Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-02 00:00:00

24.12.2014 Франківським районним судом м. Львова постановлено рішення, яким: - у задоволенні позовних вимог про визнання незаконним та скасування розпорядження Франківського районної адміністрації Львівської міської ради від 25.04.2001 № 524, скасування свідоцтва про право власності на будинок [ADDRESS], визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку від 13.03.2003, виданого [PERSON] на земельну ділянку по [ADDRESS], а також зобов'язання [PERSON] та [PERSON] усунути перешкоди в користуванні прибудинковою територією шляхом демонтажу тимчасової дерев'яної огорожі та очищення земельної ділянки від будівельних матеріалів та будівельного сміття відмовлено повністю; - провадження у справі в частині позовних вимог про визнання незаконними та скасування розпоряджень Франківського районної адміністрації Львівської міської ради від 22.03.2001 № 344 та від 28.09.2004 № 1367; наказу Департаменту житлового господарства Львівської міської ради від 04.01.2002 № 2-Д; ухвали Львівської міської ради від 12.12.2002 № 169 закрито; - скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 24.04.2003. Знято арешт на земельну ділянку площею 779 кв.м. по [ADDRESS] у м. Львові та знято заборону проводити будь-які роботи на вищевказаній земельній ділянці; - скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 15.12.2006. Знято заборону проведення будь-яких робіт на земельній ділянці, вільній від забудови та не пов'язаних з будівельними роботами щодо відбудови демонтованого будинку по [ADDRESS]; - судові витрати залишено за позивачем. Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 23.03.2015 знято з апеляційного розгляду справу за апеляційною скаргою представників [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] на згадане вище рішення Франківського районного суду м. Львова від 24.12.2014 та повернуто її до суду першої інстанції для винесення додаткового рішення стосовно позовних вимог, про які зазначено в описовій частині ухвали. Ухвала апеляційного суду Львівської області від 23.03.2015 мотивована тим, що: - не вирішено вимогу [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Ганич Н.І., приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу, 30.10.2013, зареєстрованого в реєстрі за № 560, про спадкування [PERSON] після смерті [PERSON] будинку [ADDRESS]; - не вирішено вимогу [PERSON] про зобов'язання [PERSON] усунути перешкоди в користуванні прибудинковою територією та повернути будинок та прибудинкову територію до стану, що існував до винесення незаконних розпоряджень. З ініціативи суду ставиться на вирішення питання про ухвалення додаткового рішення, оскільки при винесенні рішення від 24.12.2014 не було вирішено дві позовні вимоги, перелічені в описовій частині ухвали апеляційного суду Львівської області від 23.03.2015. [PERSON] та її представник у судовому засіданні підтримали свої позовні вимоги та просять їх задоволити. Представник [PERSON] у судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог та просить відмовити в їх задоволенні. Представник реєстраційної служби Головного управління юстиції у Львівській області в судове засідання в судовому засіданні поклався на розсуд суду при вирішенні питання щодо позовних вимог. Прокурор, представник Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, представник Львівської міської ради , представник Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради, представник відділу держземагентства у місті Львові Львівської області , представники [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] у судове засідання, представник Управління природних ресурсів та регулювання земельних відносин Львівської міської ради , представник Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради у судове засідання, представник відділу приватизації державного житлового фонду Франківського району (м. Львова) , представник Обласного комунального підприємства Львівської міської ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» у судове засідання, приватний нотаріус Ганич Н.І. у судове засідання не з'явились та не повідомили суд про причини своєї неявки. У п. 1 ч. 1 ст. 220 Цивільного процесуального кодексу (ЦПК) України передбачено, що суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення. Як вбачається з матеріалів справи, за життя [PERSON] був власником житлового будинку за адресою: м. Львів, [ADDRESS]. Будинок зареєстрований Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки на праві приватної власності і записаний в реєстрову книгу за № 11504 28.05.2001. Згідно з ч. 1 ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України», чинні міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору. Як це слідує з ст. 1 Протоколу від 20.03.1952 № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифікований Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР), кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. У ст. 31 Віденської конвенції про право міжнародних договорів визначено, що договір повинен тлумачитись добросовісно відповідно до звичайного значення, яке слід надавати термінам договору в їхньому контексті, а також у світлі об'єкта і цілей договору. Для цілей тлумачення договору контекст охоплює, крім тексту, включаючи преамбулу й додатки: а) усяку угоду, яка стосується договору і якої було досягнуто між усіма учасниками у зв'язку з укладенням договору; b) усякий документ, складений одним або кількома учасниками у зв'язку з укладенням договору і прийнятий іншими учасниками як документ, що стосується договору. Поряд з контекстом враховуються: а) усяка наступна угода між учасниками щодо тлумачення договору або застосування його положень; b) наступна практика застосування договору, яка встановлює угоду учасників щодо його тлумачення; с) будь-які відповідні норми міжнародного права, які застосовуються у відносинах між учасниками. Спеціального значення надається термінові в тому випадку, коли встановлено, що учасники мали такий намір. У відповідності з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до п.п. 166 - 168 рішення Європейського Суду з прав людини від 23.01.2014 (заява № 19336/04) «Справа «East/West Alliance Limited» проти України», згідно з усталеною практикою Суду стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» (<...>) [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25.10.2012). Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22.09.1994, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10.05.2007). Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23.09.1982 у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21.02.1986 у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98). Аналогічна правова позиція слідує з рішення Європейського Суду з прав людини від 16.05.2013 (заява № 49317/07) «Справа Максименко та Герасименко проти України». Згідно з п. 4 Прикінцевих та перехідних положень до Цивільного кодексу (ЦК) України, ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Як вбачається з ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Як це слідує з ч. 1 ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі: 1) відчуження власником свого майна; 2) відмови власника від права власності; 3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; 4) знищення майна; 5) викупу пам'яток культурної спадщини; 6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; 7) виключено; 8) звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника; 9) реквізиції; 10) конфіскації; 11) припинення юридичної особи чи смерті власника. Позивач мотивуючи свою позовну вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом покликається на знищення майна, вважаючи, що припинення права власності на об'єкт нерухомого майна відбулося на підставі п. 4 ч. 1 ст. 346 ЦК України. Однак така позиція [PERSON] є суперечливою, а висновок - передчасним та необґрунтованим з огляду на таке. У відповідності з ч. 2 ст. 349 ЦК України, у разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, зокрема право власності на нерухоме майно. З матеріалів справи факт звернення власника будинку [ADDRESS] ([PERSON].) із заявою в порядку ч. 2 ст. 349 ЦК України не вбачається. У ст.ст. 1216 - 1218 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. [INFO] [PERSON] помер, внаслідок чого відкрилась спадщина. До складу спадщини входив і житловий будинок за адресою: м. Львів, [ADDRESS], право власності на який по день смерті належало, враховуючи наведене вище, спадкодавцеві, тобто [PERSON] Як це слідує з ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Приписами ст. 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. 30.10.2013 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Ганич Н.І. було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, за яким, з урахуванням відмов дітей спадкодавця від часток у спадщині, спадкоємцем прав на будинок [ADDRESS] по смерті [PERSON] є його дружина - [PERSON] У відповідності з ст. 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. П. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що іншими підставами (у розумінні ст. 1301 ЦК України) можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Спадкування [PERSON] майна по смерті свого чоловіка - [PERSON] узгоджується з положеннями ст.ст. 1216 - 1218, 1258, 1261 ЦК України, а відтак [PERSON] мала право на спадкування та отримання спірного свідоцтва. Протилежне з матеріалів справи не слідує. В свою чергу, позивач не навів доводів та не надав судові доказів на підтвердження того, що [PERSON] не мала права на спадкування, не довів своєї приналежності до числа спадкоємців першої черги за законом (зокрема, з урахуванням ст. 1266 ЦК України), не врахував положень ст.ст. 1218, 1258 ЦК України у їх взаємозв'язку з ст. 1261 ЦК України, а відтак всупереч ст. 3 ЦПК України не обґрунтував, яким чином відкриття спадщини по смерті [PERSON] стосується та в який спосіб порушує власне його спадкові права та охоронювані законом інтереси. Ба більше, саме по собі здійснення будівельно-монтажних робіт на об'єкті нерухомого майна не може слугувати (з урахуванням поміж іншого ст. 1 Протоколу від 20.03.1952 № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) правовою підставою для позбавлення особи права власності на нього або обмеження у такому праві. Як наслідок, суд не вбачає правових підстав для задоволення позовної вимоги [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 30.10.2013 Ганич Н.І., приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу, та зареєстрованого в реєстрі за № 560, про спадкування [PERSON] після смерті [PERSON] будинку [ADDRESS]. Що ж до вимоги позивача про зобов'язання [PERSON] усунути перешкоди в користуванні прибудинковою територією та повернути будинок та прибудинкову територію до стану, що існував до винесення незаконних розпоряджень, суд зазначає наступне. Згідно з ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Формулюючи свої позовні вимоги [PERSON] жодним чином не уточнила про усунення перешкод у користуванні якою саме прибудинковою територією йде мова, не вказала жодних ідентифікуючих її ознак. Також заявляючи позовну вимогу про зобов'язання одного з відповідачів по справі повернути будинок та прибудинкову територію до стану, що існував до винесення незаконних розпоряджень, позивач не врахував необхідності вказати адресу (чи адреси) місцезнаходження відповідних будинку та прибудинкової території, не зазначив про які та чиї саме незаконні розпорядження йде мова. Виходячи з положень ст. 11 ЦПК України, суд не вправі вносити зміни до предмету позову (уточнювати позовні вимоги), оскільки це є виключним правом позивача (ст.ст. 11, 31 ЦПК України). До того ж, згідно з ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності з ч. 1, 2 ст. 42 Земельного кодексу (ЗК) України, земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками. У разі приватизації громадянами багатоквартирного жилого будинку відповідна земельна ділянка може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування об'єднанню власників. Відтак, з урахуванням поміж іншого ст. 391 ЦК України та ст. 42 ЗК України, у задоволенні позовної вимоги про зобов'язання [PERSON] усунути перешкоди в користуванні прибудинковою територією та повернути будинок та прибудинкову територію до стану, що існував до винесення незаконних розпоряджень, належить відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю. Виходячи з положень ст. 88 ЦПК України, судові витрати за позовними вимогами [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та зобов'язання [PERSON] усунути перешкоди в користуванні прибудинковою територією й повернути будинок і прибудинкову територію до стану, що існував до винесення незаконних розпоряджень, належить залишити за позивачем. За наведеного,

Outcome: dismissed