Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-05 00:00:00

25 липня 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння. В обґрунтування позову посилається на те, що у травні 2012р. йому у користування [PERSON] був переданий автомобіль ВАЗ-21063, 1984 року випуску, шасі [NUMBER], належний останній на підставі свідоцтва серії [NUMBER], виданого МРЕВ УДАІ УМВС в Миколаївській області 06.08.2002р., а також відповідно до тимчасового реєстраційного талону ДАП №367589, вид. Доманівським МРЕВ УДАІ УМВС в Миколаївській області 19.05.2012р. Згодом позивач передав вказаний автомобіль та свідоцтво про реєстрацію т/з своїй онукі [PERSON], але її чоловік - відповідач [PERSON] підремонтував його і виїхав з двору на автомобілі. На даний час відповідач не живе з онукою, уникає зустрічі з позивачем. Оскільки на даний час відповідачем здійснено незаконне, без будь-якої правової підстави заволодіння вказаним автомобілем, вважає, що його право власності на вказаний автомобіль підлягає судовому захисту. А тому, просить суд витребувати з незаконного володіння відповідача [PERSON] належний йому на праві користування автомобіль марки ВАЗ 21063, 1984 року випуску, шасі [NUMBER], зобов'язавши останнього повернути йому транспортний засіб. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позов підтримав і просив задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання 08.08.2017р. на 09:00год. та 06.09.2017р. на 09:30год. двічі не з'явився, про час та місце слухання справи був повідомлений в установленому законом порядку, про що свідчать поштові відправлення. Дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне позов задовольнити з наступних підстав. Відповідно до ст.395 ЦК України речовими правами на чуже майно, зокрема, є право володіння. Згідно ст.396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, зокрема і право володіння, має право на захист цього права, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу, яка регулює захист права власника, а саме: згідно ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ст.398 ЦК право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником. На підставі ст. 400 ЦК України недобросовісний володілець зобов'язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов'язку, заінтересована особа має право пред'явити позов про витребування цього майна. У пункті 19 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що застосовуючи положення статті 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Згідно п.20 вказаної Постанови у разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК України. У п.23 вказаної Постанови зазначено, що відповідно до ст. 387 ЦК України та ч.3 ст.10 ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності (право законного володіння) на майно, що знаходиться у володінні відповідача. При цьому суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача. Як встановлено судом та вбачається з письмових доказів, у травні 2012 року позивачеві [PERSON] було передано у користування транспортний засіб марки ВАЗ-21063, 1984 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], кузов [NUMBER], що підтверджується тимчасовим реєстраційним талоном ДАП №367589, вид. Доманівським МРЕВ УДАІ УМВС в Миколаївській області 19.05.2012р., який виписаний на позивача [PERSON]. Судом встановлено також, що вказаний автомобіль [PERSON] передав у тимчасове користування своїй онукі [PERSON], проте, як зазначає позивач, чоловік онуки відповідач [PERSON], підремонтувавши автомобіль, виїхав на ньому у невідомому напрямку та до теперішнього часу автомобіль не повернув позивачеві. Окрім того, з інформаційного листа слідчої СВ Доманівського ВП Шестової Т.Ю. Вих.№5131\\63-2017 від 09.08.2017 року вбачається, що відкрито кримінальне провадження №12017150210000304 за ознаками злочину, передбаченого ст.356 КК України, - самоправство за заявою [PERSON] щодо вказаного автомобіля. Отже, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] без відповідної правової підстави заволодів та утримує вказаний вище автомобіль, переданий власником [PERSON] у користування позивачеві [PERSON], оскільки відповідачем до суду не надано жодних доказів, які б спростовували факти, викладені в позовній заяві. Відповідно до положень статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Зважаючи на вищенаведене та з урахуванням того, що позивач [PERSON] в доведення обраного способу захисту своїх порушених прав надав суду належні та допустимі докази, які підтверджують факт заволодіння його транспортним засобом ВАЗ-21063 незаконно, без достатньої на те правової підстави, що не спростував відповідач, та не повідомив суду про причину неявки у судові засідання, тому суд дійшов висновку, що вимоги позивача є законними та обґрунтованими, у зв'язку з чим позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені та документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved