Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-10 00:00:00

24 вересня 2014 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, в якому вказав, що [PERSON] являється приватним підприємцем. 07 червня 2013 року уклала з відповідачкою по справі безстроковий трудовий договір, за яким прийняла на роботу в якості продавця продовольчих товарів в магазин «[INFO]» в с.Широке Снігурівського району Миколаївської області [PERSON]. В цей же день договір зареєстровано у Снігурівському районному центрі зайнятості населення за №14731300128 та укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. 11 липня 2014 року відповідачка без повідомлення поважності причин не вийшла на роботу і відмовилися приймати участь у передані матеріальних цінностей та проведення ревізії у магазині. Трудовий договір розірвано з відповідачкою на підставі п.4 ст.40 КЗпП України. Внаслідок інвентаризації матеріальних цінностей, переданих відповідачці для реалізації, було виявлено недостачу товару на загальну суму 42964грн. За такого, позивач просив стягнути з відповідачки суму матеріальних збитків, завданих нестачею та судові витрати у справі на користь [PERSON] У судовому засіданні приватний підприємець і її представник позовні вимоги підтримали повністю та просили суд про їх задоволення. Відповідачка у судове засідання не з'явилася двічі, від отримання викликів до суду та документів, доданих до позовної заяви, відмовилася. Судом ухвалено слухати справу у порядку заочного розгляду у відповідності до ст.ст.224-226 ЦПК України. Дослідивши докази, суд прийшов до наступного. На підставі ст.3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Згідно ч.1 ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно ч.1 ст.130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. В силу п.1 ч.1 ст.134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст.135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Статтею 135-1 КЗпП України передбачено, що письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками, що досягли вісімнадцятирічного віку, які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт затверджено Постановою Державного комітету ради Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 28 грудня 1977 року №447/24. Вирішуючи спір між сторонами суд виходить із положень ст.ст.58-60, 212 ЦПК України, згідно з якими належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає у рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Судом встановлено, що 07 червня 2013 року приватний підприємець [PERSON] та відповідачка у справі уклали трудовий договір №11, за умовами якого відповідачка зобов'язалася виконувати роботу продавця продовольчих товарів 3 розряду в магазині «[INFO]» с.Широке Снігурівського району Миколаївської області, а приватний підприємець зобов'язалася сплачувати їй заробітну плату 1220грн. Вказаний договір посвідчено у Снігурівському районному центрі зайнятості за №14731300128 (а.с.2). При укладені трудового договору сторони уклали також і договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність відповідачки (а.с.6), згідно до якого відповідачка по справі прийняла на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення зберігання ввірених їй позивачем матеріальних цінностей. Посада продавця відноситься до категорії працівників, з якими згідно зі ст.135-1 КЗпП України може бути укладено договір про повну матеріальну відповідальність. 11 липня 2014 року відповідачка не вийшла на роботу і не відкрила магазин без поважних причин, про що свідчить акт приватного підприємця (а.с.7), табель обліку робочого часу (а.с.3). Трудовий договір було розірвано на підставі п.4 ст.40 КЗпП України за прогули і знято з реєстрації в Снігурівському районному центрі зайнятості населення 07 серпня 2014 року. Внаслідок інвентаризації матеріальних цінностей, переданих відповідачці для продажу та зберігання, станом на 11 липня 2014 року встановлена недостача матеріальних цінностей по магазину на загальну суму 42964грн., що підтверджується наданим позивачем інвентаризаційним описом та зведеною відомістю залишків товару по магазину. У добровільному порядку матеріальна шкода, заподіяна приватному підприємцю [PERSON] відповідачкою не відшкодована. Таким чином, позивачем надано достатньо доказів того, що відповідачкою під час роботи в магазині «[INFO]» в с.Широке Снігурівського району допущено нестачу матеріальних цінностей на загальну суму 42964грн., а тому вимоги знайшли своє підтвердження у ході розгляду справи, є обґрунтованими і підлягають задоволенню у повному обсязі За ст.ст.79, 88 ЦПК України суд покладає на відповідачку обов'язок по сплаті на користь приватного підприємця [PERSON] судового збору у розмірі 426грн.94коп., сплаченого при подачі позову, та на користь держави різницю недоплаченого судового збору у розмірі 2грн.70коп.

Outcome: approved