Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-22 00:00:00

26.04.2016р. ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором № 254-с/2007 в сумі 61\~122,75 грн. В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що відповідно до укладеного 03.10.2007р. між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та відповідачем [PERSON] договору № 254-с/2007 останній отримав кредит на принципах поворотності, платності, строковості у сумі 15\~000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом. На забезпечення виконання Позичальником зобов'язань за Кредитним договором між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір поруки, згідно з яким Поручитель зобов'язався перед Кредитором відповідати в повному обсязі за своєчасне та повне виконання відповідачем зобов'язань за Кредитним договором. В ході виконання кредитного договору Відповідач не проводив сплату кредитних ресурсів та нарахованих по кредиту відсотків відповідно до умов кредитного договору, тому виникла заборгованість. Внаслідок систематичного невиконання Відповідачем умов договору 19.11.2009 року Позивачем було подано до суду заяву про видачу судового наказу про солідарне стягнення з Позичальника [PERSON] та Поручителя [PERSON] заборгованості за кредитним договором. 27 листопада 2009 року Стрийським міськрайонним судом Львівської області було видано судовий наказ про солідарне стягнення заборгованості по кредитному договору з [PERSON] та [PERSON] в сумі 25\~945.98 грн., а також судових витрат. Після того як даний судовий наказ набрав законної сили, виконавчі документи були пред'явлені до виконання в органи ДВС. Заборгованість по виконавчому документу погашалась за рахунок надходження коштів в ході виконавчого провадження. Останній платіж на погашення боргу, зазначено у судовому наказі, було здійснено Відповідачем 08.08.2013 р. Заборгованість по кредиту, яка була стягнута відповідно до судового наказу Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 27 листопада 2009 року, складалася із заборгованості по тілу кредиту, процентах та комісії, а також пені за несвоєчасне виконання зобов'язання, була розрахована станом на 13.11.2009 року включно. За період 14.11.2009 року по 06.02.2012 року [PERSON] нараховані відсотки за користування кредитними коштами наданими за Кредитним договором, а за період з 01.11.2009 року по 31.01.2012 року нарахована комісія за користування цими коштами. Крім цього за неналежне виконання відповідачем зобов'язання [PERSON] нарахована пеня відповідно до п.6.1 Кредитного договору. Загальна сума заборгованості по донарахованих відсотках, комісії та пені за прострочення заборгованості по основному боргу кредиту, відсотках та комісії станом на 17.02.2016 року становить 61 122,75 грн., з яких: прострочена заборгованість по відсотках - 6273,15 грн.; прострочена заборгованість по щомісячній комісії - 6843,32 грн.; заборгованість по пені 48 006,28 грн. Згідно з п.4.2, 4.7 Кредитного договору нарахування процентів та комісії проводиться з моменту видачі кредитних коштів до моменту повного виконання позичальником зобовязань по поверненню кредитних коштів [PERSON]. Тіло кредиту було повернуто Боржником лише 07.02.2012 року, тому до повного погашення боргу по тілу продовжували нараховуватись відсотки та комісія відповідно до умов договору. Відповідно до п.6.1. Кредитного Договору, за прострочення повернення Кредитних ресурсів та/або сплати процентів Позичальник сплачує [PERSON] пеню з розрахунку 1% від простроченої суми за кожний день прострочення. Зазначена пеня сплачується у випадку порушення Позичальником термінів платежів, передбачених п. 3.2., 3.3, 3.5, 4.3, 4.4., 4.6, 4.7, 4.8 Кредитного Договору, а також будь-яких інших строків платежів, передбачених Договором. Сплата пені не звільняє Позичальника від зобов'язання сплатити проценти за весь час фактичного користування Кредитними коштами. 17.02.2016 року на адресу Відповідача [PERSON] було скеровано вимогу про погашення заборгованості за Кредитним договором. Дана вимога повернулась без вручення з причиною повернення: за закінченням терміну зберігання. Просив суму заборгованості стягнути в судовому порядку. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, покликаючись на викладені в позовній заяві обставини. Окрім наведеного у позові зазначив, що зазначений позов про стягнення заборгованості, яка станом на 17.02.2016 року становить 61 122,75 грн. та складається з простроченої заборгованості по відсотках за користування кредитними коштами за період з 14.11.2009 р. по 06.02.2012 р., простроченої заборгованості по комісії за користування кредитними коштами за період з 01.11.2009 р. по 31.01.2012 р. та заборгованості по пені за цей же ж період. Стягнення заборгованості за судовим наказом здійснювалося шляхом щомісячного стягнення із заробітної плати відповідача до 06.02.2012р. Однак, 07.12.2012р. та 08.08.2013р. відповідачем на погашення заборгованості було сплачено 422,94 грн. та 126,76 грн. відповідно, тобто вчинені дії, що свідчить про визнання ним свого боргу або іншого обов'язку, і переривають строк позовної давності, тому такий позивачем в даному випадку не пропущений. Представник позивача [PERSON], якого суд зобовязав надати належні і допустимі докази на підтвердження сплати відповідачем 07.12.2012р. та 08.08.2013р. зазначених коштів, а саме: копії квитанцій, касових ордерів та ін., які б достовірно підтвердили перерахування відповідачем цих коштів на рахунок позивача для погашення заборгованості за кредитним договором. Однак, представник позивача в судове засідання 23.01.2017р. повторно не прибув, в судове засідання не прибув, жодних доказів на вимогу суду не надав, надіслав на адресу суду письмову заяву, в якій просив розгляд справи проводити без присутності представника ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит». Відповідач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] в судовому засіданні позов заперечили, оскільки вважали, що заборгованість перед позивачем повністю погашена в порядку виконання судового наказу шляхом стягнення із заробітної плати відповідача, що підтверджується наданим ними листом Стрийського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ у Львівській області. Категорично заперечили здійснення 07.12.2012р. та 08.08.2013р. будь-яких платежів в рахунок погашення заборгованості, зазначеної у судовому наказі, після виконання судового рішення та вимагали у представника позивача надати підтвердження того ким саме і яким чином були здійснені дані платежі. 23.01.2017р. відповідач в судове засідання не прибув. Представник останнього - адвокат [PERSON] подала заяву, ва якій просила розглядати справу за її та відповідача відсутності, в позові відмовити у звязку із пропуском позивачем строку позовної давності. Згідно із ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь з справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав. Відповідно до ст.55 Конституції України та положень ст.ст.3, 11, 15, 59, 60 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Розгляд цивільних справ здійснюється не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін самостійно, на власний розсуд розпоряджається своїми правами й зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно із ст.ст. 57,58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи; належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.\~ Зобов'язання виникають на підставах, встановлених ст.11 Цивільного кодексу, зокрема договорів та інших правочинів\~(ч. 2 ст. 509 ЦК України).\~ Зобов'язання перестає діяти в разі його припинення на підставах, передбачених договором або законом\~(ч. 1 ст. 598 ЦК України).\~ Згідно із ст.599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Стаття 525 ЦК України не передбачає односторонньої відмови від виконання зобовязання. Відповідно до ст.ст.526,527,530 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). \~ Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання. Відповідно до умов кредитного договору № 254-с/2007 від 03.10.2007р. позивач надав відповідачу [PERSON] кредитні ресурси в сумі 15\~000,00 грн., а позичальник зобов'язувався повністю повернути кредитні кошти до 03 жовтня 2010 року та погашати заборгованість по кредиту, відповідно до умов даного договору. На забезпечення виконання відповідачем зобов'язань за Кредитним договором між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір поруки, згідно з яким [PERSON] зобов'язався перед Кредитором відповідати в повному обсязі за своєчасне та повне виконання відповідачем зобов'язань за Кредитним договором. У звязку з невиконанням відповідачем умов договору ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернулося до суду із заявою про видачу судового наказу. 27.11.2009р. Стрийським міськрайонним судом було видано судовий наказ про стягнення заборгованості по кредитному договору із [PERSON] та [PERSON] в сумі 25945,98 грн. та судових витрат. Як вбачається з довідки Стрийського МРВ ДВС №09-20-12/709Г від 05.09.2016р. судовий наказ №2-4061 про солідарне стягнення із [PERSON] та [PERSON] на користь ВАТ Банк «Фінанси та Кредит» 26105,71 грн. перебував на виконанні у ВДВС. Згідно даних реєстру виконавчих проваджень від 25.12.2012р. державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у звязку з повною та фактичною сплатою боргу. З наданого позивачем розрахунку заборгованості по кредитному договору (а.