Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-30 00:00:00

24.07.2020 року [PERSON] звернулась до Комунарського районного суду м. Запоріжжя із позовом, в якому просить скасувати наказ Комунального некомерційного підприємства «Запорізький регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр» Запорізької обласної ради № 88/о від 26 червня 2020 року, поновити її на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 липня 2020 року. Позов обґрунтований таким. Наказом відповідача від 26 червня 2020 року за № 88/о з 30 червня 2020 року позивача було звільнено з посади лікаря - фтизіатра Запорізького протитуберкульозного відділення № 1 КНП «Запорізький регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр» Запорізької обласної ради за скороченням штату на підставі п.1 ст.40 КЗпП. Зазначене звільнення позивач вважає незаконним та таким, що проведено з порушенням вимог діючого законодавства. Так, 29 квітня 2020 року адміністрацією позивача було повідомлено про майбутнє її вивільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Повідомлення було письмове, проте без дати ознайомлення, через що позивач відмовилася від його підпису. Протягом двомісячного періоду перед звільненням інша робота не була запропонована позивачу на тому ж підприємстві, а лише 30 червня 2020 року у день її звільнення відповідачем було ознайомлено її із вакантними посадами. На думку позивача, у разі пропозиції будь-якої роботи роботодавець повинен надати працівникові не лише перелік наявних вакантних посад, а і запропонувати ознайомитися з посадовою інструкцією, так як працівник повинен знати, на яку роботу він погоджується. Пропозицій ознайомитися з посадовими інструкціями, запропонованих посад з боку адміністрації на адресу позивача не надходило. Окрім цього, подання про звільнення позивача профспілковим комітетом розглядалося без її участі, що є порушенням ст. 39 ЗУ «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», оскільки вона є членом профспілкового органу, про що свідчать її щомісячні відрахування. Також, на думку позивача, адміністрацією підприємства при вирішенні питання про звільнення позивача не було враховане її переважне право на залишення на роботі, що передбачено ст.42 КЗпП України, адже вона працює у закладі з 1983 року, має вищу кваліфікаційну категорію, що повинно було бути враховано при визначення рівня продуктивності праці, оскільки на час її звільнення були працівники з аналогічною посадою, проте нижчими кваліфікацією та стажем роботи. При ухваленні рішення про поновлення на роботі та виплату їй середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу просить врахувати, що її середня заробітна плата за квітень - травень 2020 року складає 12 788 грн. Позивач вважає, що достатні підстави для її звільнення були відсутні, через що просить скасувати наказ відповідача про її звільнення від 26 червня 2020 року № 88/о в частині її звільнення за п.1 ст.40 КЗпП України, поновити її на посаді лікаря-фтизіатра в КНП «Запорізькій регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально - діагностичний центр» Запорізької обласної ради з 01 липня 2020 року, стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 липня 2020 року до дня поновлення її на посаді. Ухвалою суду від 27 липня 2020 року позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. 16 березня 2020 року ухвалою суду поновлено судовий розгляд справи, витребувано у відповідача інформацію щодо рішення відповідача про залишення на роботі лікаря-фтизіатра [PERSON] , а не лікаря-фтизіатра [PERSON] 14 вересня 2020 року до суду надійшов відзив на позов. Заперечення проти позову обґрунтовані таким. 28 лютого 2020 року на підставі рішенням ЗМР від 27 лютого 2020 року було створено КНП «Запорізький регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр» Запорізької обласної ради в результаті перетворення КУ «Запорізький обласний протитуберкульозний клінічний диспансер» Запорізької обласної ради. Так, наказом відповідача від 31 березня 2020 року за № 27/о [PERSON] за переведенням було прийнято на посаду лікаря - фтизіатра дільничного у Запорізьке протитуберкульозне відділення № 1 з 01 квітня 2020 року. Листом відповідача від 01 квітня 2020 року було повідомлено голову профспілкового комітету Первинної профспілкової організації КНП «Запорізький регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр» Запорізької обласної ради про скорочення штату працівників. Наказом відповідача від 27 квітня 2020 року № 52 було скорочено штат працівників, а саме три штатні одиниці лікаря-фтизіатра дільничного. 29 квітня 2020 року [PERSON] була повідомлена, що відповідно до наказу від 27 квітня 2020 року №52 «Про внесення змін до штатного розпису та скорочення чисельності працівників у протитуберкульозних відділеннях №1, 3, 4 ЕНП» Запорізький регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально - діагностичний центр» ЗОР посаду лікаря-фтизіатра дільничного у Запорізькому протитуберкульозному відділенні було скорочено, трудовий договір з позивачем розірвано, а також ознайомлено із переліком вакантних посад відповідача станом на 29 квітня 2020 року. Оскільки підписувати попередження про ознайомлення позивач відмовилася, то відповідачем було складено акт, який підписано начальником відділу кадрів, завідувачем відділу №1, діловодом, старшою медичною сестрою. Листом відповідача від 29 квітня 2020 року профспілковий комітет був повідомлений про наступне вивільнення працівників, на який 22 червня 2020 року профспілковим комітетом надано згоду. Також, первинною профспілковою організацією було повідомлено, що [PERSON] не є членом первинної профспілкової організації закладу через неподання нею заяви про вступ до організації, через що сплачені [PERSON] профспілкові внески у розмірі 423, 36 грн. їй були повернуті. Також, перед звільненням позивач була ознайомлена із переліком вакантних посад на підприємстві станом на 30 червня 2020 року. Враховуючи вказані обставини, відповідач вважає, що при скороченні позивача були дотримані всі вимоги норм чинного законодавства, виплачена вихідна допомога, а порушення чинного законодавства відсутні, через що у задоволенні позову необхідно відмовити. У судовому засіданні позивач [PERSON] надала пояснення, аналогічні викладеним у позовні заяві, просила позовну заяву задовольнити повністю. Представник позивача у судовому засідання проти задоволення позову заперечував, надав пояснення, аналогічні викладеним у відзиві. Додатково пояснив, що при вирішення питання щодо переважного права на залишення позивача на посаді було враховано, що кількість прийому хворих у позивача є значно меншою, аніж у лікаря - фтизіатра [PERSON] , позивач не володіє комп`ютером, що на теперішній час є необхідним в умовах проведення медичної реформи. Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, дійшов до такого. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. Згідно з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно вимог ст.ст. 76,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Оскільки позовна заява надійшла до суду 24 липня 2020 року, а наказ про звільнення прийнято відповідачем 26 червня 2020 року, тому позивач звернулася до суду у встановлений ст.233 КЗпП України місячний строк для звернення до суду у справах про звільнення. КНП «Запорізький регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально - діагностичний центр» Запорізької обласної ради є юридичною особою (ідентифікаційний код: 02006707), яке утворене 28 лютого 2020 року у результаті перетворення КУ «Запорізький обласний протитуберкульозний клінічний диспансер» Запорізької обласної ради. Наказом Комунарського тубдиспансеру № 37/3 від 01 листопада 1983 року [PERSON] зарахована на посаду лікаря - фтизіатра по переведенню з Обласного тубдиспансеру. На підставі наказу КНП «Запорізький регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально - діагностичний центр» Запорізької обласної ради від 31 березня 2020 року № 27/о [PERSON] прийнята на посаду лікаря - фтизіатра дільничного у Запорізьке протитуберкульозне відділення № 1 з 01 квітня 2020 року. Статтею 43 Конституції України передбачено право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст.3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Згідно зі ст.21 КЗпП України трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. 01 квітня 2020 року директором КНП «Запорізький регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально - діагностичний центр» Запорізької обласної ради на адресу голови профспілкового комітету було надано повідомлення про скорочення штатних посад працівників підприємства на підставі ч.2 ст. 49-4 КЗпП України, ч.3 ст. 22 ЗУ «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» серед яких вказано про скорочення у Запорізькому протитуберкульозному відділенні № 1 посади лікаря - фтизіатра - 3,0 шт. од., рентген лаборанта - 1,0 шт. од., сестри медичної - дільничної - 2,0 шт. од. Наказом КНП «Запорізький регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально - діагностичний центр» Запорізької обласної ради від 27 квітня 2020 року внесено зміни до штатного розпису підприємства шляхом зокрема вилучення з Запорізького протитуберкульозного відділення № 1 Центру 3 штатні одиниці лікаря - фтизіатра дільничного. Згідно із штатного розпису КНП «Запорізький регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально - діагностичний центр» ЗОР станом: - на 01 квітня 2020 року у Запорізькому протитуберкульозному відділенні № 1 зокрема наявні посади чотирьох лікарів - фтизіатрів дільничних з вищою категорією та дві посади лікарів - фтизіатрів із першою категорією; - на 01 липня 2020 року у Запорізькому протитуберкульозному відділенні № 1 зокрема наявні посади двох лікарів - фтизіатрів дільничних з вищою категорією та дві посади лікарів - фтизіатрів із першою категорією. Частиною 3 ст.64 ГК України визначено, що підприємство самостійно визначає організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Згідно із листом Міністерства праці та соціальної політики України від 27 червня 2007 року №162/06/187-07 «Щодо штатного розпису», штатний розпис - це документ, що встановлює для даного підприємства, установи, організації структуру, штати та посадові оклади працівників. У штатному розписі містяться назви посад, чисельність персоналу і оклади по кожній посаді. Прийняття, затвердження керівником підприємства штатного розпису проводиться шляхом видання спеціального локального нормативного акта (наказу), що визначатиме кількість працівників кожної професії з розподілом штатних одиниць за структурними підрозділами підприємства. З наведеного вбачається, що право на самостійне визначення чисельності працівників та штатного розпису вказує на наявність дискреційних повноважень у підприємства. Згідно Додатку до Рекомендації № Р(80)2 Комітету Міністрів Ради Європи, в дискреційне повноваження - повноваження, що його адміністративний орган влади, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду. Тобто коли такий орган може обрати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає кращим за певних обставин. У науковому висновку Верховного Суду щодо меж дискреційного повноваження суб`єкта владних повноважень та судового контролю за його реалізацією визначено, що дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи без діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору із будь-ким; дискреційне повноваження надається у спосіб його закріплення в оціночному понятті, відносно-визначеній нормі, альтернативній нормі, нормі із невизначеною гіпотезою. Для позначення дискреційного повноваження законодавець використовує, зокрема, терміни «може», «має право», «за власної ініціативи», «дбає», «забезпечує», «веде діяльність», «встановлює», «визначає», «на свій розсуд». Однак наявність такого терміну у законі не свідчить автоматично про наявність у суб`єкта владних повноважень дискреційного повноваження; подібний термін є приводом для докладного аналізу закону на предмет того, що відповідне повноваження є дійсно дискреційним; при реалізації дискреційного повноваження суб`єкт владних повноважень зобов`язаний поважати основоположні права особи, додержуватися: конституційних принципів; принципів реалізації відповідної владної управлінської функції; принципів здійснення дискреційних повноважень; змісту публічного інтересу; положень власної компетенції; вказівок, викладених у інтерпретаційних актах; фахових правил, закріплених у нормативних актах; адміністративної практики; судової практики; процедурних вимог. Статтею 42 КЗпП України передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби; 10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України. З аналізу наведених норм чинного законодавства України вбачається, що визначальним критерієм для визначення наявності переважного права на залишенні на роботі при скороченні чисельності штату працівників, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці є саме рівень кваліфікації працівника та продуктивність праці. Тому, при вирішенні питання про звільнення працівника роботодавець зобов`язаний перевірити наявність у працівників, посади яких скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці, та, відповідно, їх продуктивність. Для такої перевірки повинні досліджуватись документи та інші відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), про підвищення кваліфікації, про навчання без відриву від виробництва, про винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, про тимчасове виконання обов`язків більш кваліфікованих працівників, про досвід трудової діяльності, про виконання норм виробітку (продуктивність праці), про розширення зони обслуговування, про збільшення обсягу виконуваної роботи, про суміщення професій тощо. Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в частині другій статті 42 КЗпП України. Для виявлення працівників, які мають це право, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню. Вказана правова позиція викладена у Постанові ВС від 22 вересня 2020 року по справі № 161/7196/19. Наказом КНП «Запорізький регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально - діагностичний центр» ЗОР від 27 квітня 2020 року № 51 створено спеціальну комісію з розгляду питань щодо скорочення чисельності працівників у складі: медичного директора [PERSON] та членів: начальника відділу кадрів [PERSON] , заступника директора з економічних питань [PERSON] , голови профспілкового комітету [PERSON] 27 квітня 2020 року спеціальною комісією з розгляду питань щодо скорочення чисельності працівників КНП «Запорізький регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально - діагностичний центр» ЗОР розглянуто питання щодо переважного права на залишення працівників на посадах, в якому вказано, що у лікарів - фтизіатрів [PERSON] та [PERSON] навантаження та продуктивність праці нижчі ніж у [PERSON] та [PERSON] . У лікарів [PERSON] та [PERSON] навантаження та продуктивність праці однакові, проте [PERSON] працює у закладі 6 років, в той час коли [PERSON] тільки два. На підставі чого переважне право на залишення на роботі надали лікарям - фтизіатрам [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Досліджуючи питання щодо переважного права на залишення на роботі [PERSON] або [PERSON] , враховуючи їх показники по продуктивності праці та кваліфікації цих працівників, суд дійшов до такого. [PERSON] , [INFO] , здійснювала обслуговування населення Олександрівського району м. Запоріжжя, має вищу категорію за спеціальністю «Фтизіатрія». За період 2019 року та першого кварталу 2020 року здійснювала амбулаторний прийом 7 хворих на активну форму туберкульозу, обслуговувала 30 хворих із залишковими змінами після вилікувального туберкульозу, які приходять на прийом 2 рази на ріку. Продуктивність праці [PERSON] складає 58%. Вона не володіє достатніми навичками роботи на комп`ютері, дисциплінарні стягнення до неї не застосовувалися, на тривалому лікуванні вона не перебувала. В той же час, [PERSON] , [INFO] , лікар - фтизіатр дільничний здійснював обслуговування населення Комунарського району м. Запоріжжя, має першу категорію із спеціальністю «Фтизіатрія», за період 2019 року та перший квартал 2020 року здійснював амбулаторний прийом 18 пацієнтів на активну форму туберкульозу, обслуговував хворих із залишковими змінами після вилікуваного туберкульозу 79 осіб, навантаження на лікаря або продуктивність праці становить 150%, є впевненим працівником роботи на комп`ютері. Перша категорія із спеціальністю «Фтизіатрія» присвоєна йому у 2018 році. Він має двох неповнолітніх дітей, дисциплінарні стягнення відсутні, на тривалому лікарняному він не перебував. З наведеного вбачається, що попри різну кваліфікацію лікарів - фтизіатрів дільничних [PERSON] та [PERSON] рівень продуктивності праці лікаря [PERSON] є значно вищим. Оскільки лікарі мають різну вікову категорію, через що право на атестацію за вищою категорію у лікаря [PERSON] виникне відповідно до Наказу Міністерства охорони здоров`я України від 22 лютого 2019 року за № 446 «Деякі питання безперервного професійного розвитку лікарів», тільки у 2023 році, через що наявність вищої категорії у лікаря [PERSON] в даному випадку не має вирішального значення для визначення переважного права на залишення на посаді. Крім того, в даному випадку, на думку суду, директор КНП «Запорізький регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально - діагностичний центр» ЗОР, враховуючи зазначену інформація, мав дискреційне право на залишення саме [PERSON] на посаді лікаря-фтизіатра. 28 квітня 2020 року Завідувачем Запорізького протитуберкульозного відділення № 1 складено список працівників, які підлягають скороченню на 01 липня 2020 року серед яких вказано лікаря - фтизіатра дільничного [PERSON] 29 квітня 2020 року був складений акт, який підписано начальником відділу кадрів, завідувачем відділу №1, діловодом, старшою медичною сестрою про відмову [PERSON] від підпису особистого повідомлення про звільнення на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. 22 червня 2020 року профспілковим комітетом КНП «Запорізький регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально - діагностичний центр» ЗОР надано згоду на звільнення працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України серед яких вказано [PERSON] . Однозначно зазначено, що вона не є членом первинної профспілкової організації, оскільки заяву на вступ не надавала. Наказом КНП «Запорізький регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально - діагностичний центр» ЗОР від 26 червня 2020 року за № 88/о прийнято рішення про звільнення [PERSON] з посади з 30 червня 2020 року. Поряд із наявністю у підприємства дискреційних повноважень у частині кількості працівників та штатного розпису, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. 30 червня 2020 року [PERSON] ознайомлена із переліком вакантних посад на підприємстві, що підтверджується її підписом. Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини ч.2 ст.40, ч.43 ст.49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-3048 цс 15. При цьому, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч.3 ст.49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15. З наведеного вбачається, що посилання позивача на порушення відповідачем вимог ч.3 ст.49-2 КЗпП України в частині ненадання переліку вакантних посад упродовж двох місяців перед звільненням, не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки позивачем визнається факт запропонування відповідачем вакантних посад у день її вивільнення, що у розумінні ч.3 ст.49-2 КЗпП України не є порушенням її прав. Щодо членства [PERSON] у профспілковому органі на підприємстві та необхідність дотримання відповідачем окремого порядку щодо її вивільнення в частині надання профспілковим органом згоди на це, суд зазначає таке. Статтею 7 ЗУ «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» членами профспілок можуть бути особи, які працюють на підприємстві, в установі або організації незалежно від форм власності і видів господарювання, у фізичної особи, яка використовує найману працю, особи, які забезпечують себе роботою самостійно, особи, які навчаються в закладі освіти. Громадяни України вільно обирають профспілку, до якої вони бажають вступити. Підставою для вступу до профспілки є заява громадянина (працівника), подана в первинну організацію профспілки. При створенні профспілки прийом до неї здійснюється установчими зборами. Судом встановлено та визнано [PERSON] у судовому засіданні, що заява на вступ до первинної профспілкової організації в КНП «Запорізький регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально - діагностичний центр» ЗОР нею не надавалася, через що відповідно вона не є її членом. Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що при скороченні чисельності та штату працівників КНП «Запорізький регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально - діагностичний центр» ЗОР керівництвом цієї медичної установи був дотриманий передбачений чинним законодавством порядок звільнення позивача, при цьому при вирішенні питання переважного права на залишенні на посаді [PERSON] повною мірою враховані кваліфікація та продуктивність праці позивача, тому у задоволенні позову останньої необхідно відмовити. Відповідно до ч.7 ст.141 ЦПК України якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки позивач на підставі п.1 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, а у задоволенні позову відмовлено, то судові витрати, понесені відповідачем компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: dismissed