Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-18 00:00:00

26.01.2021 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Позовні вимоги мотивує тим, що 06.05.2019 року він позичив відповідачу [PERSON] в борг грошові кошти в розмірі 2900 Євро та 4500 доларів США, на підтвердження чого останній написав та підписав розписку від 06.05.2019 року, в якій вказав, що позичені кошти він зобов`язується повернути вчасно до 05.06.2019 року, а в разі неповернення боргу зобов`язався також сплатити пеню в розмірі 20% від суми залишку боргу. Однак, в строк, визначений розпискою від 06.05.2019 року відповідач не повернув йому позичені грошові кошти у повному обсязі. Зазначає, що відповідач частково погасив заборгованість згідно розписки, повернувши йому тільки 1200 доларів США. 20.11.2020 року ним на адресу відповідача була надіслана досудова вимога щодо повернення йому позиченої ним суми грошових коштів у розмірі 2900 Євро та 3300 доларів США, в якій було вказано, що у випадку неповернення ним вказаних сум позичених грошових коштів та пені у строк до 30.11.2020 року, він змушений буде звернутися з позовом до суду. Відповідач отримав досудову вимогу 24.11.2020 року, що стверджується витягом з сайту «Укрпошта», однак повернути позичені кошти добровільно не бажає і у зв`язку з чим змушений звернутися з позовом до суду. Просить суд, ухвалити рішення, яким стягнути з [PERSON] , [INFO] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] , який фактично проживає в [ADDRESS] на його користь суму заборгованості за позикою грошових коштів на підставі розписки від 06.05.2019 року в розмірі 2900 Євро та 3300 доларів США та суму заборгованості з розрахунком 20% від суми залишку боргу - 580 Євро та 600 доларів США. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги пітримав з підстав, викладених в позовній заяві та просив позов задоволити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином телефонограмою та поштовим зв`язком, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, яке знаходяться в матеріалах справи. Про причини неявки відповідач не повідомив, заяви про слухання справи у його відсутності не поступало. Відзив на позов також не подавав. Тому зі згоди сторони позивача суд ухвалює рішення в порядку заочного розгляду справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.ст.280-281 ЦПК України. Суд, вислухавши позивача, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази, надані сторонами на виконання вимог ст.ст.80, 81 ЦПК України, і які сторони вважають достатніми для обгрунтування своїх позовних вимог, та, з`ясувавши фактичні обставини справи, приходить до висновку про можливість задоволення позову з наступних підстав. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] отримав в борг від позивача [PERSON] кошти в сумі 2900 Євро та 4500 доларів США та зобов`язався повернути їх в повному обсязі вчасно до 05.06.2019 року, а в разі не повернення боргу зобов`язався сплатити пеню в розмірі 20% від суми залишку боргу (а.с.7). Даний факт підтверджується розпискою від 06.05.2019 року, написаною особисто відповідачем [PERSON] , оригінал якої долучений до матеріалів справи. Однак, як ствердив в судовому засіданні позивач [PERSON] , відповідач [PERSON] у визначений розпискою від 06.05.2019 року строк не повернув йому грошові кошти в повному обсязі, а лише частково погасив заборгованість в сумі 1200 доларів США. Суд констатує, що правочином у відповідності до норм ст.202 ЦК України, є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). В постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року, прийнятої за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах (справа № 6-63 цс 13), зазначено, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. До такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 03.07.2019 року ухваленої за результатами розгляду справи № 752/11541/16-ц. Відповідно до ч.ч.1-3 ст.545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Згідно зі ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст.1047 ЦК Українидоговір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Тобто, з вищезазначеної розписки вбачається, що між [PERSON] та [PERSON] існував письмовий договір позики, згідно якого позивач передав, а відповідач отримав певну суму коштів з обумовленим між ними строком повернення 05.06.2019 року. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Згідно із ст.ст.526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умови договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Відповідно ч.1 ст.1049 ЦК України, за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. У борговій розписці від 06.05.2019 року зобов`язання виражене у валюті - євро та доларах США, а грошовий еквівалент, тобто сума коштів у національній валюті України, не визначався. Вказаним договором не встановлено іншого порядку повернення боргу та не передбачено його визначення в грошовому еквіваленті до національної валюти України - гривні, тому правових підстав для перерахунку у гривні зазначеного боргу в розмірі 2900 Євро та 4500 доларів США за офіційним курсом НБУ не вбачається. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому укладення і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 16.01.2019 у справі №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18) зробила правовий висновок, що суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч.1 ст.1046 ЦК України, а також ч.1 ст.1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики. (На це ж вказано і у висновку від 11.04.2018 року у справі №758/1303/15-ц (провадження 14-68цс18); та у висновку, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01. 2019 року у справі №373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). У відповідності до ст.599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Таким чином, в судовому засіданні достовірно з'ясовано що відповідач ухиляється від виконання своїх зобов`язань щодо повернення боргу позивачу в повному обсязі. Відповідачем - [PERSON] не спростовано отримання коштів у позивача згідно розписки, оригінал якої долучений до матеріалів справи. Згідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч.1 ст.79 ЦПК України). Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. В свою чергу, згідно із ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Таким чином, встановлені під час судового розгляду обставини та докази не спростовані стороною відповідача по даній справі. Враховуючи вищенаведене, за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та оцінюючи їх в сукупності, у зв`язку з неналежним виконанням позичальником [PERSON] - відповідачем у справі, зобов`язань за договором позики (розписки) від 06.05.2019 року, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення позову [PERSON] , в частині стягнення боргу за вказаною розпискою в сумі 2900 Євро та 3300 доларів США. Що стосується позовної вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] на його користь суми заборгованості з розрахунком 20% від суми залишку боргу, а саме: 580 Євро та 660 доларів США, а також судових витрат по справі, суд приходить до наступних висновків: Згідно ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У зв`язку з простроченням повернення грошових коштів заявлена позивачем сума заборгованості з розрахунком 20% від суми залишку є обґрунтованою та правомірною. Суд, перевіривши правильність нарахування такої суми з урахуванням наведеним позивачем розрахунку встановив, що останній здійснено у відповідності до вимог чинного законодавства, а тому, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає також сума заборгованості з розрахунком 20% від суми залишку, а саме: 580 Євро та 660 доларів США. Відносно судових витрат по справі, суд прийшов до наступного висновку. Згідно п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. Відповідно до вимог ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно наданого стороною позивача розрахунковою квитанцією №01/2020 від 25.01.2021 року та акту здачі-приймання наданих послуг №01/2021, витрати на правничу допомогу склали 1100 грн. (а.с.17-18). У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про задоволення позову [PERSON] , з відповідача в користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1100 грн. 00 коп. та 1990 грн. сплаченого судового збору. На підставі наведеного, ст.ст.202-205, 207, 509, 524, 526, 599, 610, 625, 626, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України та

Outcome: approved