Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-04 00:00:00

26 грудня 2019 року позивач звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, із зняттям з реєстрації місця постійного проживання, вказавши наступне. Вона є власницею квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором довічного піклування від 31 січня 1996 року, посвідченого державним нотаріусом Гречук Є., за реєстровим номером 1-565. Відповідач є її сином, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . З 01 серпня 2017 року не проживає на даній житловій площі без поважної причини. Його речей в квартирі немає, він не користується жилим приміщенням для проживання та комунальними послугами в ньому. Фактично проживає в [ADDRESS] . В добровільному порядку відповідач не знімається з реєстраційного обліку. Реєстрація відповідача в даній квартирі створює незручності для позивача, оскільки вона не може в повному обсязі здійснювати свої права, як власника квартири, в тому числі і користуватися субсидією. За таких обставин, позивач звернулась до суду з даним позовом. В судове засідання позивач не з`явилась, надавши до суду заяву про розгляд справи без її участі, вимоги позову підтримує в повному обсязі. Просить не здійснювати фіксацію судового процесу технічними засобами та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання також не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим відправленням, яке повернулася на адресу суду з відміткою про отримання судової повістки. У відповідності до п. 1 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день вручення судової повістки під розписку. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Згідно вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється. З`ясувавши думку позивача, судом встановлені такі факти та відповідні до них правовідносини. Так, позивач є власницею квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором довічного піклування від 31 січня 1996 року, посвідченого державним нотаріусом Гречук Є., за реєстровим номером 1-565 (а.с. 6-7). В вищезазначеній квартирі крім позивача [PERSON] , зареєстрований [PERSON] , що підтверджується довідкою за № 12-13/9618 від 09.12.2019 року виданою Відділом державної реєстрації Виконавчого комітету Куп`янської міської ради Харківської області (а.с. 10). Факт не проживання відповідача в квартирі за адресою: [ADDRESS] , також підтверджується комісійним актом не проживання громадянина за місцем його реєстрації від 25.07.2019 року, в якому зазначено, що відповідач [PERSON] не мешкає в квартирі за місцем реєстрації з 01 серпня 2017 року (а.с. 11). Зазначені цивільно-правові відносини регулюються наступними законодавчими актами. Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення. Відповідно до вимог ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону та за рішенням суду. Згідно зі ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом 6 місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад 6 місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. За правилами ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Оцінивши достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, встановленим факт, що відповідач без поважних причин не проживає в спірній квартирі понад шість місяців, а тому він втратив право користування жилим приміщенням в цій квартирі. Згідно зі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, на підставі викладеного, суд вважає, що відповідач підлягає зняттю з реєстраційного обліку за адресою [ADDRESS] . На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved