Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-31 00:00:00

26 лютого 2016 року [PERSON] в інтересах [PERSON] звернувся до суду із даним позовом в якому зазначає, що 04 липня 2012 року СВ Камінь-Каширського РВ УМВС України у Волинській області відносно [PERSON] порушена кримінальна справа № 16-071-12 за ознаками складу злочину передбаченого ч.2 ст.186 КК України. 05 липня 2012 року СВ Камінь-Каширського РВ УМВС України у Волинській області відносно [PERSON] обрано запобіжний захід - підписка про не виїзд. 07 липня 2012 року СВ Камінь-Каширського РВ УМВС України у Волинській області гр. [PERSON] предявлено обвинувачення за ознаками складу злочину передбаченого ч.2 ст.186 КК України. 19 липня 2012 року для участі у справі в інтересах [PERSON] допущено захисника [PERSON] 19 липня 2012 року СВ Камінь-Каширського РВ УМВС України у Волинській області складено обвинувальний акт відносно [PERSON] за ознаками складу злочину передбаченого ч.2 ст. 186 КК України, який того ж дня був затверджений прокуратурою Камінь-Каширського району та направлено кримінальну справу № 16-071-12 до Камінь-Каширського районного суду. 27 серпня 2012 року Камінь-Каширським районним судом Волинської області [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину передбаченого ч.2 ст.186 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 3 місяці. На підставі ст. 71 КК України до покарання, призначеного за даними вироком, частково приєднано не відбуте покарання за вироком Луцького міськрайонного суду від 04 серпня 2009 року і за сукупністю вироків визначено йому остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців. Міру запобіжного заходу засудженому змінено з підписки про не виїзд на утримання під вартою і заарештовано його із залу судового засідання. 02 листопада 2012 року Апеляційним судом Волинської області вирок Камінь-Каширського районного суду від 27 серпня 2012 року щодо [PERSON] скасовано, а справу направлено прокурору Камінь-Каширського району для проведення додаткового розслідування. 28 листопада 2012 року СВ Камінь-Каширського РВ УМВС України у Волинській області відносно [PERSON] відкрито кримінальне провадження № 12012020090000033 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 186, ч.3. ст. 15, ч.3 ст. 185 КК України. 26 грудня 2012 року СВ Камінь-Каширського РВ УМВС України у Волинській області винесено повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, яке погоджено прокурором прокуратури Камінь-Каширського району Волинської області відносно [PERSON] за ознаками складу кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 186, ч.3 ст. 15, ч.3 ст. 185 КК України, зупинено строк досудового розслідування та оголошено [PERSON] в розшук. 20 лютого 2013 року СВ Камінь-Каширського РВ УМВС України у Волинській області за погодженням із прокурором прокуратури Камінь-Каширського району Волинської області [PERSON] оголошено повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 186, ч.3 ст. 15, ч.3 ст. 185 КК України. 26 лютого 2013 року слідчим суддею Камінь-Каширського районного суду Волинської області Гордійчуком В.М., за клопотанням СВ Камінь-Каширського РВ УМВС України у Волинській області погодженим із прокурором прокуратури Камінь-Каширського району, підозрюваному [PERSON] обрано запобіжний захід у вигляді особистої поруки. 11 березня 2013 року гр. [PERSON] був оглянутий експертами Волинської обласної психіатричної лікарні, де 25 березня 2013 року відносно нього проводилась амбулаторна, судово-психіатрична експертиза. З 11 квітня по 14 травня 2013 року [PERSON] перебував у Волинській обласній психіатричній лікарні під час проведення стаціонарної психіатричної експертизи. 29 травня 2013 року СВ Камінь-Каширського РВ УМВС України у Волинській області складено обвинувальний акт відносно [PERSON] за ознаками складу кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 186, ч. 3. ст. 15, ч.3 ст. 185 КК України, який 31 травня 2013 року затверджено прокурором прокуратури Камінь-Каширського району та направлено до Камінь-Каширського районного суду для розгляду по суті. 18 вересня 2013 року Камінь-Каширським районним судом [PERSON] визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст. 186, ч.3 ст. 15 - ч.3 ст. 185 КК України, призначивши покарання: - за ч. 2 ст. 186 КК України - 4 роки позбавлення волі; - за ч.3 ст. 15 - ч.3 ст. 185 КК України 3 роки 6 місяців позбавлення волі. На підставі ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено [PERSON] покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків до покарання за даним вироком частково приєднано невідбуте покарання за вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 серпня 2009 року і остаточно визначено [PERSON] до відбування 5 років позбавлення волі. Обраний обвинуваченому [PERSON] запобіжний захід у вигляді особистої поруки змінено на тримання під вартою, взявши його під варту із залу суду. Початок строку відбування покарання рахувався із моменту взяття під варту, зарахувавши в цей строк його перебування у Волинській обласній психіатричній лікарні під час проведення стаціонарної експертизи з 11 квітня по 14 травня 2013 року. 04 грудня 2013 року Апеляційним судом Волинської області вирок Камінь-Каширського району Волинської області від 18 вересня 2013 року відносно [PERSON] залишено без змін. 03 липня 2014 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу захисника [PERSON] задоволено частково, а ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 04 грудня 2013 року щодо [PERSON] скасовано та призначено новий розгляд в суді апеляційної інстанції. 12 серпня 2014 року Апеляційним судом Волинської області апеляційну скаргу обвинуваченого [PERSON] задоволено частково, а вирок Камінь-Каширського районного суду від 18 вересня 2013 року щодо [PERSON] скасовано, кримінальне провадження направлено на новий судовий розгляд в той же суд в іншому складі суду. 27 серпня 2014 року Апеляційний суд Волинської області кримінальне провадження про обвинувачення [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 186, ч.3. ст. 15, ч.3 ст. 185 КК України, направлено на розгляд до Любешівського районного суду Волинської області. 23 вересня 2014 року Любешівським районним судом Волинської області під час розгляду у підготовчому судовому засіданні змінено обвинуваченому [PERSON] запобіжний захід у виді тримання під вартою на запобіжний захід у виді особистої поруки, звільнивши його з-під варти із зали суду. 17 січня 2015 року Любешівським районним судом Волинської області [PERSON] визнано не винуватим та виправдано у предявлених обвинуваченнях: - за ч.2 ст. 186 КК України на підставі п.3 ч. 1 ст. 373 КПК України. - за ч.3 ст. 15, ч.3 ст. 185 КК України на підставі п.1 ч.1 ст. 373 КПК України. До набрання вироком суду законної сили залишено [PERSON] обраний раніше запобіжний захід у виді особистої поруки та після набрання вироком законної сили запобіжний захід у виді особистої поруки скасовано. 24 березня 2015 року Апеляційний суд Волинської області вирок Любешівського районного суду від 17 січня 2015 року щодо [PERSON] залишено без змін. 21 січня 2016 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ винесено ухвалу, якою ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 24 березня 2015 року щодо [PERSON] залишено без змін, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення. Таким чином вважає, що позивач незаконно перебував під кримінальним переслідуванням з 04 липня 2012 року по 21 січня 2016 року, а саме 3 роки 6 місяців та 21 день. З них [PERSON] перебував під вартою з 18 вересня 2013 року до 23 вересня 2014 року, а саме 1 рік 6 днів, де відбував покарання у Цуманській виправній колонії № 84 та з 11 квітня 2013 року по 14 травня 2013 року, а саме 1 місяць 4 дні перебував у Волинській обласній психіатричній лікарні під час проведення стаціонарної психіатричної експертизи, тобто 1 рік 1 місяць 10 днів, і весь цей час був позбавлений волі. Внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності та тривалого перебування під вартою позивачеві було завдано нестерпних душевних страждань, які, зокрема, виразилися у втраті сенсу продовжувати життя та думках про самогубство, руйнуванні життєвих планів та соціальних звязків, тривалому відриві від сімї, негативному впливі на честь, гідність та ділову репутацію. Значно погіршився стан здоровя позивача, зявилися соматичні захворювання. Під час перебування в місцях позбавлення волі у позивача мали місце психічні розлади у вигляді істерії та схильності до суїциду. Адміністрація колонії, де утримувався позивач, не, звертала уваги на його скарги щодо стану здоровя, проте за будь-яку дрібну провину безпідставно застосовувала до нього жорсткі дисциплінарні покарання. Вважає, що [PERSON], відповідно до Конституції України та чинного законодавства, має безперечне право на відшкодування державою шкоди, завданої йому внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, тримання під вартою та необґрунтованого засудження. Необґрунтоване притягнення до кримінальної відповідальності за два тяжких кримінальних правопорушення, санкція яких передбачає до 6 років позбавлення волі та позбавлення волі протягом понад 1 рік, завдало [PERSON] значних моральних страждань, факт наявності яких не викликає сумніву і не потребує додаткового доведення. Тривала ізоляція від сімї та родини стала причиною глибоких душевних страждань брата, дядька. Ізоляція від суспільства, безперечно, призвела до руйнації життєвих планів та порушення нормальних соціальних звязків [PERSON] і тепер вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Жорсткі умови тримання під вартою не могли не вплинути негативно на загальний стан здоровя позивача. Враховуючи наведене, посилаючись на окремі норми законодавства, уточнивши позовні вимоги, просить стягнути із Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку, призначеного для відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду 50 000 000 грн. у відшкодування моральної шкоди. Зобовязати Державну казначейську службу України виплатити з рахунку Державного бюджету України [PERSON] 50 000 000 грн. Представником ГУНП у Волинській області подано до суду заперечення на позовну заяву, де зазначено, що заявлений позов управління не визнає із таких підстав. Всі дії досудового розслідування в рамках кримінального провадження № 12012020090000033 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 186, ч. 3. ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України, здійснювалися під контролем, наглядом та затвердженням прокуратури, у відповідності до вимог КПК України. Твердження позивача про те, що порушено ряд його конституційних прав вважає надуманим, оскільки в позовній заяві ним не названо жодної слідчої дії, яка проведена з порушенням вимог вказаного КПК України, в результаті якої порушено його конституційні права. Зазначив, що позивач не надав до суду доказів, які б свідчили про зміст заподіяної йому моральної шкоди, характер, обсяг і тривалість душевних страждань, наявність та істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, про причинно-наслідковий звязок між діями відповідача та заподіяною йому моральною шкодою, розмір якої має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Сума відшкодування має бути обґрунтованою з посиланням на докази та фактичні обставини справи, наведено відповідні розрахунки. Проте, позивачем при визначенні суми стягнення зазначені обставини не враховано, засади розумності та справедливості, як того вимагає частина 3 ст. 23 ЦК України не дотримано. Тому ГУНП у Волинській області вважає, що вимоги про відшкодування моральної шкоди не є законними та обґрунтованими і не підлягають до задоволення. Також зазначив, що відповідно до постанови Кабінет Міністрів України №730 від 16 вересня 2015 року «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ», Головне управління Національної поліції у Волинській області не є правонаступником Управління Міністерства внутрішніх справ у Волинській області, а тому не є належним відповідачем у справі. У звязку з вищевикладеним, просить в позові відмовити в повному обсязі. Прокуратурою Волинської області подано до суду заперечення на позовну заяву, де зазначено, що загальний термін перебування позивача під слідством і судом становить 3 роки 5 місяців та 17 днів. За результатами розгляду кримінальної справи щодо [PERSON], судами першої та апеляційної інстанцій не констатовано порушення його конституційних прав, не наведено доводів з даного приводу також позивачем у позовній заяві. На порушення вимог ст. ст. 57, 58, 59, 64 ЦПК України [PERSON] жодним чином не обґрунтував розмір відшкодування завданої йому моральної шкоди, та обмежився її оцінкою в 50 000 000 гривень. Позивачем не долучено до позову належні і допустимі докази на підтвердження причинного звязку між незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури, та