Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-02 00:00:00

25.09.2018р. [PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON], ТДВ «Страхове товариство «Домінанта» про солідарне стягнення матеріальної шкоди і страхового відшкодування (а.с. № 3 - 6). Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 28.09.2018р. позов прийнято до розгляду та відкрито провадження, розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, цією ж ухвалою за клопотанням позивачки витребувано з архіву суду для огляду матеріали справи про адміністративне правопорушення № 201/12357/17 у відношенні [PERSON] (а.с. № 29, 30). Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 10.12.2018р. було постановлено про перехід до розгляду цивільної справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, оскільки від обох відповідачів не надійшли відзиви на позов, а конверти із судовими повістками та іншими документами повертались до суду без вручення (а.с. № 40). В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що 19.08.2017р. сталася ДТП, під час якої водій [PERSON], керуючи автомобілем «Мерседес-Бенц», д/н [NUMBER], скоїв зіткнення з автомобілем «Ніссан», д/н [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] Постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08.09.2017р. у справі № 201/12357/17-п [PERSON] визнано винним у скоєнні ДТП і притягнуто до адміністративної відповідальності. Позивачка є власником автомобіля «Ніссан», д/н [NUMBER]. На ремонт автомобіля нею витрачено 21 345грн. Автомобіль «Мерседес-Бенц», яким керував [PERSON], був застрахований ТДВ «СТ «Домінанта» згідно з полісом № АКУ2567510 від 26.02.2017р., тому 08.05.2018р. позивачка звернулася до ТДВ «СТ «Домінанта» з вимогою про виплату страхового відшкодування, але відповіді не отримала. З сайту Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг дізналась, що ТДВ «СТ «Домінанта» втратило ліцензію. Телефоном їй повідомили, що товариство є неплатоспроможним, тому не має намірів виплачувати страхове відшкодування. Враховуючи викладене, просив стягнути солідарно з [PERSON] і ТДВ «СТ «Домінанта» матеріальну шкоду у розмірі 21 345грн., а також солідарно стягнути з відповідачів судові витрати по сплаті судового збору. Представник позивачки - [PERSON] (діє на підставі довіреності від 17.09.2018р. - а.с. № 71-73) у наданій суду заяві від 03.04.2019р. просив справу розглядати без його участі, позовні вимоги задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечував (а.с. № 70). Відповідачі в судові засідання, призначені на 07.02.2019р. і на 03.04.2019р. не з'явилися, про дату, місце і час розгляду справи були повідомлені належним чином за адресою, наданою ВОМІ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області стосовно фізичної особи та за адресою реєстрації товариства (а.с. № 32-37, 38-39, 46-52, 55-56, 60-69), про що свідчать повернуті суду судові повістки із відміткою пошти «за закінченням терміну зберігання» (а.с. № 38-39, 46). За даними офіційного сайту «Укрпошта» судові повістки були направлені відповідачеві (а.с. № 62, 63, 83). З урахуванням положень п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, відповідачі вважаються такими, що належним чином повідомлені про дату та час слухання справи. Окрім того, судом на офіційному сайті «Судова влада України» було розміщене оголошення про виклик відповідачів в судове засідання на 07.02.2019р., на які відповідачі також не відреагували (а.с. № 53-54). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ч. 4 ст. 223, ч. 2 ст. 247, ч. 1 ст. 280 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами. Суд, вивчивши матеріали справи, оглянувши справу про адміністративне правопорушення № 201/12357/17-п відносно [PERSON], оцінивши докази у справі за принципами ст. 89 ЦПК України, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України). Судом встановлено наступні обставини справи та відповідні ним правовідносини. Як встановлено судом, 19.08.2017р. о 12 год. 30 хв. сталася ДТП, під час якої водій [PERSON], керуючи транспортним засобом «Мерседес-Бенц», д/н [NUMBER], рухався на перехресті вул. Паторжинського та пр. Гагаріна в м. Дніпрі, де не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого скоїв зіткнення з автомобілем «Ніссан», д/н [NUMBER]. під керуванням водія [PERSON], яка слідувала попереду. Своїми діями [PERSON] порушив п. 13.1 Правил дорожнього руху України, спричинивши матеріальний збиток та механічні пошкодження зазначеним транспортним засобам. Постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08.09.2017р. у справі про адміністративне правопорушення № 201/12357/17-п, яка набрала законної сили 19.09.2017р., [PERSON] визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП і притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляд штрафу (а.с. № 13). Отже, питання вини водія [PERSON] у скоєнні ДТП, що мало місце 19.08.2017р., в силу положень п.6 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню при розгляді цивільної справи. Власником автомобіля «Ніссан», д/н [NUMBER], є позивачка [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] (а.с. № 12). На ремонт автомобіля нею витрачено 21 345 грн., що підтверджується заказ-нарядом № 348 від 05.09.52017р., рахунком на оплату № 9 від 05.09.2017р. і квитанцією до прибуткового касового ордера № 859 від 05.09.2017р. ФОП [PERSON] на суму 21 345 грн. (а.с. № 20-22). Автомобіль «Мерседес-Бенц», д/н [NUMBER], яким керував [PERSON] на момент ДТП, був застрахований ТДВ «СТ «Домінанта» згідно з полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АКУ2567510 від 26.02.2017р., страхувальником є [PERSON], ліміт відповідальності за шкоду заподіяну майну потерпілих - 100 000грн., франшиза - 0 (а.с. № 17). 08.05.2018р. позивачка звернулася до ТДВ «СТ «Домінанта» з претензією-вимогою про сплату страхового відшкодування в сумі 21 345грн., яка залишилася страховиком без реагування (а.с.№18-19). Як вона повідомляє, на сайті Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг міститься інформація про те, що ТДВ «СТ «Домінанта» втратило ліцензію, а телефоном їй повідомили, що товариство є неплатоспроможним, тому не має намірів виплачувати страхове відшкодування. На її звернення до МТСБУ, листом від 13.07.2018р. юридичного департамента МТСБУ повідомлено, що МТСБУ не може застосовувати заходи впливу до ТДВ «СТ «Домінанта», оскільки членство цього страховика в МТСБУ припинено. Водночас, відповідно до п. 36.7 ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» рішення страховика про здійснення або відмову у здійсненні страхового відшкодування може бути оскаржене у судовому порядку. У випадку незгоди з діями (бездіяльністю), а також прийнятим ТДВ «СТ «Домінанта» рішенням, спір може бути вирішено у судовому порядку (а.с.№ 23). Вирішуючи питання про наявність підстав для відшкодування шкоди страховиком - ТДВ «СТ «Домінанта», суд вважає, що в задоволенні позовних вимог до цього відповідача слід відмовити, при цьому виходить з наступного. Відповідно до статей 9, 22 - 31, 35, 36 Закону «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» настання страхового випадку є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. П.п. 33.1.4 п. 33.1. ст. 33 Закону передбачено, що водій транспортного засобу, причетний до пригоди, зобов'язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов'язок, він має підтвердити це документально. За приписами ст. 34 Закону страховик зобов'язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування. Протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик (МТСБУ) зобов'язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків. Відповідно до ст. 35 Закону для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування, до якої додаються: а) паспорт громадянина, а в разі його відсутності інший документ, яким відповідно до законодавства України може посвідчуватися особа заявника, якщо заявником є фізична особа; б) документ, що посвідчує право заявника на отримання страхового відшкодування (довіреність, договір оренди, свідоцтво про право на спадщину), у разі якщо заявник не є потерпілим або його законним представником; в) довідка про присвоєння одержувачу коштів ідентифікаційного номера платника податку (за умови його присвоєння), якщо заявником є фізична особа; г) документ, що підтверджує право власності на пошкоджене майно на день скоєння дорожньо-транспортної пригоди, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, заподіяної майну; ґ) свідоцтво про смерть потерпілого - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, пов'язаної із смертю потерпілого; д) документи, що підтверджують витрати на поховання потерпілого, - у разі вимоги заявника про відшкодування витрат на поховання потерпілого; е) документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв'язку із смертю годувальника; є) відомості про банківські реквізити заявника (за наявності). Після отримання заяви, страховик приймає рішення про здійснення страхового або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов'язаний прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування та виплатити його або відмовити своїм рішенням, яке може бути оскаржено (ст. 36 Закону). Підпунктом 37.1.3. п. 37.1. ст. 37 Закону передбачено, що підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов'язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди. Як установлено судом, позивачка зверталася із відповідною заявою до страховика - ТДВ «СТ «Домінанта», в той час, як останнім не виконано вимоги ст. 36-37 Закону щодо прийняття рішення про виплату страхового відшкодування або про відмову у її виплаті, з чого слідує, що зі страховиком сума страхової виплати залишається не узгоджена. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 14.02.2018р. у справі № 344/10730/15-ц (провадження № 61-5079св18), на яку власне і посилається позивачка, мотивуючи свої вимоги, ст. 395 ЦК України визначає види речових прав на чуже майно до яких належить право володіння. Речове право на чуже майно, як і право власності, носить абсолютний характер. Суб'єкт речового права на чуже майно вступає у відносини з усіма іншими суб'єктами, хто його оточує. Таким чином, абсолютний характер речового права проявляється в тому, що порушником речового права на чуже майно може бути будь-яка особа із числа тих, з ким він вступає у відносини. Відповідно до ст. 396 ЦК України правила про захист права власності, які встановлені главою 29 ЦК України, поширюються на речові права власності на чуже майно. Якщо порушення речового права на чуже майно, з вини третіх осіб, завдало певних майнових збитків особі, якій належить це право, то ця особа може звернутися за захистом належних їй прав на підставі ст. 396 ЦК України. Факт правомірності володіння майном є достатньою підставою для особи, яка володіє речовим правом на чуже майно, для звернення за захистом цього права. Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших правових підстав (договору оренди, довіреності тощо). Таким чином, спричинення шкоди користувачу майна випливає з факту його користування цим майном на достатній правовій підставі відповідно до пункту 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою КМУ від 10.10.2001р. №1306, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеного у постанові від 03.12.2014р. у справі № 6-183цс14. Відповідно до ст.ст. 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (ч. 2 ст. 1166 ЦК України) відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду, якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст. 1187 ЦК, п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду. Згідно із ч.ч. 1, 4 ст. 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, у якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору. Зазначене відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах: від 20.01.2016р. у справі № 6-2808цс15, від 14.09.2016р. у справі № 6-725цс16, про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. З урахуванням вимог законодавства у сфері страхування, вищенаведених правових позицій вищого суду, з огляду на те, що між позивачкою і страховиком ТДВ «СТ «Домінанта» не була узгоджена у порядку ст. 36 Закону «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» сума страхового відшкодування відповідно до умов договору і в межах страхової суми, відсутні правові підстави для стягнення зі страховика ТДВ «СТ «Домінанта» суми страхового відшкодування. Щодо вимог позивачки до [PERSON], то суд вважає, що вони підлягають задоволенню з огляду на таке. Дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов'язанні ним є страховик. Разом із тим, зазначені зобов'язання не виключають одне одного. Деліктне зобов'язання - первісне, основне зобов'язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. З наведеного слідує, що особа, яка завдала шкоди, зобов'язана відшкодувати потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика. Така правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 21.02.2018р. по справі № 760/19377/15-ц (провадження № 61-2211св18). За змістом ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). У зв'язку із тим, що між позивачкою (потерпілою) і водієм забезпеченого транспортного засобу продовжує діяти деліктне (первісне) зобов'язання, то за загальним правилом особа, яка завдала шкоди, зобов'язана відшкодувати її потерпілому. За наведеного, вимоги позивачки можуть бути задоволені лише до [PERSON], оскільки солідарні зобов'язання виникають як виняток, який прямо передбачений договором чи актом цивільного законодавства. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що позов задоволено частково - лише в частині вимог до [PERSON], то судові витрати по сплаті судового збору в сумі 704 грн.80коп. (а.с. № 2), стягуються саме з цього відповідача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial