Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-05 00:00:00

25 листопада 2020 року представник позивача [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом, обґрунтувавши останній тим, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом та на підставі договору про зміну розміру часток у праві спільної часткової власності на праві приватної власності належить 3/4 будинку [ADDRESS] . Згідно з домовою книгою для прописки громадян, що проживають в будинку [ADDRESS] зареєстровані громадяни: донька позивача - [PERSON] , онука позивача - [PERSON] , онук позивача - [PERSON] , які не проживають в житловому приміщенні з 2014 року, про що складено акт про непроживання від 23 листопада 2020 року підписаний сусідами позивача [PERSON] , [PERSON] , а також затвердженого головою квартального комітету №21 [PERSON]. Відповідачі не проживають у зазначеному будинку, не сплачують комунальні платежі, в утриманні житла участі не беруть, особистих речей в будинку не мають і взагалі будинком вони не цікавляться. Реєстрація відповідачів порушує право позивача на вільне розпорядження і користування власним майном. З 2014 року родина [PERSON] проживає за кордоном і не має наміру повертатися до України для постійного проживання. Таким чином, оскільки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] тривалий час, понад один рік без поважної причини відсутні за місцем реєстрації, не сплачують за комунальні послуги, не несуть інших витрат по утриманню житлового приміщення, [PERSON] просить суд визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, будинком [ADDRESS] . Ухвалою суду від 12 січня 2021 року відкрито провадження по даній справі та призначено до розгляду в судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження. Позивач та її представник в судове засідання не з`явились, 06 серпня 2021 року представник позивача [PERSON] звернулась до суду із заявою про розгляд справи за її відсутності. В судовому засіданні, що відбулось 02 лютого 2021 року [PERSON] пояснила, що відповідачі виїхали з країни і більше 6-ти років проживають в Канаді, повертатися до України не мають наміру. Відповідачі в судове засіданні не з`явились, водночас із цим 23 лютого 2021 року на електронну адресу суду надійшли заяви [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання позовних вимог, в яких зазначено, що вони дійсно не мешкають в будинку [PERSON] з 2014 року і наміру повертатися туди не мають. Представник третьої особи Адміністрації Самарського району Дніпровської міської ради в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена своєчасно та належним чином, про поважні причини неявки до суду не повідомила. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, 02 липня 2021 року до суду надійшла заява останнього про те, що він не заперечує проти задоволення позовних вимог. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно з свідоцтва про право на спадщину за законом від 29 грудня 2017 року, [PERSON] є спадкоємцем [PERSON] , спадщина складається з 45/100 частин житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що знаходяться у [ADDRESS] (а. с. 49). За договором про зміну розміру часток у праві спільної часткової власності від 05 березня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] сторони встановили, що частки у праві спільної часткової власності змінились та становлять: [PERSON] - 3/4 частки у праві спільної часткової власності на домоволодіння, розташоване у [ADDRESS] ; [PERSON] - 1/4 частини у праві спільної часткової власності на домоволодіння, розташоване у [ADDRESS] (а. с. 45-48). 23 листопада 2020 року мешканцями [PERSON] та [PERSON] складено акт про те, що по [ADDRESS] відсутні члени сім`ї позивача, а саме [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які проживають за кордоном з 2014 року, який затверджено Головою квартального комітету №21 [PERSON] (а. с. 37-38). Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації проживання в Україні здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про її право користування житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають права власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 319 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом. Таким чином, враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини по справі, а також те, що в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про поважність причин відсутності більше року відповідачів [PERSON] , [PERSON] за спірною адресою, визнання позову останніми, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання останніх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, будинком [ADDRESS] . Приходячи до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог суд бере до уваги, зокрема, те, що відповідач [PERSON] є неповнолітнім, а саме [INFO] , який виїхав ще у 2014 році, не мешкає у спірному житловому приміщенні, оскільки виїхав за кордон до Канади разом зі своєю матір`ю та сестрою. Звертаючись до суду представник позивача визначила підстави пред`явлення нею позову та вважає, що [PERSON] втратив право користування спірним житловим приміщення у зв`язку з тривалим не проживанням ним у спірному приміщенні більше року, посилаючись на положення ч. 2 ст. 405 ЦК України, а також положення ст. 71, 72 та 107 ЖК УРСР. За висновком органу опіки та піклування адміністрації Самарського району Дніпровської міської ради № 7/11-174 від 08 червня 2021 року орган опіки та піклування вважає доцільним відмовити у задоволені позовних вимог [PERSON] в частині визнання неповнолітнього [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщення. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Статтею 71 ЖК УРСР визначено умови відповідно до яких особу може бути визнано такою, що втратила право користування жилим приміщенням - не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин для такого проживання. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Згідно з ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Так, учасниками справи визнана та обставина, що відповідач [PERSON] у 2014 році виїхав за кордон до Канади разом зі своєю матір`ю [PERSON] та сестрою [PERSON] , що доводить факт відсутності [PERSON] понад один рік у спірному житловому приміщенні. Водночас із цим, існують поважні причини не проживання [PERSON] понад один рік у спірному житловому приміщенні, а саме те, що він наразі перебуває із матір`ю в Канаді. Згідно з ч. 1 ст. 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 16 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання. Суд не може вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків. Враховуючи висновок органу опіки та піклування адміністрації Самарського району Дніпровської міської ради № 7/11-174 від 08 червня 2021 року, а також відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження того, що неповнолітній [PERSON] набув права власності або право користування іншим житлом, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині визнання неповнолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Крім того, враховуючи положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України щодо пропорційного розподілу судового збору, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог [PERSON] , з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню понесені судові витрати у розмірі 560,47 гривень (задоволено позовні вимоги щодо визнання двох з трьох відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, тобто задоволено 2/3 позовних вимог; 840,80 грн.*66,66%/100% = 560,47 грн.)

Outcome: partial