Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-09 00:00:00

24 червня 2021 року в суд надійшла позовна заява ПрАТ «Укргідроенерго», за підписом представника Вакарчука В.А., до [PERSON] та [PERSON] , які діють від власного імені та як законні представники малолітньої дитини [PERSON] , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Виконавчого комітету Новодністровської міської ради Чернівецької області, як органу опіки та піклування, про виселення з квартири без надання іншого житла. В обґрунтування позову зазначено, що 17 серпня 2015р. між ПАТ «Укргідроенерго» (яке в подальшому змінило найменування на ПрАТ «Укргідроенерго») та відповідачем 1 [PERSON] укладено договір найму житла працівником товариства № 100, згідно п. 1.1. якого [PERSON] , як працівнику позивача, надано у найм квартиру [ADDRESS] , загальною площею 44,4 кв.м., житловою площею 20, 5 кв.м., яка є власністю позивача. Передумовами укладення вищезгаданого договору було те, що [PERSON] був прийнятий на роботу в філію «Дністровської ГАЕС» ВАТ «Укргідроенерго» (правонаступником якого було ПАТ«Укргідроенерго») з 06 липня 2011 року на посаду верстатника широкого профілю ІІІ розряду дільниці з експлуатації та ремонту гідромеханічного та допоміжного устаткування електромашинного цеху. 11 червня 2015 року [PERSON] , як працівник, який працює в структурному підрозділі позивача, звернувся із заявою про надання йому на умовах договору найму житла строком на 10 років квартири [ADDRESS] . За результатами розгляду вищевказаної заяви на засіданнях 17 липня та 24 липня 2015 року прийнято рішення передати в найм (шляхом укладення договорів найму житла), в тому числі, квартиру [ADDRESS] Відповідачу-1 . За умовами договору найму житла працівником товариства (надалі - Договір) передбачено, що квартира, яка винаймається, надається для проживання Наймачу та іншим особам, що проживають разом з ним, строком на 10 років з моменту прийняття квартири на підставі Акту приймання-передачі, за плату в розмірі витрат Наймодавця на утримання відповідного житлового приміщення (квартири) та майна, про яке йдеться в п. 1.2 Договору, без включення до плати за найм собівартості комунальних послуг, що надаються Наймодавцем. Договором встановлено обов`язок Наймача звільнити квартиру, що винаймається, без права отримання іншого житлового приміщення, та повернути Наймодавцю майно в разі закінчення строку дії цього Договору, його розірвання або припинення. Так, у розділі 11 Договору визначено підстави дострокового розірвання та припинення дії договору, серед яких, разом із підставами, визначеними ст. 825 ЦК України, встановлено, що в разі припинення трудових відносин Наймача із Наймодавцем договір найму припиняє свою дію в день припинення трудових правовідносин, якщо інше не передбачено умовами колективного договору (за винятком виходу на пенсію, звільнення з підстав п.п. 1, 10 ч. 1 ст. 40 КЗпП України); припинення дії договору здійснюється автоматично і не потребує додаткового погодження. В позові вказано, що з 17 серпня 2015р. разом із [PERSON] в квартирі проживали (зареєстровані) члени його сім`ї, а саме: дружина [PERSON] та донька [PERSON] . Разом з тим, 26 червня 2018р. [PERSON] звільнений з роботи за власним бажанням, у зв`язку із чим 02 липня 2018р. керівник філії «Дирекція з будівництва Дністровської ГАЕС» ПрАТ «Укргідроенерго» письмово звернувся до Відповідача-1 з проханням в термін передбачений Договором звільнити займане житло. Проте, 09 липня 2018р. на адресу позивача надійшла письмова відповідь [PERSON] від 06.07.2018р., згідно якої останній повідомив, що квартира буде звільнена ним та членами його сім`ї лише після компенсації витрат на ремонт такої. Зазначає, що розмір витрат на ремонт квартири [PERSON] попередньо не погоджував з Наймодавцем, такий розмір витрат нічим не підтверджується, а тому ПрАТ «Укргідроенерго» не вбачало законних підстав для сплати [PERSON] грошових коштів, як компенсації його витрат на ремонт квартири. 25 жовтня 2019р. та 15 квітня 2021р. [PERSON] повторно надіслано листи з вимогою звільнити квартиру, які останнім залишено без відповіді. Товариство вважає, що [PERSON] ще в 2018 році своїми діями створив для себе та інших зареєстрованих членів сім`ї, право на користування квартирою яких було похідним від права Відповідача-1, обов`язок звільнити квартиру, що винаймається, без права отримання іншого житлового приміщення та повернути Наймодавцю майно на підставі пунктів 8.1.12, 9.1, 9.2, 11.2 Договору. Однак, відповідачі й надалі продовжують проживати у спірній квартирі, відмовляючись повернути її власнику, а тому просить виселити останніх із квартири [ADDRESS] , без надання іншого житла. Такий спосіб захисту прав позивача вважає пропорційним втручанням, оскільки [PERSON] набув право користування для себе і членів своєї сім`ї на умовах строкового договору, який 28 червня 2018р. припинений за бажанням самого [PERSON] ; умови Договору передбачають обов`язок Наймача звільнити квартиру, що винаймається, без права отримання іншого житла; такий спосіб втручання, як виселення за рішенням суду, передбачений чинним в Україні законодавством, як правовий наслідок розірвання договору найму житла (ст. 826 Цивільного кодексу України); власник житла неодноразово надсилав Відповідачу-1 письмові звернення, в яких визначав свій намір володіти спірною квартирою, а також висловлював вимогу звільнити квартиру; у відповідачів не було законних підстав очікувати, що вони будуть проживати у спірній квартирі після звільнення з роботи [PERSON] та з моменту звільнення з роботи Відповідача-1 було достатньо часу для пошуку іншого житла для себе та членів сім`ї. 14 липня 2021р.. після усунення недоліків позовної заяви, відкрито спрощене позовне провадження у справі, надано учасникам справи строк для подачі заяв по суті справи та призначено судове засідання на 09.08.2021р., яке декілька разів відкладалось за клопотанням учасників справи, зокрема, останній раз на 01.09.2021р. о 10 год. 00 хв. 03 серпня 2021 року відповідач [PERSON] подав письмовий відзив на позовну заяву(а.с. 159-162), згідно якого просив у задоволенні позову відмовити. Так, зазначив, що ним проведено у спірній квартирі капітальний ремонт, оскільки така була надана в непридатному для проживання стані, що зафіксовано у п. 1.1.6. Договору, та позивачем обов`язок, визначений у п. 7.2. Договору, виконано не було. Відтак, вважає, що товариство згідно умов п. 8.2.8., 8.2.9. Договору повинно перед звільненням квартири відшкодувати фактично понесені витрати, здійснені з метою облаштування квартири, в розмірі 7 тис. доларів США, однак безпідставно ухиляється від цього. Окрім того, наголосив, що він та його сім`я не забезпечені іншим житлом, а тому їх виселення без надання іншого житла суперечитиме загальним засадам захисту прав дитини та її батьків, являтиметься неспівмірним і непропорційним із переслідуваною легітимною метою. 13 серпня 2021 року представник позивача Вакарчук В.А. надіслав письмову відповідь на відзив [PERSON] (а.с. 192-196), у якій зазначив, що доводи Відповідача-1 стосовно витрат на капітальний ремонт не можуть впливати на вирішення спору про виселення наймачів, а порушення прав малолітньої [PERSON] , про яке стверджує її батько, є наслідком прямих дій Відповідача-1, а саме, подання останнім заяви про звільнення за власним бажанням із розумінням подальших наслідків таких дій. Окрім того, зауважує, що позивач не являється соціальною установою і не має зобов`язань забезпечувати житлом членів сім`ї колишніх працівників. Також вказав, що вимоги про виселення відповідачів є співмірними та пропорційними з підстав, які наведені у позовній заяві. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, Виконавчий комітет Новодністровської міської ради Чернівецької області, як органу опіки та піклування, 13 серпня 2021 року надала Висновок щодо розв`язання спору по судовій справі про виселення (а.с. 206-207), який затверджено рішенням №134/11 від 11.08.2021р., в якому зазначила, що виселення малолітньої [PERSON] з квартири [ADDRESS] , є недоцільним, оскільки суперечитиме правам та інтересам дитини, звужуватиме обсяг існуючих житлових прав малолітньої особи та порушуватиме її охоронювані законом інтереси. В судовому засіданні представник товариства Вакарчук В.А. позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, зазначених в позові. Додатково зазначив, що на даний час вирішити спір мирним шляхом не являється можливим, оскільки відсутні належні погодження щодо відчуження спірної квартири. Представник відповідачів [PERSON] заперечував щодо задоволення позовних вимог з підстав, наведених у відзиві. Наголосив, що у відповідачів відсутнє інше житло, а через фінансове становище та понесені витрати на ремонт в орендованій квартирі відсутня можливість винаймати інше житло. Просить у задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи Мартинюк А.М. в судовому засіданні заперечила щодо виселення дитини із квартири без надання іншого житла з підстав, зазначених у висновку Виконавчого комітету Новодністровської міської ради Чернівецької області, як органу опіки та піклування, щодо розв`язання спору по даній справі. Додатково вказала, що було проведено огляд спірної квартири та остання відповідає вимогам щодо проживання у ній дитини. Заслухавши представників учасників справи, з`ясувавши обставини справи, дослідивши письмові докази, суд встановив, що 06 липня 2011 року [PERSON] було прийнято на посаду верстатника широкого профілю 3 розряду дільниці з експлуатації та ремонту гідромеханічного та допоміжного устаткування електромашинного цеху в філію «Дністровська ГЕС» Відкритого акціонерного товариства «Укргідроенерго», що підтверджується наказом про прийняття на роботу від 05.07.2011р. №155/к та особовою карткою працівника за типовою формою №П-2 (а.с. 40-41). 11 червня 2015 року Відповідач-1, як працівник, який працює в структурному підрозділі Позивача, звернувся із заявою про надання йому квартири [ADDRESS] , на умовах договору найму житла строком на 10 років (а.с. 53). За результатами спільного засідання адміністрації та профспілкового комітету філії «Дирекція з будівництва Дністровської ГАЕС» ВАТ «Укргідроенерго» 17 липня 2015р., засідання комісії з розпорядження майном філії «Дирекція з будівництва Дністровської ГАЕС» ВАТ «Укргідроенерго» та засідання Центральної Комісії з розпорядження майном ПАТ «Укргідроенерго» 24 липня 2015 р., прийнято рішення передати в найм квартири (шляхом укладення договорів найму житла) працівникам філії, в тому числі квартири [ADDRESS] , [PERSON] (а.с. 54-61). 17 серпня 2015 року ПАТ «Укргідроенерго» та Відповідач-1 уклали договір найму житла працівником товариства [ADDRESS], відповідно до якого позивач є Наймодавцем, а [PERSON] - Наймачем (а.с. 21-24). Згідно п. 1.1 Договору цим Договором регулюються правовідносини, пов`язані із переданням Наймодавцем Наймачу, як працівнику Наймодавця (з метою закріплення його на роботі в товаристві, забезпечення його високопродуктивної праці та розв`язання соціально економічних проблем забезпечення житлом), наступної квартири (надалі іменується «квартира, що винаймається») для проживання у ній на визначений цим Договором строк та за встановлену цим Договором плату: адреса: [ADDRESS] ; загальна площа: 44,4 кв.м.; житлова (корисна) площа 20,5 кв.м.; поверх: 1; кількість кімнат: 1. Вищезазначена квартира є власністю позивача, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 27-28, 32-38), а земельна ділянка під будинком перебуває в постійному користуванні товариства, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права (а.с. 39). Квартира, що винаймається, згідно п. 2.1., 4.1. Договору надавалась для проживання Наймачу та іншим особам, що разом з ним проживають, строком на 10 років з моменту прийняття квартири, що винаймається, за Актом приймання-передачі. 17 серпня 2015 року було складено акт приймання-передачі житла за договором [ADDRESS] від 17.08.2015р. (а.с. 25) та оглядовий листок житлового приміщення (а.с. 167). 31 травня 2017 року Публічне акціонерне товариство «Укргідроенерго» змінило найменування на Приватне акціонерне товариство «Укргідроенерго», що підтверджується наказом Міненерговугілля від 31.05.2017 р. №363, статутом ПрАТ «Укргідроенерго» (нова редакція), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України 24.02.2021р. № 235, та випискою від 01.06.2017р. і витягом від 14.08.2020р. з ЄДРПОУ (а.с. 73-90, 109-118). При цьому, згідно п. 1 Статуту ПрАТ «Укргідроенерго» Публічне акціонерне товариство «Укргідроенерго» було новим найменуванням Відкритого акціонерного товариства «Укргідроенерго». Філія «Дирекція з будівництва Дністровської ГАЕС» ПрАТ «Укргідроенерго» та філія «Дністровська ГЕС» ПрАТ «Укргідроенерго» є відокремленими структурними підрозділами ПрАТ «Укргідроенерго» без права юридичної особи, що закріплено в Положенні про філію, затвердженому наказом ПрАТ «Укргідроенерго» від 15.12.2017р. № 322-н та від 09.06.2017р. № 147-н (а.с. 91-106). Як вбачається із відповідей виконавчого комітету Новодністровської міської ради №2316 від 05.12.2019р., № 1404-1406 від 06.07.2021р. (а.с. 62, 134-141), довідки начальника дільниці з обслуговування багатоквартирного житлового будинку від 22.06.2021р. (а.с. 69), свідоцтв про шлюб від 26.05.2007р. та про народження від 31.07.2012р. (а.с. 122-123) та визнається самим Відповідачем-1, з 28 вересня 2015 року по сьогоднішній день разом із [PERSON] в квартирі зареєстровані та фактично проживають члени його сім`ї, а саме - дружина [PERSON] , [INFO] , та донька [PERSON] , [INFO] . На даний час [PERSON] та [PERSON] іншого житла у власності не мають, що підтверджується Інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 21.07.2021р. (а.с. 163-164). 21 червня 2018 року Відповідач-1 подав заяву про звільнення з роботи за власним бажанням, у зв`язку із чим 26 червня 2018 року був звільнений з роботи за власним бажанням, що підтверджується наказом про припинення трудового договору від 26.06.2018 р. №167/к та особовою карткою працівника за типовою формою №П-2 (а.с. 63, 41). У п. 8.1.12 Договору встановлено обов`язок Наймача звільнити квартиру, що винаймається, без права отримання іншого житлового приміщення, та повернути Наймодавцю майно в разі закінчення строку дії цього Договору, його розірвання або припинення цього Договору. Так, розділом 11 Договору визначено підстави дострокового розірвання договору та припинення дії договору. Зокрема, разом із підставами, визначеними статтею 825 ЦК України, Договором встановлено, що в разі припинення трудових відносин Наймача із Наймодавцем договір найму припиняє свою дію в день припинення трудових правовідносин, якщо інше не передбачено умовами колективного договору. Припинення дії договору здійснюється автоматично і не потребує додаткового погодження. При цьому, умовами Колективного договору ПАТ «Укргідроенерго» на 2016-2018 роки, який був чинний на момент звільнення Відповідача-1, зокрема, пунктом 2.1.4 Положення про порядок закріплення в товаристві кваліфікованих кадрів електроенергетичної галузі та забезпечення їх високопродуктивної праці шляхом забезпечення житлом (додаток №6/5 до Колективного договору) передбачено, що договір найму житла автоматично достроково припиняється в разі припинення трудових відносин працівника (наймача) з Товариством, окрім випадків припинення трудових відносин в зв`язку із виходом на пенсію, а також з підстав, визначених пунктами 1 і 10 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України. Автоматичне дострокове припинення договору найму житла, визначене даним пунктом, не потребує додаткового оформлення і настає в день відповідного припинення трудових відносин. В інших випадках дострокове припинення найму житла можливе лише за згодою сторін, що оформлена додатковою угодою до договору найму житла (а.с. 49-52). Судом встановлено, що 02 липня 2018 року в.о. директора філії «Дирекція з будівництва Дністровської ГАЕС» ПрАТ «Укргідроенерго», як уповноважений представник ПрАТ «Укргідроенерго», письмово звернувся до наймача [PERSON] з проханням в термін, передбачений Договором, звільнити займане житло, що підтверджується листом від 02.07.2018р. №11/935 з доказами отримання (а.с. 64). Натомість 09 липня 2018 року на адресу філії «Дирекція з будівництва Дністровської ГАЕС» ПрАТ «Укргідроенерго» надійшла письмова відповідь [PERSON] від 06.07.2018р., згідно якої останній повідомив, що квартира буде звільнена ним та членами його сім`ї лише після компенсації витрат, понесених на ремонт квартири (а.с. 65). В подальшому, 25 жовтня 2019 року та 15 квітня 2021р. Відповідачу-1 було повторно надіслано листи про розірвання договору найму житла працівником товариства та про повернення квартири, що підтверджується листами №11/1833 від 25.10.2019р. та № 11/599 від 15.04.2021р., описом вкладення до цінного листа, копією службового чеку AT «Укрпошта», рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення (а.с. 66-68). Проте, на вищевказані листи позивач відповідь не отримав. 23 липня 2021р. та 16 серпня 2021р. [PERSON] звертався до директора філії «Дирекції з будівництва Дністровської ГАЕС» із пропозиціями відшкодувати йому витрачені кошти на ремонт спірної квартири або ж продати об`єкт нерухомості за узгодженою сторонами ціною (а.