Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-24 00:00:00

25.11.2020 року позивач [PERSON] , в інтересах якого діє представник [PERSON] ,звернувся до суду із вищевказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 12 квітня 2019 року між ним та [PERSON] укладено договір позики, згідно якого [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти в сумі 18 000 доларів США, а [PERSON] взяв на себе зобов`язання повернути [PERSON] борг до 01 вересня 2019 року. 24 квітня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, згідно якого [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти в сумі 44 000 доларів США, а [PERSON] взяв на себе зобов`язання повернути [PERSON] борг до 01 жовтня 2019 року. 01 березня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, згідно якого [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти в сумі 90 000 доларів США, а [PERSON] взяв на себе зобов`язання повернути [PERSON] борг до 01 вересня 2020 року. 22 квітня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, згідно якого [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти в сумі 7 115 доларів США, а [PERSON] взяв на себе зобов`язання повернути [PERSON] борг до 01 жовтня 2020 року. Відповідно до вищезазначених договорів позики, розписки від 12.04.2019 року та 24.04.2016 року укладені власноруч відповідачем [PERSON] в присутності свідків [PERSON] і [PERSON] . Розписки від 01.03.2020 року та 22.04.2020 року складені між позивачем та відповідачем за згодою дружини останнього - [PERSON] . На сьогоднішній день відповідач не виконав свої зобов`язання за вищезазначеними договорами, які оформлені у виді розписок, грошові кошти позивачу не повернув. Оскільки строк погашення боргу за договорами позики сплив, відповідач вимоги позивача, щодо повернення боргу ігнорує, останній змушений звернутись за захистом своїх майнових прав до суду. В зв`язку з чим, просить стягнути з [PERSON] на його, [PERSON] , користь борг за договорами позики в загальному розмірі 161 939,53 доларів США (сто шістдесят одна тисяча дев`ятсот тридцять дев`ять доларів США та 53 центи), з яких: за договором позики від 12.04.2019 року - 18 000 доларів США (вісімнадцять тисяч доларів США) основної суми боргу та 664,27 доларів США (шістсот шістдесят чотири долари США та 27 центів) трьох процентів річних від простроченої суми; за договором позики від 24.04.2019 року 24.04.2019 року - 44 000 доларів США (сорок чотири тисячі доларів США) основної суми боргу та 1 515,29 доларів США (одна тисяча п`ятсот п`ятнадцять доларів США та 29 центів) трьох процентів річних від простроченої суми; за договором позики від 01.03.2020 року - 90 000 доларів США (дев`яносто тисяч доларів США) основної суми боргу та 613,97 доларів США (шістсот тринадцять доларів США та 97 центів) трьох процентів річних від простроченої суми; за договором позики від 22.04.2020 року - 7 115 доларів США (сім тисяч сто п`ятнадцять доларів США) основної суми боргу та 30,99 доларів США (тридцять доларів США та 99 центів) трьох процентів річних від простроченої суми. Три проценти річних позивач розраховував, виходячи з наступного: за договором від 12.04.2019 року - 18 000 доларів США (сума боргу) х 3% річних : 365 (кількість днів в одному році) х 449 (кількість днів прострочення) = 664,27 долари США; за договором від 24.04.2019 року - 44 000 доларів США (сума боргу) х 3% річних : 365 (кількість днів в одному році) х 419 (кількість днів прострочення) = 1515,29 долари США; за договором від 01.03.2020 року - 90 000 доларів США (сума боргу) х 3% річних : 365 (кількість днів в одному році) х 83 (кількість днів прострочення) = 613,97 долари США; за договором від 22.04.2020 року - 7 115 доларів США (сума боргу) х 3% річних : 365 (кількість днів в одному році) х 53 (кількість днів прострочення) = 30,99 долари США. Також, позивач просить стягнути з [PERSON] на свою, [PERSON] , користь судові витрати у сумі 18 873 грн. 20 коп., які складаються з: 10 930 гривень 40 копійок судовий збір та 7 942 гривни 80 копійок витрати за надання правової допомоги. У судовому засіданні, яке здійснювалось в режимі відеоконференції з представником позивача [PERSON] , остання надала пояснення аналогічні викладеним обставинам у позовній заяві, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити у повному обсязі. Також, письмові матеріали справи містять відповідь на відзив на позовну заяву (Т. 1, а.с. 214-217), якою представник позивача доводи відповідача [PERSON] щодо повного погашення останнім боргу по розпискам від 12.04.2019 року, 24.04.2019 року, 22.04.2020 року та щодо домовленості між сторонами про зміну способу виконання позикового зобов`язання спростувала, зазначивши, що борг на даний час не погашено та жодним чином не досягнуто між сторонами згоди щодо зміни способу виконання боргових зобов`язань. Стосовно розписки від 01.03.2020 року представник позивача зазначила, що ця розписка, як і попередні розписки, має ті самі топографічні, загальні та приватні ознаки почерку, особливості використання засобів письмової мови, була укладена за згодою сторін, засвідчена особистими підписами, що свідчить про усвідомлене позичення грошових коштів [PERSON] у борг від [PERSON] . Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні надав пояснення аналогічні викладеним обставинам у відзиві на позовну заяву (Т.1, а.с. 184-188), відповідно до якого відповідач заперечує факт отримання ним грошових коштів від [PERSON] у сумі 90 000 доларів США. Розписка від 01.03.2020 року не відповідає дійсності та сума боргу у даному розмірі є надуманою позивачем. Вважає, що договірні зобов`язання за договорами позики від 12 квітня 2019 року, 24 квітня 2019 року та 22 квітня 2020 року відповідачем виконанні у повному обсязі, оскільки останній розрахувався з позивачем шляхом поставки позивачеві насіння соняшника, що підтверджується відповідними накладними та решту коштів повернув готівкою. На вимогу повернути відповідачу [PERSON] борговий документ у зв`язку з частковим або повним виконанням ним боргових зобов`язань - [PERSON] відмовився. Також, зазначив, що позивач [PERSON] при передачі коштів за розписками від 12.04.2019 року та 24.04.2019 року присутнім не був, письмовий договір позики сторони не укладали. Всі питання вирішувала [PERSON] , а свідок [PERSON] взагалі не була присутня при складанні розписок та передачі коштів. Позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Також, надано суду заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву (Т.1 а.с.236-238), в якому представник відповідача, не погоджується з твердженням, представника стосовно розписки від 01.03.2020, що вона написана [PERSON] власноруч, наявність самої розписки не є належним доказом того, що вона саме відповідачем складена та підписана, між розписками існують розбіжності, оцінку яким може надати висновок почеркознавчої експертизи. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що в її присутності [PERSON] особисто писав 4 розписки, щодо отримання грошових коштів у борг, та отримував ці кошти, два рази розписка писалася у присутності його дружини [PERSON] . Свідок [PERSON] у судовому засіданні також пояснила, що в її присутності [PERSON] особисто писав 4 розписки, щодо отримання грошових коштів у борг, та отримував ці кошти, два рази розписка писалася у присутності його дружини [PERSON] . Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст.15 ЦК України передбачено, що к ожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до частини 2 статті 524 Цивільного кодексу України, «сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті». Матеріалами справи встановлено, що між [PERSON] з однієї сторони (позикодавець) та [PERSON] , з іншої сторони (позичальник), укладено договори позики, а саме: 12 квітня 2019 року, згідно умов якої, [PERSON] отримав від [PERSON] грошову суму в розмірі 18 000 доларів США, яку зобов`язався повернути до 01 вересня 2019 року; 24 квітня 2019 року згідно умов якої [PERSON] отримав від [PERSON] грошову суму в розмірі 44 000 доларів США, яку зобов`язався повернути до 01 жовтня 2019 року; 01 березня 2020 року згідно умов якої [PERSON] отримав від [PERSON] грошову суму в розмірі 90 000 доларів США, яку зобов`язався повернути до 01 вересня 2020 року; 22 квітня 2020 року згідно умов якої [PERSON] отримав від [PERSON] грошову суму в розмірі 7 115 доларів США, яку зобов`язався повернути до 01 жовтня 2020 року (Т. 1, а.с. 19, 20, 21, 22). Оскільки сторони дійшли спільної згоди про те, що грошові кошти будуть перебувати у користуванні відповідача, визначено період часу і встановлено строки їх повернення, про що склали відповідну розписку, зазначене підтверджує факт укладення вищезазначених договорів позики між ними та умови повернення сум позик, загальна сума яких складає 159 115,00 доларів США. На підтвердження погашення відповідачем грошового боргу за спірними договорами позики шляхом повернення його в натуральній (товарній) формі у виді поставки насіння сояшника [PERSON] на підприємство [PERSON] представником відповідача надано суду копії накладних: № 11 від 11.09.2020 року, № 22 від 30.10.2020 року, № 31 від 12.10.2020 року, № 35 від 19.10.2020 року, № 38 від 26.09.2020 року, № 46 від 12.10.2020 року (Т.1, а.с. 189, 190, 191, 192, 193, 194). Однак суд не вважає їх належними доказами, які підтверджують погашення [PERSON] боргу за спірними договорами, оскільки дані накладні не містять відомостей, що поставка соняшника, відправником якого був [PERSON] , а отримувачем ФОП « [PERSON] », відбулася саме в рахунок погашення боргових зобов`язань за спірними договорами позики, накладні не містять жодної інформації про спірні правовідносин між сторонами, а тому суд не бере ці доводи до уваги. Суд також не бере до уваги твердження відповідача про виконання зобов`язань за спірними договорами позики, оскільки, як встановлено судом, оригінали розписок знаходяться у позивача, а відповідачем не подано до суду ані розписки (розписок) позивача (кредитора) про одержання виконання, ані інших належних, допустимих, достатніх, достовірних доказів виконання відповідачем спірних зобов`язань. У судовому засіданні досліджені та проаналізовані оригінали розписок від 12.04.2019 року, 24.04.2019 року, 01.03.2020 року, 22.04.2020 року, які свідчать про те, що сторони дійсно уклали вищезазначені договори позики та досягли усіх істотних умов договору, однак відповідач належним чином не виконав умови договору, та має заборгованість перед позикодавцем, яка підлягає стягненню. Суд не бере до уваги твердження відповідача про те, що розписка від 01.03.2020 року ним не складалася. Суд виходить із презумпції правомірності правочину, встановленої ст. 204 ЦК України, а також із того, що порівняння розписки від 01.03.2020 року та інших розписок, які не заперечуються відповідачем (від 12.04.2019 року, від 24.04.2019 року та від 22.04.2020 року), не дає підстав сумніватися у справжності розписки від 01.03.2020 року. Крім того, суд наголошує на тому, що, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Однак відповідач на подав суду жодних доказів того, що розписка від 01.03.2020 року ним не складалася. Відповідач у відзиві заперечував тільки факт отримання грошей за розпискою від 01.03.2020 року - 90 000 доларів США, фактично заперечуючи лише найбільшу суму боргу. Також підчас підготовчого слухання відповідачем або його представниками не подавалися клопотання про призначення експертизи. Згідно ст. 625 ЦК України, встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В частині вирішення питання судом про стягнення з відповідача на користь позивача трьох процентів річних, внаслідок неналежного виконання позичальником [PERSON] взятих на себе грошових зобов`язань, суд погоджується із позицією позивача, що розрахунок процентів слід проводити за формулою: (сума боргу) х 3% річних : 365 (кількість днів в одному році) х (кількість днів прострочення). Тому, суд вважає, що розрахунок трьох процентів річних від простроченої суми боргу позичальника слід проводити так: за договором від 12.04.2019 року - 18 000 доларів США (сума боргу) х 3% річних : 365 (кількість днів в одному році) х 449 (кількість днів прострочення) = 664,27 долари США; за договором від 24.04.2019 року - 44 000 доларів США (сума боргу) х 3% річних : 365 (кількість днів в одному році) х 419 (кількість днів прострочення) = 1515,29 долари США; за договором від 01.03.2020 року - 90 000 доларів США (сума боргу) х 3% річних : 365 (кількість днів в одному році) х 83 (кількість днів прострочення) = 613,97 долари США; за договором від 22.04.2020 року - 7 115 доларів США (сума боргу) х 3% річних : 365 (кількість днів в одному році) х 53 (кількість днів прострочення) = 30,99 долари США. Таким чином, три проценти річних від простроченої суми боргу становить 2 824,53 доларів США. Звертаючи увагу на те, що позовні вимоги стосуються стягнення суми позики та трьох процентів річних від простроченої суми боргу, в іноземній валюті, суд вказує на наступне. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року №464/3790/16-ц, зроблено висновок про те, що суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. З огляду на викладене, суд вбачає наявність правових підстав для стягнення із [PERSON] на користь позивача боргу та трьох процентів річних від простроченої суми у валюті, визначеній відповідними договорами позики. Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначає, що була висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 14-134цс18. Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. З огляду на встановлені обставини у справі, а також на невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за вищевказаними договорами позики, відсутність належних доказів про спростування даної обставини, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позивачем [PERSON] вимог, а тому грошові кошти за договорами позики та трьох процентів річних від простроченої суми підлягають стягненню з боржника у повному обсязі. Загальна сума стягнутих коштів складає 161 939, 53 доларів США, що еквівалентно 4 591 843 грн. 91 коп. (офіційний курс НБУ станом на 23.11.2020 року у співвідношенні гривні до долару становить 28, 3553 грн.). Сплачений позивачем судовий збір відповідно під. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» (ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою не може бути більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) становить 10 510 гривень 00 копійок. Також, позивачем відповідно до квитанції № 76532 від 30.11.2020 року був сплачений судовий збір за подання заяви про забезпечення позову у сумі 420 гривень 40 копійок, яка ухвалою суду від 30.11.2020 року задоволена. Згідно вимог ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, в зв`язку з чимз відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені останнім судові витрати - судовий збір у сумі 10 930 гривень 40 копійок. Згідно з п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Як передбачено ч.1 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (ч.4 ст.137 ЦПК України). У відповідності до ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Адвокатом Чабаненко А.Л. в обґрунтування вимог, щодо стягнення витрат на правову допомогу на користь позивача, долучено до справи: договір про надання правової допомоги № 214 від 24.11.2020 року, ордер на надання правничої допомоги, свідоцтво на право зайняття адвокатською діяльністю, опис послуг виконаних робіт з розрахунком вказаних витрат на суму 7 942 грн. 80 коп., яка підлягає стягненню з відповідача [PERSON] . На підставі викладеного, ст. ст. 192, 524, 533, 625, 1046, 1047, 1048, 1049 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 81, 141, 259, 247, 263-265 ЦПК України, суд, -

Outcome: approved