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток. Дослідженням чинного законодавства встановлено, що такий від додаткової відпустки, як відпустка у зв'язку з народженням дитини не передбачений. Так, відповідно до ч.1 ст.17 Закону «Про відпустки» передбачена оплачувана відпустка у зв'язку з вагітністю і пологами, яка надається на підставі медичного висновку жінкам у зв'язку з вагітністю і пологами. За змістом ст.19 Закону «Про відпустки» додаткова відпустка працівникам, які мають дітей, надається жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину-інваліда, або яка усиновила дитину, одинокій матері, батьку, який виховує дитину без матері (у тому числі й у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла дитину під опіку, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України). Згідно з позовною заявою позивач [PERSON] стверджує, що мав право на додаткову відпустку у зв'язку з народженням дитини відповідно доп.5.1.2 Колективного договору. Так, з дослідженого в судовому засіданні Колективного договору між адміністрацією ДП «УКГ «Nemiroff» і трудовим колективом, укладеного 21 травня 2008 року та зареєстрованого в управлінні соціального захисту населення Немирівської районної державної адміністрації 30 травня 2008 року, реєстраційний №48, встановлено, що згідно абзацу другого підпункту 5.1.2 пункту 5.1 Адміністрація зобов'язується, виходячи із фінансових можливостей підприємства, яке оцінюється Генеральним директором, встановити додаткові, порівняно з чинним законодавством України, соціально-трудові пільги, гарантії та компенсації, зокрема: надавати пільги - встановити додаткові оплачувані відпустки у зв'язку з сімейними обставинами, в тому числі в зв'язку з народженням дитини - тривалістю 3 дні (т.3 а.с.177, 184). Відповідно до Свідоцтва про народження [PERSON], [INFO], батьком дитини є позивач [PERSON]. Дата видачі свідоцтва - 28 січня 2014 року (т.2 а.с.67). Проте, зі змісту позовної заяви та пояснень представників сторін вбачається, що позивач із заявою про надання йому оплачуваної відпустки у зв'язку з народженням дитини до відповідача в період з 20 січня по 29 серпня 2014 року, включно, не звертався. Дана обставина визнана сторонами в судовому засіданні та не підлягає доказуванню. Будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що позивач повідомляв відповідача в особі уповноваженого власником органу про те, що в нього народилась дитина, та надавав документи, які цю обставину підтверджують, суду також не надано. Відповідно до особової картки працівника П-2 на ім'я [PERSON] (т. 1 а.с.201-202) відомості про народження у позивача дитини в січні 2014 року, відсутні. Також відсутні будь-які належні і допустимі докази на підтвердження тієї обставини, що така додаткова оплачувана відпустка у зв'язку з народженням дитини позивачу надавалась відповідачем. Відповідно до ч.1 ст.83 КЗпП України та ч.1 ст.24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. За змістом вищенаведеної ст.19 Закону України «Про відпустки» передбачений виключний перелік осіб та підстав надання додаткової оплачуваної відпустки працівникам, які мають дітей, і зазначена позивачем додаткова відпустка у зв'язку з народженням дитини, не віднесена до цього переліку. А отже, позовні вимоги [PERSON] в цій частині щодо стягнення грошової компенсації за три дні невикористаної ним додаткової відпустки в зв'язку з народженням дитини є необґрунтованими та безпідставними. Крім того, суд прийшов до переконання, що підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку з 01.05.2014 року по 21.01.2015 року відсутні, оскільки обов'язок відповідача провести повний розрахунок з позивачем, в тому числі виплатити йому грошову компенсації за невикористану щорічну відпустку виник з 29.08.2014 року, з дати в звільнення позивача згідно з наказом від 29.08.2014 №323-НК за п.4 ст.40 КЗпП України. Будь-яка заборгованість з компенсації невикористаної відпустки, як встановлено в судовому засіданні, перед позивачем відсутня. Так, в судовому засіданні встановлено, що повний розрахунок з позивачем було вчинено 22.10.2014 року та, крім того 18.11.2014 року позивачу було перераховано середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 10034 гривні 61 копійка, про що повідомлено листом від 26.11.2014 року (т.3 а.с.105, т.2 а.с.230-231). Отримання цих коштів позивачем та його представником не оспорюється. Щодо заявлених позивачем вимог про відшкодування завданої йому відповідачем моральної шкоди в сумі 1000 гривень внаслідок невиплати належних йому компенсації за невикористану відпустку, що завдало йому моральних страждань, то в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпП України відшкодуванню власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Єдиним порушення законодавства про працю, встановленим в судовому засіданні, є порушення строків розрахунку при звільненні позивача строком близько на два місяці, що мало місце 22 жовтня 2014 року, що сталось внаслідок порушення постановою Господарського суду Вінницької області від 22 липня 2014 року справи про банкрутство Дочірнього підприємства «Українська горілчана компанія «Nemiroff» (т.1 а.с.243-249). Будь-яких належних і допустимих доказів, що у зв'язку з цим позивачу була завдана моральна, немайнова, шкода, суду не надано та не зазначено джерел їх здобуття. З урахуванням наведеного, суд прийшов до висновку, що в цій частині позовні вимоги позивача є недоведеними та задоволенню на підлягають. Враховуючи наведене, суд прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають, в зв'язку з чим відповідно до вимог ст..88 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору у даній цивільній справі слід прийняти на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed