Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-27 00:00:00

25 листопада 2016 року [PERSON] звернувся в суд із позовом до Іваниківської сільської ради, [PERSON], Державного реєстратора Богородчанської селищної ради [PERSON] у якому поставив питання про визнання недійсними рішень Іваниківської сільської ради: від 21.12.2015 року №45-3/2015 «Про зміни в землекористуванні», яким вилучено у померлої [PERSON] 0,31 га в урочищі «в бишині» і 0,10 га в урочищі «Біля пасовища» в межах с.Іваниківка Богородчанського району Івано-Франківської області; від 11.02.2016 року №80-4/2016 «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки [PERSON]Б.», яким відповідачу надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,34 га в урочищі «Бишини» в с.Іваниківка; від 06.07.2016 року №117-7/2016 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки [PERSON]Б.», яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,3291 га в урочищі «Бишини» і передано у власність відповідача. Одночасно позивачем поставлено питання про скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку. Заявлені позовні вимоги в судовому засіданні представники позивача підтримали з підстав, викладених у позовній заяві. Представник Іваниківської сільської ради [PERSON] в судовому засіданні заявлений позов не визнав. Вказав, що дійсно у володінні [PERSON] перебувала земельна ділянка в урочищі «Бишини» розміром орієнтовно 0,31 га. Покійна намагалась приватизувати земельну ділянку більшим розміром, а тому не могла погодити межі земельної ділянки з суміжниками. Межівником [PERSON] дійсно була його (сільського голови) рідна сестра, однак вказана обставина не впливала на позицію сільської ради, яка відмовила у затвердженні технічної документації по приватизації земельної ділянки. Оскільки за життя [PERSON] процес приватизації земельної ділянки не завершила, то сільська рада вважає, що земля після смерті користувача перейшла у землі запасу. Виходячи з цього, було прийнято рішення про вилучення земельної ділянки та надання дозволу на її приватизацію [PERSON], який з відповідною заявою звернувся до органу місцевого самоврядування. [PERSON] та його представник [PERSON] заявлений позов не визнали. Вказали що спірна земельна ділянка не може вважатись такою, що увійшла до спадкового майна, оскільки не була приватизована за життя спадкодавцем. Рішенням Іваниківської сільської ради від 22.06.2012 року [PERSON] було відмовлено у надані дозволу на складання технічної документації по приватизації земельної ділянки, межі з суміжниками не були погоджені. Згодом ця земельна ділянка була надана за рішенням сесії йому. Просили в позові відмовити. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що заявлений позов підлягає задоволенню. Відповідно до матеріалів справи в погосподарських книгах Іваниківської сільської ради відображено дані земельно-кадастрового обліку відповідно до якого за господарством [PERSON] станом на 1993 рік числилось всього 0,49 га, в тому числі 0,084 га під господарським двором (житловим будинком та господарськими спорудами), 0,31 га присадибної ділянки в урочищі «Бишини» та 0,10 га присадибної ділянки в урочищі «За бамом». Судом встановлено, що рішенням сесії Іваниківської сільської ради Богородчанського району Івано-Франківської області від 28.12.1993 року [PERSON] передано в приватну власність три земельні ділянки. Зокрема одну, площею 0,084 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та дві ділянки для ведення підсобного господарства площею 0,31 га та 0,10 га. Площі переданих земельних ділянок та їх параметри зазначені у плані, що виконаний землевпорядником сільської ради на підставі згаданого рішення і переданий [PERSON] (а.с.18-23). 20.01.2014 року [PERSON] померла. Відповідно до заповіту, посвідченого 16.11.2013 року, [PERSON] заповіла належний їй будинок в с.Іваниківка Богородчанського району по вул. Стефаника в рівних долях сестрі [PERSON] та синові [PERSON] Згідно ст. 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1245 ЦК України частина спадщини, що не охоплена заповітом, спадкується спадкоємцями за законом на загальних підставах. До числа цих спадкоємців входять також спадкоємці за законом, яким інша частина спадщини була передана за заповітом. [PERSON], як син [PERSON] прийняв частину спадкового майна за заповітом, оскільки 23.11.2016 року отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ? частину домоволодіння №8 по вул. Стефаника в с. Іваниківка Богородчанського району. Решту спадкового майна йому належить як єдиному спадкоємцю першої черги за законом. Таким спадковим майном, на думку суду, є і земельні ділянки, право власності на які [PERSON] набула на підставі рішення Іваниківської сільської ради Богородчанського району Івано-Франківської області від 28.12.1993 року. До такого висновку суд прийшов з огляду на таке: згідно із ч. 1 ст. 22 ЗК України 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Документи, що посвідчують право на земельну ділянку, визначені ст. 23 ЗК України 1990 року. Проте дію ст. 23 зупинено відносно власників земельних ділянок, визначених Декретом Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92«Про приватизацію земельних ділянок». Пунктом 3 Декрету встановлено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених ст. 1 цього Декрету, а саме: ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю. Отже, п. 3 Декрету визначено порядок посвідчення права приватної власності громадян на земельні ділянки та документи, що посвідчують право на земельну ділянку. Таким документом може бути відповідний запис у земельно-кадастрових документах. Згідно з п. 7 Перехідних положень ЗК України 2001 року громадяни, що одержали у власність земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки. Така позиція суду грунтується на правових позиціях Верховного Суду України, що висловлені у постанові №6-31цс12. Таким чином, приймаючи рішення від 21.12.2015 року №45-3/2015 про вилучення з користування померлої [PERSON] 0,31 га для ведення особистого селянського господарства, в урочищі «В Бишині» і 0,10 га в урочищі «Біля пасовища» сесія селищної ради діяла протиправно, оскільки не врахувала згаданого вище рішення від 28.12.1993 року, яким попередньо передала [PERSON] у приватну власність три земельні ділянки загальною площею 0,4940 га (в т.ч. для ведення ОСГ 0,31 га та 0,10 га). Оскарженим рішенням сесія сільської ради фактично позбавила позивача, як спадкоємця, можливості прийняти спадкове майно та зареєструвати своє право власності на нього. Відтак наступні оскаржені позивачем рішення сільської ради від 11.02.2016 року «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки [PERSON]Б.» та від 06.07.2016 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки [PERSON]Б.» слід визнати недійсними і скасувати проведену на підставі останнього рішення реєстрацію права власності за [PERSON] на земельну ділянку, кадастровий номер 2620483201:01:001:0265, площею 0,3291 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, в с.Іваниківка Богородчанського району Івано-франківської області.

Outcome: approved