Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-19 00:00:00

26 листопада 2018 року [PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся в суд з позовом до Приватного акціонерного товариства «Волинське обласне підприємство автобусних станцій» (далі - відповідач, ПрАТ «ВОПАС») про визнання протиправними дій, визнання незаконними договорів в частині, зобов`язання вчинити дії, заборону вчинення дій, стягнення матеріальної та моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є особою з інвалідністю другої групи, а отже відповідно до ст.38-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» він має право на пільги під час здійснення проїзду на внутрішніх лініях (маршрутах) повітряного, залізничного, річкового та автомобільного транспорту в період з 1 жовтня по 15 травня. Посадовими особами відповідача (касирами) безпідставно відмовлено йому у продажу пільгових квитків 02.10.2018 року для проїзду в автобусі сполученням Луцьк - Львів та 11.11.2018 року для проїзду в автобусі сполученням Луцьк - Трускавець. Зазначеними протиправними діями відповідача йому було завдано матеріальну шкоду в розмірі 11 грн. 27 коп., а також моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях та переживаннях, втраті нормальних життєвих стосунків та спокою. З урахуванням вказаного, відповідно до заяви про зміну позовних вимог, просить визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у продажу йому пільгових квитків; визнати незаконним зазначення у договорах між відповідачем та перевізниками ПрАТ «Горохівське АТП 10764» та ФОП [PERSON] обмежень щодо продажу пільгових квитків інвалідам; зобов`язати відповідача вчинити дії щодо приведення умов підписаних ним з ПрАТ «Горохівське АТП 10764» та ФОП [PERSON] договорів до умов чинного законодавства шляхом виключення обмежень щодо продажу пільгових квитків інвалідам; заборонити відповідачу підписувати договори з перевізниками, якими передбачаються обмеження щодо продажу пільгових квитків інвалідам; стягнути з відповідача на його користь на відшкодування завданої матеріальної шкоди 11 грн. 27 коп. та моральної шкоди 146 676, 81 грн., визначеної з врахуванням практики Європейського Суду з прав людини у подібних правовідносинах. Позивач у письмовій заяві просить справу розглянути у його відсутності. Представник відповідача в заяві проти задоволення позову заперечила, розгляд справи просила провести без її участі. В письмовому відзиві просить суд відмовити у задоволенні позову, оскільки відповідач не є автомобільним перевізником, а лише здійснює продаж квитків на здійснення автомобільних перевезень, тобто діє як агент (посередник) між пасажиром та автомобільним перевізником. Умовами укладених між відповідачем та автомобільними перевізники договорів на реалізацію квитків не передбачено право агента на продаж квитків пільгової категорії. Дослідивши представлені письмові докази, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено та сторонами не заперечується, що позивач є особою з інвалідністю другої групи. 02.10.2018 року касиром автостанції у м. Горохові по вул. Луцькій, 27, було відмовлено позивачу у продажу пільгового квитка для проїзду в автобусі сполученням Луцьк - Львів та 11.11.2018 року касиром автостанції № 2 у м. Луцьку по вул. Львівській, 148, - для проїзду в автобусі сполученням Луцьк - Трускавець. Пізніше, йому було продано пільговий квиток на автобус іншого перевізника. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 37 Закону України «Про автомобільний транспорт» пільгове перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування. Автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків передбачених законом. Безпідставна відмова від пільгового перевезення тягне за собою відповідальність згідно із законом. Тлумачення статті 37 Закону України «Про автомобільний транспорт» свідчить, що відповідальність за безпідставну відмову від пільгового перевезення має покладатися на автомобільного перевізника. Це зумовлено тим, що саме йому забороняється відмовляти у пільговому перевезенні. Відповідно до статті 39 Закону України «Про автомобільний транспорт» документами для регулярних пасажирських перевезень для пасажира є квиток на проїзд в автобусі та на перевезення багажу (для пільгового проїзду - посвідчення особи встановленого зразка). Згідно зі статтею 41 Закону України «Про автомобільний транспорт» пасажир зобов`язаний мати при собі квиток на проїзд, на перевезення багажу, за наявності права пільгового проїзду - відповідне посвідчення. Відповідно до статті 42 Закону України «Про автомобільний транспорт» договір перевезення пасажира автобусом на маршруті загального користування укладається між автомобільним перевізником та пасажиром. Цей договір вважається укладеним з моменту придбання пасажиром квитка на право проїзду, а для осіб, які користуються правом пільгового проїзду, - з моменту посадки в автобус. Таким чином, Законом України «Про автомобільний транспорт» встановлено право пасажира, який користується пільгами на транспорті, безпосередньо скористатися пільговим проїздом, пред`явивши водієві автобуса посвідчення встановленого зразка. ПрАТ «Волинське обласне підприємство автобусних станцій» як оператор ринку автостанційних послуг не є автоперевізником, перевезення пасажирів не здійснює, а виступає як посередник між пасажиром і перевізником. Зокрема, предметом укладених ПрАТ «Волинське обласне підприємство автобусних станцій» з перевізниками договорів про надання автостанційних послуг є надання власником автостанцій за завданням перевізника на території автостанцій комплексу обов`язкових та передбачених законодавством послуг, пов`язаних з організацією і здійсненням процесу прийняття та відправлення пасажирів транспортом перевізника, продажем проїзних квитків та квитанцій на перевезення багажу, диспетчерським управлінням, організацією прибуття і відправлення автобусів, інформування водіїв щодо умов дорожнього руху та ін. Враховуючи положення статті 42 Закону України «Про автомобільний транспорт» діяльність автостанцій з продажу квитків підпадає під правове регулювання посередницької діяльності. Правове регулювання посередницької діяльності визначене статтями 243, 1003 ЦК України, відповідно до яких комерційним представником є особа, яка постійно та самостійно виступає представником підприємців при укладенні ними договорів у сфері підприємницької діяльності. У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. Комерційна посередницька (агентська) діяльність в Україні врегульована главою 31 ГК України, відповідно до положень якої угода, укладена від імені суб`єкта, якого представляє комерційний агент, без повноваження на її укладення або з перевищенням наданого йому повноваження, вважається схваленою цим суб`єктом за умови, якщо він не відхилить перед третьою особою дії комерційного агента (стаття 298). Автомобільний пасажирський перевізник вправі встановлювати автостанції як його комерційному агенту, обсяги здійснення угод - продажу квитків. При цьому, зазначена діяльність не є монопольною у розумінні статті 299 ГК України, оскільки відповідно до пункту 115 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту перевізники відповідно до укладених договорів здійснюють продаж квитків через автостанції, агентства з продажу квитків та/або самостійно. Як слідує з матеріалів справи та сторонами не заперечується, відповідач у справі не є автомобільним перевізником, а лише є підприємством, яке реалізує квитки на здійснення регулярних пасажирських автомобільних перевезень, тобто у відносинах з пасажиром воно виступає як посередник (агент) або повірений автомобільного перевізника. Беручи до уваги те, що відповідальність за безпідставну відмову від пільгового перевезення має покладатися на автомобільного перевізника, а не на підприємство з реалізації квитків на здійснення регулярних пасажирських автомобільних перевезень, вина ПрАТ «Волинське обласне підприємство автобусних станцій» у порушенні прав позивача відсутня, суд дійшов висновку, що позовні вимоги до відповідача є безпідставними та до задоволення не підлягають. Правова позиція з даного питання також відображена у постановах Верховного Суду від 12 грудня 2018 року № 728/2783/16-ц, яка має враховуватися судом під час прийняття рішення. Крім того, не підлягають до задоволення позовні вимоги про визнання незаконними договорів в частині, зобов`язання вчинити дії щодо приведення умов договорів до вимог винного законодавства, оскільки позивачем до справи не залучений належний відповідач за цими вимогами (інша сторона договору), а даний відповідач не має права одноособово, тобто без згоди іншої сторони на внесення змін в договір, так як, це є правом сторін, і може бути реалізоване тільки за взаємною згодою (домовленістю) сторін. Щодо вимог позивача про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, то такі, також, не підлягають задоволенню в зв`язку з тим, що позивач не надав будь-яких доказів протиправності дій чи бездіяльності відповідача у справі, а також наявності самої моральної шкоди у вигляді душевних переживань, чи докорінних змін у звичному житті. Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову. На підставі ст.265 ЦПК України, суд, -

Outcome: dismissed