встановленим фактом заподіяної шкоди останньому. Аналогічна позиція з даних правовідносин викладена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від по справі № 6-16421св13. Таким чином позовні вимоги [PERSON] про відшкодування моральної шкоди в сумі 50 000 000 грн. вважає безпідставними та такими, що до задоволення не підлягають, оскільки порушують вимоги стосовно розумності та справедливості, як того вимагає ч.2 ст.23 ЦК України, так як розмір відшкодування моральної шкоди не обґрунтовано та значно завищено. Представник Державної казначейської служби України подав до суду заперечення на позовну заяву, де заперечив проти вимог позовної заяви мотивуючи наступним. Шкода відшкодовується у випадках, прямо передбачених Законом України „Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду (далі-Закон). У статті 1 Закону зазначено, що відшкодуванню підлягає шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Тобто чітко вказані правові підстави відшкодування шкоди, визначальною ознакою яких є незаконність. Для виконання завдань, покладених на органи досудового слідства чинним законодавством України, таким органам надаються певні повноваження, в тому числі застосування запобіжних заходів до підозрюваного, обвинуваченого, підсудного з метою запобігання ухиленню від дізнання, слідства або суду, перешкоджанню встановлення істини у кримінальній справі або продовженню злочинної діяльності, а також для забезпечення виконання процесуальних рішень (гл. 13 КПК України (в редакції, що діяла на момент порушення кримінальної справи), розділ II КПК України). Тому, в даному випадку процесуальні дії працівників СВ Камінь-Каширського РВ УМВС України у Волинській області та працівників прокуратури Волинської області не виходили за межі чинного законодавства України. Вважає, що позивачем не доведено факту спричинення йому шкоди та наявності причинного звязку між протиправною поведінкою і настанням шкоди. Факт заподіяння [PERSON] моральної шкоди не підтверджено жодними документами чи іншими доказами, які б свідчили про характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), характер немайнових втрат (їх тривалість, можливість відновлення тощо), стан здоров'я, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Крім того, позивач належним чином не обґрунтував розміру завданої йому моральної шкоди. Усе вищезазначене суперечить вимогам ст. 60 ЦПК України, якою передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог. Враховуючи викладене, просить в задоволення позовних вимог [PERSON] відмовити у повному обсязі. Позивач та його представник при розгляді справи позовні вимоги підтримали повністю із підстав, зазначених в позовній заяві та пояснили, що позивач за час перебування під вартою підірвав своє здоровя, переніс моральні страждання. Дані обставини перешкодили йому створити сімю із-за чого розпалися звязки з особою, з якою мав одружитися. Крім того, перебування його в місцях позбавлення волі негативно вплинули на душевний стан його рідних та близьких. Просять позов задовольнити. Начальник Камінь-Каширського відділу Маневицької місцевої прокуратури [PERSON] позовні вимоги не визнав із зазначених у запереченні підстав. Просить у задоволенні позову відмовити. Начальник управління Державної казначейської служби України у Камінь-Каширському районі Волинської області [PERSON] позов також не визнала посилаючись на зазначені у запереченні підстави, просить відмовити у його задоволенні. Представником головного управління НП у Волинській області подано клопотання, де він просить справу розглянути без його участі, у позові відмовити. Заслухавши пояснення позивача, його представника, представників Прокуратури Волинської області, Державної казначейської служби України, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення З оглянутих у судовому засіданні матеріалів кримінального провадження №12012020090000033 від 28 листопада 2012 року, судом установлено такі обставини. 04 липня 2012 року слідчим СВ Камінь-Каширського РВ УМВС України у Волинській області відносно позивача [PERSON] порушено кримінальну справу про відкрите викрадення чужого майна, вчинене повторно, за ознаками складу злочину, передбаченого ст. 186 ч. 2 КК України. 05 липня 2012 року постановою слідчого СВ Камінь-Каширського РВ УМВС України у Волинській області [PERSON] до позивача застосовано запобіжний захід підписку про невиїзд. 07 липня 2012 року постановою вищевказаного слідчого Виндюка П.П. притягнуто як обвинуваченого, предявлено при цьому обвинувачення за ст. 186 ч. 2 КК України 19 липня 2012 року СВ Камінь-Каширського РВ УМВС України у Волинській області складено обвинувальний висновок відносно позивача за ознаками складу злочину передбаченого ч.2 ст. 186 КК України. 23 липня 2012 року прокуратурою Камінь-Каширського району Волинської області обвинувальний висновок відносно [PERSON] затверджено та направлено кримінальну справу № 16-071-12 до Камінь-Каширського районного суду Волинської області. Вироком Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 27 серпня 2012 року [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину передбаченого ч.2 ст. 186 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 3 місяці. На підставі ст. 71 КК України до покарання, призначеного за даними вироком, частково приєднано не відбуте покарання за вироком Луцького міськрайонного суду від 04 серпня 2009 року і за сукупністю вироків визначено йому остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців. Міру запобіжного заходу засудженому змінено з підписки про не виїзд на утримання під вартою і заарештовано його із залу судового засідання. 02 листопада 2012 року Апеляційним судом Волинської області вищевказаний вирок Камінь-Каширського районного суду скасовано, а справу направлено прокурору Камінь-Каширського району для проведення додаткового розслідування. 28 листопада 2012 року на підставі кримінальної справи № 16-080-12 СВ Камінь-Каширського РВ УМВС України у Волинській області розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12012020090000033 від 28 листопада 2012 року за підозрою [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 15 ч. 3, ст. 185 ч. 3 КК України. 29 листопада 2012 року на підставі кримінальної справи № 16-071-12 СВ Камінь-Каширського РВ УМВС України у Волинській області розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12012020090000037 від 29 листопада 2012 року, за підозрою [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 186 ч. 2 КК України. Постановою прокуратури Камінь-Каширського району від 26 грудня 2012 року матеріали досудових розслідувань у вищевказаних кримінальних провадженнях були обєднані в одне провадження за № 12012020090000033. 26 грудня 2012 року СВ Камінь-Каширського РВ УМВС України у Волинській області щодо [PERSON] винесено повідомлення про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 186, ч.3 ст. 15, ч.3 ст. 185 КК України, та того ж дня постановою вказаного відділення зупинено строк досудового розслідування та оголошено позивача в розшук. 20 лютого 2013 року начальником СВ Камінь-Каширського РВ УМВС України у Волинській області досудове розслідування в кримінальному провадженні № 12012020090000033 відновлено. 26 лютого 2013 року слідчим суддею Камінь-Каширського районного суду Волинської області Гордійчуком В.М., за клопотанням начальника СВ Камінь-Каширського РВ УМВС України у Волинській області погодженим із прокурором прокуратури Камінь-Каширського району, до [PERSON] застосований запобіжний захід у вигляді особистої поруки. 11 березня 2013 року гр. [PERSON] був оглянутий експертами Волинської обласної психіатричної лікарні №1, де 25 березня 2013 року відносно нього проводилась амбулаторна судово-психіатрична експертиза. Ухвалою слідчого судді Камінь-Каширського районного суду від 04 квітня 2013 року позивача направлено до Волинської обласної психіатричної лікарні для проведення стаціонарного психіатричної експертизи строком на один місяць, де він під час проведення цієї експертизи перебував з 11 квітня по 14 травня 2013 року. 29 травня 2013 року СВ Камінь-Каширського РВ УМВС України у Волинській області складено обвинувальний акт відносно [PERSON] за ознаками складу кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 186, ч. 3. ст. 15, ч.3 ст. 185 КК України та направлено його до суду. 18 вересня 2013 року Камінь-Каширським районним судом винесено вирок, яким позивача визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст. 186, ч.3 ст. 15 - ч.3 ст. 185 КК України, призначивши покарання: - за ч. 2 ст. 186 КК України 4 роки позбавлення волі; - за ч.3 ст. 15 - ч.3 ст. 185 КК України 3 роки 6 місяців позбавлення волі. На підставі ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено [PERSON] покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків до покарання за даним вироком частково приєднано невідбуте покарання за вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 серпня 2009 року і остаточно визначено [PERSON] до відбування 5 років позбавлення волі. Обраний обвинуваченому [PERSON] запобіжний захід у вигляді особистої поруки змінено на тримання під вартою, взявши його під варту із залу суду. Початок строку відбування покарання рахувався із моменту взяття під варту, зарахувавши в цей строк його перебування у Волинській обласній психіатричній лікарні під час проведення стаціонарної експертизи з 11 квітня по 14 травня 2013 року. Вказаний вирок ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 04 грудня 2013 року залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних у кримінальних справ від 03 липня 2014 року вищеназвану ухвалу Апеляційного суду скасовано та призначено новий розгляд в суді апеляційної інстанції. Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 12 серпня 2014 року вирок Камінь-Каширського районного суду від 18 вересня 2013 року щодо [PERSON] скасовано, кримінальне провадження направлено на новий судовий розгляд в той же суд в іншому складі суду. 27 серпня 2014 року Апеляційним судом Волинської області кримінальне провадження про обвинувачення позивача у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 186, ч.3. ст. 15, ч.3 ст. 185 КК України, направлено на розгляд до Любешівського районного суду Волинської області. 23 вересня 2014 року Любешівським районним судом Волинської області під час розгляду у підготовчому судовому засіданні змінено [PERSON] запобіжний захід у виді тримання під вартою на запобіжний захід у виді особистої поруки, звільнивши його з-під варти із зали суду. 17 січня 2015 року Любешівським районним судом Волинської області [PERSON] визнано не винуватим та виправдано у предявлених обвинуваченнях: - за ч.2 ст. 186 КК України на підставі п.3 ч. 1 ст. 373 КПК України. - за ч.3 ст. 15, ч.3 ст. 185 КК України на підставі п.1 ч.1 ст. 373 КПК України. До набрання вироком суду законної сили залишено [PERSON] обраний раніше запобіжний захід у виді особистої поруки та після набрання вироком законної сили запобіжний захід у виді особистої поруки скасовано. Ухвалою Апеляційного суду Волинської області 24 березня 2015 року вищевказаний вирок Любешівського районного залишено без змін. 21 січня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану ухвалу Апеляційного суду залишено без змін. Таким чином, позивач [PERSON] перебував під досудовим слідством та судом з 04 липня 2012 року по 21 січня 2016 року, тобто 3 роки 6 місяців та 17 днів, з яких: під вартою з 18 вересня 2013 року по 23 вересня 2014 року (1 рік 5 днів); у Волинській обласній психіатричній лікарні під час проведення експертизи з 11 квітня по 14 травня 2013 року (1 місяць 3 дні). Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідності до ч. ч. 1, 2, 7 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Відповідно до п.1 ст.1, ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01.12.1994 року №266/94 ВР (далі - Закон) шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян відшкодовується у повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Пунктом першим ст. 2 Закону передбачено право, що на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду. Відповідно до п.п. 4,5 ст.3 Закону у наведених у ст.1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються суми, сплачені громадянином у зв'язку з наданням йому юридичної допомоги та моральна шкода. Частинами першою ст. 4 Закону передбачено, що відшкодування шкоди у випадку, передбаченому п. 1 статті 3 цього закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 4 Закону відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Частиною другою та третьою ст. 13 Закону встановлено, що розмір моральної шкоди визначається судом з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Положеннями ч.1, 3 ст. 