Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-04 00:00:00

24 липня 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] районної державної адміністрації у Дніпропетровській області про встановлення факту спільного проживання позивача зі своїм братом на день його смерті, про встановлення факту належності документу та про визнання права за позивачем на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що її брат [PERSON] працював в колгоспі «Паризька комуна», що згодом реорганізувалось в АТ «Вознесенське». 02 червня 1992 року [PERSON] разом з іншими колгоспниками та пенсіонерами вступили до зазначеного вище підприємства членом якого до самої смерті перебував брат позивача. За життя сертифікат на право на земельну частку (пай) він не отримав, з причини хвороби, внаслідок якої помер. До дня його смерті позивач проживав з братом по вул.Садова,6, с.Вознесенське, Межівського району, Дніпропетровської області разом з батьками. Позивач здійснила поховання брата самостійно. В списку громадян-членів акціонерного товариства «Вознесенське» під номером 69 помилково зазначено прізвище брата позивача як «Чоботар Олексій Олексійович», замість правильного прізвища як «Чоботарь». Заповіт померлим братом не складався, їхні батьки померли, а позивач залишилася єдиним спадкоємцем, яка на день смерті проживала разом з ним та фактично прийняла спадщину. Нотаріально оформити спадщину не вдається, оскільки у [PERSON] відсутні сертифікат на право на земельну частку (пай) та підтвердження факту родинних відносин, тому рекомендовано звернутись до суду. Позивач просить суд встановити факт належності їй додатку №1 до списку членів акціонерного товариства «Вознесенське» Межівського району Дніпропетровської області, який доданий у додатку до Державного акта на право колективної власності на землю серії ДП Мж №007, виданому та переданому останнім у колективну власність для ведення сільсьгосподарського виробництва, де під номером 69 значиться «Чоботар Олексій Олексійович», факт спільного проживання з братом на день його смерті по вул..адова,6, с.Вознесеньске, Межівського району, Дніпропетровської області та визнати за нею право на земельну частку (пай) в розмірі 7,46 умовних кадастрових гектар на території [PERSON] селищної ради Межівського району Дніпропетровської області, який встановлений для члена акціонерного товариства «Вознесенське» Межівського району Дніпропетровської області, в порядку спадкування за законом. У судове засідання позивач та її представник не зявилися, останній надав суду заяву про розгляд справи за їх відсутності. На задоволенні позовних вимог наполягає у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] районної\~державної адміністрації Дніпропетровської області у судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи без їхньої участі. Надав відзив у якому посилається на те, що позивачем пропущений строк позовної давності та не наведено поважних причин його пропуску. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Суд, оцінивши зібрані у справі докази, зясувавши обставини справи та надавши їм відповідну оцінку, приходить до наступних висновків. При цьому досліджені наступні матеріали справи, яким надана відповідна оцінка. Згідно паспорту громадянина України серії XV-КИ №536993, виданого відділом внутрішніх справ [PERSON] райвиконкому Дніпропетровській області 21 жовтня 1986 року правильним прізвищем, імя та по батькові померлого брата позивача є [PERSON], [INFO]. Свідоцтвом про народження серії I-АВ №001210, виданого [PERSON] р/б ЗАГС Дніпропетровської області 22 травня 1968 року, актовий запис №55, [PERSON] народився 20 квітня 1968 року, батьком якого записано [PERSON], а матірю [PERSON], які померли 18 січня 2003 року та 27 липня 2003 року відповідно, підтвердженням чого є свідоцтва про смерть серії 1-КИ «491172 та 1-КИ №505048, видані виконавчим комітетом [PERSON] селищної ради Дніпропетровської області 20 січня та 29 липня 2003 року відповідно. Згідно свідоцтва про смерть серії I-КИ №270539, зареєстрованого [PERSON] селищною радою 02 лютого 2000 року, актовий запис №12 [PERSON] помер 29 січня 2000 року. Письмовим повідомленням приватного нотаріуса [PERSON] районного нотаріального округу Дніпропетровської області №297/01-16 від 27 липня 2018 року підтверджується, що спадкова справа після смерті [PERSON], померлого 29 січня 2000 року не заводилась. Інших спадкоємців немає. З огляду на вищевикладене, суд вважає за можливе встановити факт належності документу, про який зазначає [PERSON] у своєму позові. Судом зясовано, що метою встановлення факту являється визнання за [PERSON] права на земельну частку (пай), в порядку спадкування за законом. Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно п.6 ч.1 ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, імя, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, імям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Свідоцтвом про\~народження серії\~II-УР\~№348226,\~виданого Словянською\~сільрадою,\~с.Словянка,\~Межівського району\~23\~травня 1960\~року,\~актовий запис\~№45,\~[PERSON]\~народилася 22\~березня 1960\~року, батьком якої записано [PERSON], а матірю [PERSON], яка внаслідок укладення шлюбів вперше змінила прізвище на «Матюхіна», а потім на прізвище «Дига», доказом чого є витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбів із зазначенням відомостей про другого з подружжя № витягу:00020450154 від 27 червня 2018 року та свідоцтво про укладення шлюбу серії III-КИ №404185, виданого [PERSON] ЗАГС 08 січня 1988 року, актовий запис №1. Згідно повідомлення відділу Держгеокадастру у [PERSON] районі Дніпропетровської області №Д-88/0-0.31-91/139-18 від 15 червня 2018 року, [PERSON] до списку громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу або товариства, який додається до Державного акту на право колективної власності на землю серії ДП МЖ №007, виданого 16 березня 1995 року акціонерному товариству «Вознесенське», внесений під порядковим номером 69, як [PERSON] що, як встановлено судом, здійснено з опискою. Державним актом на право колективної власності на землю серії ДП МЖ №007 підтверджується, що 16 березня 1995 року його видано акціонерному товариству «Вознесенське», с.Вознесенка з передачею 2256,3 гектарів землі у колективну власність для ведення сільськогосподарського виробництва, відповідно до рішення [PERSON] селищної ради від 26 жовтня 1994 року, №13. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за №7. В додатку до списку громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу або товариства [PERSON] внесений під порядковим номером 69. Згідно письмового повідомлення архівного відділу [PERSON] районної державної адміністрації Дніпропетровської області №Д-204 від 23 червня 2018 року колгосп «Паризька Комуна» реорганізований в аграрно-виробниче акціонерне товариство «Вознесенське», яке згодом реорганізовано в КСП «Вознесенське», правонаступником якого стало ТОВ «Вознесенське». Письмовими доказами заявами [PERSON], [PERSON] та [PERSON], підтверджується, що з дня народження вони проживають в [INFO] та постійно працювали в колгоспі «Паризька Комуна», який було реорганізовано в ТОВ «Вознесенське». Всі пенсіонери та працівники, зокрема й [PERSON] разом зі своїми батьками були членами підприємства. В 1995 році членам підприємства видавали сертифікати не право на земельну частку (пай), які у них особисто є, однак з яких причин [PERSON] його не отримав невідомо, можливо останній рано помер та не встиг оформити право на свою земельну частку. У сімї [PERSON] проживала його сестра [PERSON], яка доглядала за ним до самої смерті та здійснила його поховання. П.2 Указу Президента № 720/95 від 08 серпня 1995 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» передбачено що, право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. При паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства, кооперативу, товариства є рівними. Статтею 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Абзацом 2\~частини 24\~Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» №7 від 16 квітня 2004 року передбачено, що член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта. Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Пункт 17 Перехідних положень Земельного кодексу України передбачає, що сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Згідно зі ст.ст.1,2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай) мають: громадяни та юридичні особи України, які відповідно до законодавства України набули право на земельну частку (пай). Право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Позивач після смерті брата, як вбачається з матеріалів цивільної справи, належним чином прийняла спадщину, фактично вступила в його управління та володіння нею, проте не оформила її з обєктивних причин. Згідно ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Положенням ч.1 ст.548 ЦК України (в редакції 1963 року), передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Згідно ч.1 ст.549 Цивільного кодексу УРСР (1963 року), визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадщиною. Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України (в редакції 1963 року), при відсутності\~спадкоємців першої\~черги або\~при неприйнятті\~ними спадщини,\~а також\~в разі,\~коли всі\~спадкоємці першої\~черги не\~закликаються до\~спадкування,\~успадковують у\~рівних частках: серед іншого являються брати і сестри померлого. Таким чином, в судовому засіданні встановлений факт прийняття спадщини позивачем після смерті її брата, яка фактично прийняла спадщину. З урахуванням того, що відсутні правовстановлюючі документи, а іншим шляхом визнати право неможливо, суд вважає за можливе позовні вимоги задовольнити. Стосовно застосування строку позовної давності, про що заявляв відповідач, слід зазначити, що цей строк, згідно законодавства, починає перебіг, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушене право. Про наявність права на земельну частку (пай) позивач дізнавлася лише в 15 червня 2018 року, а тому вважати його пропущеним не можна. З огляду на вищевикладене та з урахуванням того, що підтверджено перебування [PERSON] в членах А/Т «Вознесенське», суд вважає доведеним наявність у неї права на земельну частку (пай), яке вона набула, згідно\~Указу Президента № 720/95 від 08 серпня 1995 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», а тому є всі підстави задовольнити вимоги позивача про спадкування такого права. Статтею 81\~ЦПК України\~передбачено обовязок\~сторони довести\~ті обставини,\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог і\~заперечень. Згідно зі ч.3\~\~ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судом досліджено кожний доказ, наданий сторонами, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів, як зазначено в п.27 Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», при цьому жодна із сторін не була поставлена судом у менш сприятливе становище, порівняно з іншою стороною, на чому наголошується у практиці Європейського суду з прав людини. Так, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України», в п.48 рішення Європейського суду з прав людини у справі «[PERSON] проти України» наголошується на принципі рівності сторін як одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом.\~\~ Як вбачаєься з матеріалів справи, [PERSON] включено до списків членів КСП, що додається до державного акта за №69, у встановлений законом порядку з членів не виключався, цей факт спростовано не було зі сторони відповідача. У справах Євросуду зазначено: «Стретч проти Сполученого Королівства Великобританії і Північної Ірландії», заява №44277/98, від 24 червня 2003 року, самі по собі допущені органами влади порушення при передачі майна у власність особи не можуть бути безумовною підставою для повернення цього майна державі, якщо вони не допущені внаслідок винної, протиправної поведінки самого набувача майна; «Рисовський проти України», заява №29979/04, від 20 жовтня 2011 року ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», n. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії», заява №32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії» (заява №35298/04, п.67, від 11 червня 2009 року). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обовязок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (див., наприклад, рішення у справі «Москаль проти Польщі», п. 69), а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (див. зазначені вище рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», п.53, та «Тошкуце та інші проти Румунії», п. 38). По-перше, видається, що ця процедура дозволяє державним органам ретроспективно позбавляти особистих прав, наданих помилково, без будь-якого відшкодування добросовісним правовласникам. По-друге, видається, що вона надає державним органам можливість позбавляти таких прав за власним бажанням, у будь-який час і без залучення сторін, чиї інтереси зачіпаються. Суд зазначає, що можливість заінтересованих сторін оскаржити таке позбавлення до суду звичайно зменшує ймовірність свавільного тлумачення застосовних норм матеріального права державними органами, які стверджують, що помилилися. З іншого боку, те, що їх повноваження з перегляду власних рішень, включаючи випадки виявлення помилки, не обмежено жодними часовими рамками, має суттєвий негативний вплив на юридичну визначеність у сфері особистих прав і цивільних правовідносин, що шкодить принципу «належного урядування» та вимозі «законності», закріпленим у статті 1 Першого протоколу». У звязку\~з вищевикладеним суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими, підтвердженими зібраними у справі доказами та не спростованими у встановленому процесуальним законом порядку відповідачем, а тому позов підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved