Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-10 00:00:00

26.02.2018\~року позивач\~ПАТ КБ\~«ПриватБанк» звернувся\~до суду\~з позовом\~до відповідача,\~в якому\~просить стягнути\~з [PERSON]\~кредитну заборгованість\~у розмірі\~110755,70\~грн.\~та судові\~витрати в\~сумі 1762,00\~грн. При цьому позивач посилається на те, що між позивачем та відповідачем 16.06.2010 року було укладено кредитний договір б/н, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 6600,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Позивач відповідно до умов договору виконав свої зобовязання по наданню кредитних коштів, однак відповідачем умови договору не виконуються, порушуються строки повернення кредиту та сплати процентів, в звязку з чим позивач змушений звернутись до суду за захистом своїх порушених прав. Ухвалою від 30.03.2018 року провадження у справі відкрито. 07.05.2018 року представником відповідача [PERSON] до суду подано заяву про застосування позовної давності, в якій представник зазначає, що додаткову та основну вимогу заявлено після спливу позовної давності; вимоги про стягнення неустойки (пені, штрафу) було заявлено після спливу спеціальної позовної давності; вимогу, яка стосується кредитної картки, було заявлено після спливу позовної давності, яка відраховується від дати припинення дії платіжної картки. Також 07.05.2018 року представником відповідача до суду подані письмові пояснення (заперечення), в яких представник зазначає, що кредитний договір відповідачем в 2010 році не укладався, кредитні кошти не отримувалися, заява про надання платіжної картки не містить дані про номер картки та банк не надав виписку по банківському рахунку відповідача. 11.06.2018 року представником позивача до суду надано відповідь на пояснення (заперечення), в якій представник посилається на те, що укладений між сторонами договір №б/н від 16.06.2010 року є договором приєднання, факт укладення якого підтверджується копією кредитного договору, розрахунком заборгованості, копією паспорта відповідача, випискою по рахунку, фото клієнта з карткою. При цьому представник зазначає, що згідно довідки про видачу кредитних карт клієнт отримав кредитні карти №4149437415495504, №4149437736205335, остання з яких має термін дії до останнього дня місяця 07.2016 року. Також представник позивача зауважує, що згідно виписки по рахунку вбачається, що відповідач до певного часу належним чином виконував свої зобовязання за кредитом, що свідчить про те, що відповідач знав про умови кредитування та визнав свої зобовязання за договором. 21.06.2018 року представником позивача до суду надано відповідь на заяву про застосування позовної давності, в якій представник посилається на те, що відповідно до п. 1.1.7.31 Умов договору строк позовної давності за кредитним договором щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) був збільшений до 50 років. Згідно довідки про видачу кредитних карт клієнт отримав кредитні карти №4149437415495504, №4149437736205335, остання з яких має термін дії до останнього дня місяця 07.2016 року. Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача 22.02.2018 року, тобто до спливу строку позовної давності. До судового засідання представник позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» не зявився, повідомлявся належним чином, матеріали справи містять клопотання від 20.02.2018 року про розгляд справи за відсутності позивача. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] до судового засідання не зявились, надали до суду клопотання, в якому відповідач зазначив, що заперечує проти позову в повному обсязі, просить провести судове засідання без звукозапису та долучити викладені в письмовому вигляді дебати до матеріалів справи. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено судом, між позивачем та відповідачем було укладено договір б/н від 16.06.2010 року шляхом підписання відповідачем [PERSON] про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку /а.с.7-32/. При цьому в Анкеті-заяві не зазначено номер виданої карти, термін її дії та кредитний ліміт по платіжній картці. Суд зазначає, що спірні правовідносини регламентуються положеннями ст. ст. 16, 526, 530, 536, 611, 612, 634, 1048, 1050, 1054 ЦК України. Згідно з ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно з ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. В ході судового розгляду справи відповідач [PERSON] стверджував, що строк дії картки, отриманої відповідно до укладеного договору, сплив у 2010 році. Представником позивача на підтвердження позовних вимог суду надано довідку від 11.06.2018 року №30.1.0.0/2-20180222/206, якою юрисконсульт [PERSON] повідомляє суд, що клієнт [PERSON] згідно кредитного договору б/н від 16.06.2010 року отримав кредитні карти №4149437415495504, №4149437736205335, остання з яких має термін дії до останнього дня місяця 07.2016 року. Частиною 2 ст. 95 ЦПК України визначено, що письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Відповідно до ч. 3 ст. 95 ЦПК України учасники справи мають право подавати письмові докази в електронних копіях, посвідчених електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до закону. Зазначена довідка подана представником електронною поштою разом з відповіддю на пояснення (заперечення) та не засвідчена належним чином відповідно до вимог діючого законодавства, в звязку з чим не може бути належним та допустимим доказом в сенсі ст. ст. 77, 78 ЦПК України. Будь-яких інших належних та допустимих доказів на підтвердження викладених в довідці обставин стороною позивача суду не надано, в звязку з чим факт отримання відповідачем картки, термін дії якої - до останнього дня місяця 07.2016 року, не є доведеним. До позовної заяви надано детальний розрахунок заборгованості [PERSON] станом на 31.01.2018 року, згідно з яким заборгованість відповідача становить 110755,70 грн., з яких: заборгованість за кредитом 5907,10 грн., заборгованість за процентами 95098 грн., нарахована комісія 4000,00 грн., заборгованість по судовим штрафам 5750,27 грн. /а.с.4-6/. При цьому з вказаного розрахунку вбачається, що перші нарахування на картку були здійснені 06.06.2011 року, а поточну заборгованість та заборгованість за процентами банк почав нараховувати відповідачу з 20.07.2011 року. Таким чином суд приходить до висновку, що саме 20.07.2011 року позивач дізнався або міг дізнатися про порушення своїх прав. У відповіді на заяву про застосування позовної давності представник позивача посилається на те, що оскільки відповідач до певного часу належним чином виконував свої зобовязання за кредитом, це свідчить про те, що відповідач знав про умови кредитування та визнав свої зобовязання за договором. З цього приводу суд зазначає, що згідно з розрахунком заборгованості від 31.01.2018 року останнє погашення за наданим кредитом мало місце 06.09.2014 року, після чого заборгованість продовжувала нараховуватись, інших оплат позичальником проведено не було. Тобто, навіть у випадку переривання строку позовної давності в звязку з частковим погашенням заборгованості, строк позовної давності з 06.09.2014 року до подання позову сплинув. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Згідно з ч.ч. 4, 5 ст. 261 ЦК України за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до частини 1 статті 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Згідно із ч.ч. 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). З цього приводу суд погоджується з позицією відповідача щодо того, що письмового договору між сторонами про збільшення позовної давності укладено не було, оскільки Умови і правила надання банківських послуг у «ПриватБанку» відповідачем не підписані. У анкеті - заяві позичальника домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає. За таких обставин, суд приходить до висновку про пропуск позивачем строку позовної давності, в звязку з чим в задоволенні позовних вимог належить відмовити, оскільки поважність причин пропуску строку позовної давності стороною позивача не доведена. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин, з урахуванням вищевикладеного, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача не підлягають задоволенню, так як не обґрунтовані та не доведені.

Outcome: dismissed