Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-06 00:00:00

25 липня 2017 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання договору дійсним та визнання права власності. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 10 березня 2015 року позивач за письмовим, але нотаріально не посвідченим договором купівлі-продажу придбала у відповідача земельну ділянку за адресою: Волинська область, Луцький район, с. Боголюби, кадастровий номер 0722881000:01:001:2211 за ціною 83\~800,00 грн. Відповідно до умов цього договору, відповідач зобовязався до 10 березня 2016 року нотаріально посвідчити договір, а також передати їй технічну документацію на землю. Технічна документація була фактично отримана позивачем, але відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору посилаючись на скрутне матеріальне становище та відсутність грошових коштів для цього. Посилаючись на положення статті 220 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) позивач просить суд визнати дійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки за адресою: Волинська область, Луцький район, с. Боголюби, кадастровий номер 0722881000:01:001:2211, укладений 06 березня 2015 року між позивачем та [PERSON]; визнати за позивачем право власності на земельну ділянку за адресою: Волинська область, Луцький район. с. Боголюби, кадастровий номер: 0722881000:01:001:2211. Представник позивача у судовому засіданні просив суд задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги визнав. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити, з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯД №319790 від 17 липня 2008 року належить земельна ділянка для обслуговування та будівництва житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована в с. Боголюби Луцького району Волинської області, кадастровий номер 0722881000:01:001:2211 (а.с.13-14). 06 березня 2015 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] Євстафієвною (покупець) був укладений письмовий, нотаріально не посвідчений договір купівлі-продажу вищенаведеної земельної ділянки за 83\~300,00 грн . У пункті 5.1 договору було передбачено, що продавець зобовязується звільнити земельну ділянку не пізніше 10 березня 2015 року, нотаріально посвідчити цей договір до 15 березня 2016 року та передати покупцю всю технічну документацію на неї (а.с21-23). У письмовій розписці від 06 березня 2015 року, яку надав [PERSON] зазначено, що він отримав кошти у розмірі 83\~800,00 грн від [PERSON], як оплату за земельну ділянку відповідно до договору купівлі-продажу від 06 березня 2015 року. Додатково відповідач зобовязувався посвідчити вказаний договір нотаріально (а.с.15). Як встановлено під час судового розгляду, наразі вказаний договір купівлі-продажу не був посвідчений нотаріально. Крім того, як слідує з відомостей Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна, 10 березня 2009 року було зареєстроване обтяження у вигляді арешту на все нерухоме майно [PERSON], відповідно до постанови державного виконавця Другого ВДВС Луцького МУЮ [PERSON] від 05 березня 2009 року АА №689478. Також, 10 травня 2011 року було зареєстроване обтяження у вигляді арешту на все нерухоме майно [PERSON], відповідно до постанови державного виконавця Другого ВДВС Луцького МУЮ [PERSON] від 06 травня 2011 року №б/н. А 17 вересня 2012 року було зареєстроване обтяження у вигляді арешту на все нерухоме майно [PERSON], відповідно до постанови державного виконавця Другого ВДВС Луцького МУЮ [PERSON] від 17 вересня 2012 року ВП №33906238 (а.с.45-47). Доказів зняття вищенаведених арештів, сторони суду не надали. Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно із ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України, договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 розяснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст. 210, 640 ЦК України повязується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обовязків для сторін. Статтею 657 ЦК України, встановлено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. При цьому, однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. Відповідно до п. 13 постанови пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з'ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 06 вересня 2017 року №6-1288цс17, яка в силу статті 360-7 ЦПК України повинна враховуватися судом під час прийняття рішення. У розглядуваному випадку позивачем не було доведено, що була втрачена можливість нотаріально посвідчити договір від 06 березня 2015 року, а саме по собі небажання відповідача нотаріально посвідчувати договір, його ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України. Крім того, відповідно до правової позиції Верховного суду України, яка викладена у постанові від 19 травня 2015 року №21-121а15, наявність в Реєстрі запису про заборону відчуження майна є перешкодою для здійснення державним реєстратором реєстраційних дій до того часу, поки таке обтяження не буде зняте. Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права була висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постанові від 11 листопада 2014 року (справа № 21-357а14). У розглядуваному випадку, як встановлено судом станом на день укладення договору від 06 березня 2015 року, на спірну земельну ділянку були накладені арешти згідно постанов державного виконавця. На думку суду, наявність обтяження нерухомого майна у вигляді арешту унеможливлював відчуження відповідачем позивачу спірної земельної ділянки, а також державну реєстрацію такого відчуження. Зазначене є додатковим свідченням того, що спірний договір не може бути визнаний дійсним в порядку статті 220 ЦК України, оскільки його укладення суперечить законодавству. З наведених мотивів та підстав суд вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю. У звязку з тим, що суд відмовляє у задоволенні позову, на підставі статті 88 ЦПК України всі судові витрати слід залишити за позивачем. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed