Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-01 00:00:00

26.01.2017 року позивач звернулась до Фастівського міськрайонного суду з позовом до [PERSON], третя особа - Фастівська міська державна нотаріальна контора про визнання права власності на земельну ділянку, мотивуючи свої вимоги тим, що 11 квітня 2006 року [PERSON] подарувала їй та [PERSON] в рівних частках земельну ділянку площею 0,1974 га, яка розташована на території [ADDRESS] з цільовим призначенням: для обслуговування житлового будинку, ведення особистого підсобного господарства. Відповідач [PERSON] виготовила технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчую право на земельну ділянку. У позивачки виникла необхідність у виготовлені технічної документації на частину земельної ділянки, однак при зверненні до землевпорядної організації їй було повідомлено, що для оформлення документації необхідно надати оригінал договору дарування земельної ділянки від 11.04.2006 року. Як зазначає позивач, один примірник договорі дарування знаходиться у справах нотаріальної контори, а другий знаходиться у відповідачки, у зв'язку з чим вона звернулась до останньої із проханням надати вищезазначений документ, однак станом на 26.01.2017 року відповіді не отримала. Нотаріальна контора у свою чергу також відмовляє у видачі дубліката договору дарування земельної ділянки, оскільки для його отримання необхідне звернення всіх співвласників. Позивач вказує, що підставою для звернення до суду із позовом є те, що оригінал правовстановлюючого документу знаходиться у відповідача, а позивач не має до нього доступу, що здійснює перешкоди у реалізації її прав. На підставі зазначеного просила визнати за нею право власності на ? частину земельної ділянки площею 0,1974 га, розташовану на території [ADDRESS]. Позивач та її представник в судовому засіданні надали пояснення, аналогічні викладеним в позові, просили його задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову, пояснивши, що відповідач повністю згодна, що [PERSON] на праві власності належить 1/2 частка спірної земельної ділянки, її право власності ніхто не оспорює, будь-яких перешкод у здійсненні позивачу його права власності не чинить. На підставі зазначеного просив залишити позов без задоволення. Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши письмові матеріали справи, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до договору дарування земельної ділянки від 11.04.2006 року, [PERSON] подарувала [PERSON] та [PERSON] в рівних частках земельну ділянку площею 0,1974 га, розташовану на території [ADDRESS], передану для обслуговування житлового будинку, ведення особистого підсобного господарства. Відповідно до п. 14 вказаного договору, договір складено в двох примірниках, перший з яких віддається обдарованим, а другий залишається в справах нотаріальної контори (а.с. 11). Відповідно до Рішення Фастівського міськрайонного Київської області від 24.02.2010 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області 14 липня 2010 року, виділено в користування [PERSON] в рахунок її право а власності на ? частину присадибної ділянки № [ADDRESS] площею 936,30 кв.м. та [PERSON] - 936,30 кв.м., та в їх загальне користування частину присадибної ділянки площею 101,4 кв.м. (а.с.40-45). На підставі вказаного судового рішення [PERSON] оформила державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 290567 площею 0,0500 га, яка розташована в [ADDRESS] для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] площею 0,0439 га, яка розташована в [ADDRESS] для ведення особистого селянського господарства (а.с. 14-15). З метою подальшого виготовлення технічної документації на належну [PERSON] ? земельної ділянки, позивачка,не маючи оригіналу до договору дарування земельної ділянки від 11.04.2006 року, звернулась до Фастівської міської державної нотаріальної контори щодо видачі дубліката договору дарування земельної ділянки, однак листом від 27.01.2017 року № 97/01-16 їй було відмовлено у вчинені заявлених дій, оскільки дублікат договору дарування має бути виданий за заявою двох обдарованих - [PERSON] та [PERSON], оскільки в договорі дарування вказано, що їм видається один примірник договору на двох, а не кожному окремий примірник (а.с. 29). Як на підставу своїх вимог позивач посилається на те, що між сторонами як співвласниками земельної ділянки виникла конфліктна ситуація, яка полягає у відмові відповідача надати оригінал правовстановлюючого документу на спірну земельну ділянку, що вважає оспоренням права власності позивача та фактом, який підтверджує втрату правовстановлюючого документу, що є підставою згідно ст.392 ЦК України для визнання за позивачем права власності на 1/2 частку в спільному майні сторін на підставі ст.392 ЦК України. З таким висновком позивача суд погодитися не може виходячи із наступного. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. В силу ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Так, згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Передумовою для застосування ст.392 ЦКУкраїниє відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Позивач у позові про визнання права власності - особа, яка вже є власником. Відповідачем у позові про визнання права власності є будь-яка особа, яка сумнівається в належності майна позивачеві або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес. Відповідно до загальних положень цивільного права, позови про визнання права власності заявляються як у випадку спірності правовідносин сторін із приводу майна, так і внаслідок реалізації абсолютних прав на спірне майно. Тобто, позов про визнання права власності на майно необхідний позивачеві тоді, коли інші особи не визнають належності йому цього майна або коли унеможливлюється реалізація позивачем свого права власності. У випадку, коли підставою для подання позову про визнання права виступає відсутність правовстановлюючих документів на майно, таке право можна буде вважати остаточно захищеним з моменту видачі відповідних правовстановлюючих документів спеціально уповноваженими органами. Як доказ наявності у відповідача оригіналу правовстановлюючого документу позивач посилається на лист Управління Держгеокадастру у Фастівському районі Київської області від 0501.2017 року (а.с.13), зі змісту якого вбачається, що у складі технічної документації із землеустрою щодо складання державного акту на право власності на земельну ділянку на ім'я [PERSON] наявний договір дарування земельної ділянки від 11.04.2006 року. Вказана обставина за твердженням позивача свідчить про перешкоджання відповідачем у здійсненні нею реалізації права власності та вказує на оспорення цього права на належну їй частку земельної ділянки. Представник відповідача, в свою чергу, в судовому засіданні не підтвердив, що правовстановлюючий документ на земельну ділянку на даний час знаходиться у відповідача. На питання суду щодо обізнаності про місце зберігання правовстановлюючого документу представник пояснив, що під час виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання державного акта на право власності на земельну ділянку на ім'я [PERSON] договір дарування земельної ділянки перебував у відповідачки, однак на даний час немає відомостей щодо наявності або відсутності у відповідачки цього документу. Відповідно до ч.1 ст.57, ч.1 ст.58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Позивачем належними та допустимими доказами не підтверджено, що відповідач зберігає у себе примірник правовстановлюючого документу саме на даний час, як не підтверджена і відмова у наданні цього документу, оскільки відсутність відповіді на письмове звернення з цього приводу не можна вважати відмовою, оскільки позивач даним листом лише повідомлено відповідача про необхідність (на його думку) вчинення певних дій, а погодитись чи відмовитись від вчинення таких дій є виключно правом відповідача. Так, за загальним правилом поняття «право» слід розуміти як передбачений законодавством зовнішній вияв волі суб'єктів права, який тягне за собою юридичні наслідки, а «обов'язком» є нормативно закріплене коло дій, покладених на певних осіб та безумовних для виконання. Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Законодавець не покладає обов'язку на особу відповідати на листи особистого характеру, а тому відсутність такої відповіді не можна вважати відмовою у наданні правовстановлюючого документу. Як зазначалось, [PERSON] оформила державний акт на право власності на земельну ділянку у 2011 році, однак доказів про знаходження договору дарування земельної ділянки у відповідачки на час звернення до суду позивачем не надано, а в силу положень ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Будь-яких доказів того, що відповідач оспорює або не визнає право власності позивача, а також того, що втрачений документ, який засвідчує право власності позивача на частину земельної ділянки, як того вимагає ст.392 ЦК України, суду надано не було, а тому відсутні підстави для захисту права власності позивача в порядку ст.392 ЦК України, оскільки судом не встановлені обставини, передбачені зазначеною нормою закону, а також не встановлено інших обставин, які б вказували на перешкоджання з боку відповідача у здійсненні позивачем свого права власності на майно. Оскільки набуття права власності регулюється окремими нормами, за позов [PERSON] заявлений формально не для визнання, а для набуття права власності, тому він задоволений бути не може. Крім того, згідно з п. 8 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє таку нотаріальну дію, як видача дублікату нотаріального документу, що зберігається у справах нотаріуса. Відповідно до п.1.1 глави 22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5 підставою видачі дубліката документа є втрата або зіпсування документа, посвідченого або виданого нотаріусом, за письмовою заявою осіб, за дорученням яких або щодо яких учинялася нотаріальна дія. За змістом ст. 8,53 Закону України «Про нотаріат»дублікат нотаріально посвідченого документа видається нотаріусом у разі втрати або зіпсування документа, посвідченого або виданого нотаріусом чи посадовою особою органу місцевого самоврядування, за письмовою заявою виключно юридичним і фізичним особам, за дорученням яких або у відношенні яких здійснювалися нотаріальні дії. Тобто, ст.53 Закону України «Про нотаріат» не передбачено необхідності подачі письмової заяви про видачу дублікату договору усіма співвласниками будинку. Як зазначалось, передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права, а позов про визнання права власності у разі втрати документа, що засвідчує право власності особи на річ, може бути подано за відсутності можливості одержати у відповідних органах дублікат правовстановлюючого документа. При цьому, у разі відмови нотаріуса у вчинені таких дій особа не позбавлена права оскаржити рішення нотаріуса у судовому порядку. За таких обставин, оскільки право власності на частину будинку позивача не оспорюється іншою особою та у нього не втрачена можливість одержати дублікат правовстановлюючого документа, відсутні підстави для визнання у судовому порядку права власності на 1/2 частину належної позивачці земельної ділянки.

Outcome: dismissed