Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-24 00:00:00

24 лютого 2016 року до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області звернулася [PERSON] із вищевказаною заявою про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території, яка в подальшому 25 лютого 2016 року була уточнена. Заява обґрунтована тим, що 12 січня 2016 року помер її батько, [PERSON], [INFO], про що свідчить лікарське свідоцтво про смерть серії 35 №011986, видане Державною бюджетною установою охорони здоров'я республіки Крим «Сімферопольська міська клінічна лікарня №7» та довідка про смерть №191 від 13 січня 2016 року, видана відділом реєстрації смерті м. Сімферополь Департаменту запису актів цивільного стану Міністерства юстиції [PERSON] Крим. Вказувала на те, що її батько, - [PERSON] до дня смерті був громадянином України та був зареєстрований та проживав за адресою: [INFO], кв.№77, що підтверджується паспортом громадянина України серії АН №361266. Зазначала, що з метою оформлення права на спадщину вона звернулася до нотаріальної контори, де отримала консультацію про перелік документів, які необхідні для відкриття спадкової справи. Одним із документів є свідоцтво про смерть українського зразка. Крім того, отримання свідоцтва про смерть українського зразка необхідно для отримання допомоги на поховання пенсіонера, яка виплачується особам, які здійснили його поховання. Посилалася на ту обставину, що з метою отримання свідоцтва про смерть українського зразка вона звернулася до Дзержинського відділу реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції із заявою про проведення державної реєстрації смерті [PERSON], [INFO], але відповідно до відповіді №76/12-111 від 23 лютого 2016 року, їй було відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті, у звязку з тим, що [PERSON] Крим є частиною України, медичне свідоцтво про смерть форми №106/у-08, яка затверджена наказом Міністерства охорони здоровя та соціального розвитку Російської Федерації від 26 грудня 2008 року №782н, не є підставою для державної реєстрації смерті на території України. Для вирішення даного питання запропоновано звернутися до суду для встановлення факту смерті. Вважає, що вказаний факт можливо встановити тільки на підставі рішення суду. Встановлення його необхідно для оформлення права на спадщину після смерті [PERSON], [INFO] та отримання допомоги на поховання пенсіонера, яка виплачується особам, які здійснили його поховання у порядку ст.53 ЗУ «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування». На підставі викладеного просила уточнену заяву задовольнити, та винести рішення, яким встановити факт смерті 12 січня 2016 року [PERSON], громадянина України, [INFO], уродженця [INFO], Україна, що був зареєстрований та мешкав за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Косіора, буд.№36, кв.№77, який помер 12 січня 2016 року на тимчасово окупованій території України, - в м. Сімферополь, Автономної Республіки Крим. Присутня у судовому засіданні заявниця [PERSON] надала пояснення по суті справи, уточнену заяву підтримала у повному обсязі з підстав та мотивів викладених у ній, просила суд її задовольнити. Представник зацікавленої особи, - Дзержинський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, до зали суду не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, проти заяви не заперечував. Суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі представника зацікавленої особи, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ст.197 ЦПК України. Вислухавши пояснення заявника, повно, всебічно та обєктивно дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Так, зі змісту ст.3 ЦПК України вбачається, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорювальних прав. Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів (ст.57 ЦПК України). За загальними положеннями ЦПК України, обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Виходячи з вимог ст.ст.10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. Згідно п.5 ч.2 ст.234 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. У відповідності до п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України, суд розглядає справи, зокрема, про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно положень ст.257-1 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути оскаржено в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. Оскарження рішення не зупиняє його виконання. Копія судового рішення видається особам, які брали участь у справі, негайно після проголошення такого рішення або невідкладно надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для державної реєстрації народження або смерті особи. Відповідно до п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов'язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. З письмових матеріалів справи судом встановлено наступне. 12 січня 2016 року помер батько заявниці [PERSON] (а.с.6), [PERSON], [INFO] (а.с.7-11), про що свідчить лікарське свідоцтво про смерть серії 35 №011986, видане Державною бюджетною установою охорони здоров'я республіки Крим «Сімферопольська міська клінічна лікарня №7» (а.с.12), та довідка про смерть №191 від 13 січня 2016 року, видана відділом реєстрації смерті м. Сімферополь Департаменту запису актів цивільного стану Міністерства юстиції [PERSON] Крим (а.с.13). Факт родинних відносин між заявницею [PERSON] та померлим [PERSON] підтверджується відповідним свідоцтвом про народження (а.с.15). З довідки про поховання №300 від 18 лютого 2016 року вбачається, що похованням померлого [PERSON] займалася заявниця [PERSON] (а.с.14). З пояснень заявниці встановлено, що її батько, - [PERSON] до дня смерті був громадянином України та був зареєстрований та проживав за адресою: [INFO], кв.№77, що підтверджується паспортом громадянина України серії АН №361266 (а.с.7-11). З пояснень також встановлено, що з метою отримання свідоцтва про смерть українського зразка заявниця звернулася до Дзержинського відділу реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції із заявою про проведення державної реєстрації смерті [PERSON], [INFO], але відповідно до відповіді №76/12-111 від 23 лютого 2016 року (а.с.18), їй було відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті, у звязку з тим, що [PERSON] Крим є частиною України, медичне свідоцтво про смерть форми №106/у-08, яка затверджена наказом Міністерства охорони здоровя та соціального розвитку Російської Федерації від 26 грудня 2008 року №782н, не є підставою для державної реєстрації смерті на території України. Для вирішення даного питання запропоновано звернутися до суду для встановлення факту смерті. Встановлення даного факту заявниці [PERSON] необхідно для оформлення права на спадщину після смерті свого батька, - [PERSON], [INFO] та отримання допомоги на поховання пенсіонера, яка виплачується особам, які здійснили його поховання у порядку ст.53 ЗУ «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування». Згідно з п.1 ст.3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», сухопутна територія Автономної [PERSON] Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій визнається тимчасово окупованою територією. Відповідно до ч.2 ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Частиною 3 даної статті Закону передбачено, що будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Статтею 18 зазначеного вище закону передбачено, що громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території. Пунктом 5 розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану, затверджених наказом Міністерства юстиції України №52/2 від 18 жовтня 2000 року, передбачено, що підставами для проведення державної реєстрації смерті, зокрема є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма №106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08 серпня 2006 року №545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25 жовтня 2006 року за №1150/13024; б) фельдшерська довідка про смерть (форма №106-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08 серпня 2006 року №545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25 жовтня 2006 року за №1150/13024; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час. Державна реєстрація смерті проводиться за місцем проживання заявника у разі: якщо заява надійшла після закінчення одного року з дня настання смерті; встановлення у судовому порядку факту смерті; звернення для реєстрації смерті особи, оголошеної судом померлою. Відповідно до вимог п.2 ч.1 ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Як встановлено, лікарське свідоцтво про смерть форми 106/о, заявник не може отримати у медичному закладі м. Сімферополя, оскільки територія Автономної [PERSON] Крим тимчасово окупована та форма цього бланку, яка затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08 серпня 2006 року, на теперішній час не використовується, а отримане медичне свідоцтво про смерть за формою затвердженою Міністерством охорони здоров'я та соціального розвитку Російської Федерації не може бути використане заявником для реєстрації смерті на території України. Відповідно до ст.234 ЦПК України, в порядку окремого провадження розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають юридичне значення доля охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових прав або підтвердження чи відсутність неоспорюваних прав. Згідно п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. На підставі п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику по справам про встановлення фактів, що мають юридичне значення», передбачено, заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявником документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобовязаний обґрунтувати свою заяву посиланням на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. Таким чином, судом встановлено, що вимоги [PERSON] обґрунтовані, законні та підлягають задоволенню. На підставі викладеного, та

Outcome: approved