с.10-13) вбачається, що позивачем нараховані відсотки за користування кредитними коштами за Кредитним договором за період 14.11.2009 р. по 06.02.2012 р.; за період з 01.11.2009р. по 31.01.2012р. нарахована комісія за користування кредитними коштами. Окрім цього за неналежне виконання зобов'язання позивачем нарахована пеня відповідно до п.6.1 Кредитного договору. Загальна сума заборгованості станом на 17.02.2016р. становить 61 122,75 грн., з яких: прострочена заборгованість по відсотках - 6273,15 грн.; прострочена заборгованість по щомісячній комісії - 6 843,32 грн.; заборгованість по пені 48 006,28 грн. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач виходив з того, що прийняття судом судового наказу від 27.11.2009р., стягнення за яким завершено 25.12.2012р. сплатою боргу, не припинили виконання зобовязань між сторонами за укладеним кредитним договором. Верховний Суд України за наслідками розгляду справи за № 6-1206цс15 у постанові від 23 вересня 2015р. висловив наступну правову позицію: виходячи із системного аналізу ст.ст.525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. Відтак, суд вважає, що банком правомірно нараховані за період з 14.11.2009р. по 06.02.2012р. відсотки за договором, пеня, а також за період з 01.11.2009 р. по 31.01.2012р. - комісія за користування кредитними коштам. Судом встановлено, що заборгованість за тілом кредиту погашено 07.02.2012р. шляхом стягнення за судовим наказом із заробітної плати позивача, що підтверджено листом Стрийського міського відділу ДВС ГТУЮ у Львівській області від 0509.2016р. за №09-20-12/7051. Незважаючи на це позивач предявив вимогу про стягнення з відповідача заборгованості, яка складається з простроченої заборгованості по відсотках в розмірі 6273,15 грн., що нарахована за період з 01.11.2009р. по 06.02.2012р; простроченої заборгованості по щомісячній комісії за користування кредитними коштами в розмірі 6 843,32 грн. за період з 01.11.2009 р. по 31.01.2012р.; простроченої заборгованості по пені 48 006,28 грн., що нарахована за період з 01.11.2009р. по 06.02.2012р. Оскільки відповідач заперечував здійснення ним оплати заборгованості за кредитним договором 07.12.2012р. в сумі 422,04 грн. та 08.08.2013р. в сумі 126,76 грн.; доказом переривання строку позовної давності є лише наданий позивачем розрахунок, суд вимагав у представника позивача надати будь-які інші докази на підтвердження перерахування відповідачем 07.12.2012р. та 08.08.2013р. зазначених коштів, а саме: квитанції, касові ордери та ін., які б достовірно підтвердили перерахування відповідачем цих коштів на рахунок позивача для погашення заборгованості за кредитним договором. Однак, представник позивача в судове засідання не прибув, жодних доказів на вимогу суду не надав. Відповідно до ст.ст.257,261 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ст.256 Цивільного кодексу України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки (ст.257 ЦК). Для окремих видів вимог законом встановлено спеціальну позовну давність. Зокрема, ч.2 ст.258 ЦК передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Згідно із частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Отже, відповідно до вище викладеного, у випадку неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Аналогічна позиція викладена ВСУ у постанові від 27.01.2016 року по справі № 6-990цс15. Верховний Суд України в постанові від 9 листопада 2016 року за наслідками розгляду справ за № 6-1457цс16 висловив правову позицію, в які зазначив, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто, позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, в силу частини третьої статті 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобовязання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Суди повинні дослідити графік погашення кредитної заборгованості та встановити чи передбачають умови кредитного договору виконання зобовязання частинами або у вигляді періодичних платежів, і у випадку вчинення боржником оплати чергового платежу, чи не свідчить така дія про визнання лише певної частини боргу, а відтак така не може бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Відтак, враховуючи наведене, суд прийшов до висновку, що перебіг позовної давності розпочався з 07.02.2012р.; належних та допустимих доказів того, що такий переривався відповідачем, позивачем не надано, тому суд вважає, що позов предявлений позивачем 26.04.2016р. з пропуском строку позовної давності. Відтак є всі підстави на вимогу відповідача та його представника застосувати загальний строк позовної давності - 3 роки до вимоги про стягнення відсотків та спеціальний 1 рік - до вимог про стягнення пені та комісії, в позові відмовити. За такого відповідно до ст.88 ЦПК України судові витрати позивачеві не відшкодовуються.

Outcome: dismissed