с. 165-166, 217). Як повідомив представник позивача Вакарчук В.А. , пропозиція про викуп квартири на даний час не отримала належних погоджень ПрАТ «Укргідроенерго». Відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 2 ст. 212 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити припинення прав та обов`язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (скасувальна обставина). У ст.ст. 251-252 ЦК України закріплено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Згідно ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Договір найму житла [ADDRESS] від 17.08.2015р. передбачає одночасно строк його дії протягом 10 років з моменту прийняття квартири за Актом приймання-передачі (п. 4.1 Договору) та термін дії, що залежить від існуючих трудових відносин між Наймодавцем та Наймачем (п. 11.2 Договору). При цьому, аналіз положення п. 9.1 Договору дає підстави для висновку про те, що закінчення дії договору найму залежатиме від того, яка з подій настане раніше - закінчення 10-річного строку найму чи припинення трудових відносин із наймачем. Оскільки припинення трудових відносин із Відповідачем-1 відбулось раніше, ніж закінчення 10-річного строку найму, а саме 26 червня 2018 року, до відносин між позивачем та [PERSON] застосовуються положення п. 11.2 Договору, зокрема, в разі припинення трудових відносин Наймача із Наймодавцем договір найму припиняє свою дію в день припинення трудових правовідносин, якщо інше не передбачено умовами колективного договору. Припинення дії договору здійснюється автоматично і не потребує додаткового погодження. Слід зауважити, що конструкція даної норми Договору побудована таким чином, що позбавляє дискреції Наймодавця щодо визначення подальшого строку дії договору найму, так як припинення трудових відносин і відсутність обов`язку додаткового погодження тягне за собою безальтернативний наслідок у вигляді припинення дії договору найму квартири. Таким чином, суд дійшов висновку, що 26 червня 2018 року припинив свою дію договір найму житла працівником товариства [ADDRESS] від 17.08.2015р., укладений між [PERSON] та ПАТ «Укргідроенерго». Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Згідно ст. 826 ЦК України у разі розірвання договору найму житла наймач та інші особи, які проживали у помешканні, підлягають виселенню з житла на підставі рішення суду, без надання їм іншого житла. Отже, інститут виселення, з огляду на його правову природу та зміст, може бути застосовано лише до осіб, які фактично займають приміщення, з якого підлягають виселенню. За наведених вище обставин та беручи до уваги визнання представником відповідачів [PERSON] факту проживання відповідачів у спірній квартирі, суд вважає, що позовні вимоги підприємства про виселення відповідачів без надання іншого житла підлягають задоволенню в повному обсязі. При цьому, суд відхиляє доводи відповідачів щодо неможливості їх виселення із спірної квартири у зв`язку із проведеним поліпшенням житла, вартість яких [PERSON] товариством відповідно до умов Договору не відшкодована, оскільки, навіть за умови проведення поліпшення орендованого житла, невирішені майнові претензії не звільняють відповідачів від обов`язку звільнити квартиру та повернути майно позивачу у зв`язку із припиненням дії Договору. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п.6 ст. 3 ЦК України), тобто дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними; відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), як джерело права. У ст. 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У п. 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно рішення ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа -добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Так, відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. А згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Законодавець визначив у ч. 1 ст. 383 ЦК України, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У ст.ст. 401-403, 405 ЦК України закріплено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном. Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Сервітут (право користування чужою квартирою) був встановлений для [PERSON] та членів йогго сім`ї договором найму житла працівником товариства [ADDRESS] від 17.08.2015р. У п. 3 ч. 1 ст. 406 ЦК України передбачено, що підставою припинення сервітуту, а відтак, і права користування чужим майном, є, зокрема, сплив строку, на який було встановлено сервітут. Таким чином, припинення строку дії договору найму [ADDRESS] від 17.08.2015р. припинило одночасно сервітут як для основного Наймача, так і для членів його сім`ї, права на користування чужою річчю у яких є похідним від права Відповідача-1. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про виселення осіб із найманого житла внаслідок закінчення строку дії сервітуту. При цьому, суд вважає помилковим посилання відповідачів на обов`язок позивача дотримуватись положень ч. 2 ст. 109 ЖК України, у якій закріплено, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Оскільки між сторонами існували договірні відносини, а саме, відносини договору найму, позивач має право звертатись до суду для захисту своїх порушених прав не на підставі норм ЖК України, а на підставі норм ЦК України, зокрема, ст. 826 ЦК України. Окрім того, положення ст. 109 ЖК України застосовується до випадків набуття права власності на житло, а не права договірної оренди, відтак посилання [PERSON] на ст. 109 ЖК України є безпідставним. За таких обставин, враховуючи вищенаведені висновки суду, втручання держави у право відповідачів на житло є законним. Слід зауважити, що право сервітуту відповідачів виникло з строкового договору оренди, який чітко передбачав наслідок припинення сервітуту не лише для основного Наймача, але і для членів його сім`ї, у вигляді обов`язку звільнити орендоване майно. Суд звертає увагу, що припинення договору найму було ініційовано самим Відповідачем-1, який міг і повинен був розуміти наслідки свого звільнення з роботи. Більше того, позивач неодноразово звертався до [PERSON] із вимогою про звільнення спірної квартири та про виконання обов`язку повернути орендоване житло. З моменту припинення договору найму до часу звернення товариства із позовом до суду минуло три роки, що на думку суду, було достатнім для вирішення житлових питань відповідачів. Окрім того, як вбачається з відзиву на позовну заяву, [PERSON] погоджується звільнити спірну квартиру при умові компенсації йому 7 тис. доларів США на витрачений ремонт, що є взаємосуперечливим до доводів Відповідача-1 стосовно вимог до товариства дотримуватись положень ч. 2 ст. 109 ЖК України. Таким чином, суд дійшов висновку, що втручання у право відповідачів на житло є пропорційним, а також таким, що переслідує легітимну мету, оскільки позивач забезпечує орендованим житлом саме працівників товариства, які потребують поліпшення житлових умов, і ПрАТ «Укргідроенерго» бажає надати у користування спірне майно іншим особам, які перебувають із позивачем у трудових відносинах. Відтак, на думку суду, у зв`язку із задоволенням позовних вимог право відповідачів на житло в контексті практики ЄСПЛ щодо застосування ст. 8 Європейської Конвенції, порушено не буде. При цьому, суд не бере до уваги висновок Виконавчого комітету Новодністровської міської ради Чернівецької області, як органу опіки та піклування, щодо розв`язання спору по судовій справі про виселення (а.с. 206-207), в якому зазначено, що виселення малолітньої [PERSON] з квартири є недоцільним, з огляду на наступне. Відповідно до п.14.3 Договору останній є підставою для строкової реєстрації (на строк договору) Наймача та інших осіб, що проживають разом з ним, за адресою квартири. Таким чином, початково реєстрація малолітньої дитини була обумовлена строком дії договору оренди і не мала безстрокового характеру. Дана обставина, на думку суду, дає право для виселення малолітнього члена сім`ї зі спливом вищевказаного строку, а відтак, і не звужуватиме обсяг існуючих прав дитини. З огляду на вищевказане та наведені вище висновки суду щодо дотримання принципу пропорційності та законності, суд вважає даний висновок необґрунтованим та відхиляє такий. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача слід стягнути понесені останнім і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме, по 3405, 00 гривень з Відповідача-1 і Відповідача-2. На підставі ст. 41 Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20.03.1952р., ст.ст. 16, 29, 202, 212, 251-252, 319, 383, 391, 401-403, 405-406, 631, 651, 653, 826 ЦК України, ст. 109 ЖК України та

Outcome: approved