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. При цьому, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. За таких обставин, суд дійшов висновку, що враховуючи характер порушень, глибину та тривалість душевних страждань, які переніс позивач внаслідок них, ступеня змін у його житті та можливості їх відновлення, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством та судом, з урахуванням вимог розумності та справедливості, розмір заподіяної [PERSON] моральної шкоди становить 60000 грн., які підлягають стягненню на його користь з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку. Покликання позивача та його представника на те, що моральна шкода, завдана [PERSON] в межах 50 мільйонів гривень є необґрунтованою. Із акту судово-психіатричної експертизи № 177 від 20 травня 2013 року (а.с. а.с. 129, 130 том 2 кримінального провадження відносно [PERSON]П.) вбачається, що його стан здоровя був повязаний із перенесеною черепно-мозковою травмою ще у 2005 році, а не отриманої під час перебування під слідством та під вартою. Наведене стверджується також поданими виписками з історії хвороби №193, № 2488 Не подано доказів про те, що позивач мав намір вчинити суїцид. Під час розгляду даної справи [PERSON] пояснив, що проживаючи в [INFO] після смерті батька жив із братом і заробляв на життя випадковим заробітками збиранням грибів та ягід, заготівлею та вантаженням лісопродукції. Голослівним є також твердження позивача про намір одружитися. А тому розмір моральної шкоди ближче до одного розміру місячного мінімального заробітку є розумним та обґрунтованим. Згідно ст. 13 Закону України «Про державний бюджет України на 2012 рік» розмір мінімальної заробітної плати з 01 липня по 30 вересня 2012 року становив 1102 грн., з 01 жовтня по 30 листопада 2012 року 1118 грн., з 01 по 31 грудня 2012 року 1134 грн., що за період з 01 липня по 31 грудня 2012 року буде становити 6676 грн. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2013 рік» розмір мінімальної заробітної плати з 01 січня по 30 листопада 2012 року становив 1147 грн., з 01 по 31 грудня 2013 року 1218 грн., що за 2013 рік буде становити 13835 грн. У 2014 році розмір мінімальної заробітної плати згідно ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2014 рік» становив 1218 грн., що за 12 місяців буде дорівнювати 14616 грн. Згідно ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2015 рік» та Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» розмір мінімальної заробітної плати з 01 січня по 31 серпня 2015 року становив 1218 грн., з 01 вересня по 31 грудня 2015 року 1378 грн., що за 2015 рік буле разом 15256 грн. В січня 2016 року розмір мінімальної заробітної плати становив 1378 грн. згідно ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2016 рік». Таким чином за період з 01 липня 2012 року по 31 січня 2016 року загальна сума мінімальної заробітної плати в помісячному розмірі становить 51761 грн. При цьому, суд вважає необґрунтованими заперечення представників ГУНП у Волинській області, Прокуратури Волинської області та Державної казначейської служби України, що право на відшкодування моральної шкоди виникає у випадку встановлення рішенням суду факту незаконності дій посадових осіб досудового слідства, прокуратури та суду, оскільки як встановлено судом зазначене право виникло у позивача відповідно до п.1 ст. Закону з підстави постановлення виправдувального вироку суду відносно нього і не передбачає встановлення будь-яких інших фактів. Зазначена норма встановлена і п.2 ч.2 ст. 1167 ЦК України відповідно до якої моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, якщо шкода завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання. Щодо доводів представників Державної казначейської служби України та прокуратури, згідно яких розмір моральної шкоди позивачем не доведено, то суд вважає їх необґрунтованими, оскільки на підставі досліджених письмових доказів та пояснень позивача, судом відповідно до положень ЦПК України та ч. ч. 2, 3 ст. 13 Закону встановлено обставини заподіяння [PERSON] моральної шкоди у визначеному судом розміру, з урахуванням обставин справи та в межах, встановлених цивільним законодавством. За таких обставин, позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню. Питання про відшкодування витрат за надання правової допомоги не ставилося. На підставі викладеного,

Outcome: partial