Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-10 00:00:00

24 лютого 2018 року (згідно відмітки на конверті, в якому надійшов позов) Публічне акціонерне товариство «РОДОВІД БАНК» звернулося в суд з позовом [PERSON] (далі - відповідач-1, [PERSON] ), [PERSON] (далі - відповідач-2, [PERSON] ,) про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором. Ухвалою суду від 20 лютого 2020 року залучено Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» (далі - позивач), як правонаступника позивача у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «РОДОВІД БАНК» (далі - банк). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 03 вересня 2008 року між банком та [PERSON] був укладений кредитний договір №90/АК-00016.08.2, відповідно до якого, банк відкрив відповідачу-1 не відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 101 418,00 доларів США терміном по 03 вересня 2015 року включно. Вказаний кредит виданий на купівлю автомобіля та сплату страхових платежів. Крім того, на забезпечення виконання зобов`язань за цим договором, між банком та відповідачем-2 укладений договір поруки від 03 вересня 2008 року №90/АК-00016.08.2-3/П. Станом на 20 лютого 2018 року заборгованість відповідача-1 за кредитним договором становила: 1) 37 243,35 доларів США (еквівалент 1 006 014,47 грн.) - сума заборгованості по кредиту та процентах; 2) 77 436 555,38 грн. - сума пені за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту та процентах. З врахування вищенаведеного та заяви про уточнення позовних вимог від 17 березня 2020 року (т.3 а.с.119-121), позивач остаточно просить суд стягнути з відповідачів на користь позивача заборгованість за кредитом у розмірі 1 007 719,99 грн. Представник позивача у судове засідання не прибув, але подав на адресу суду заяву з проханням слухати справу за його відсутності. Представник відповідачів у письмовому відзиві та поясненнях просить суд відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що банк у 2009 році зверну стягнення на предмет застави - автомобіль, а отже скористався своїм правом на дострокову вимогу про повернення всієї суми боргу, тобто змінив строк основного зобов`язання. Останній платіж за кредитним договором відповідачем-1 був здійснений у 2011 році, а до суду позивач звернувся у 2018 році, тобто з пропуском загального трирічного строку позовної давності. З наведених вище міркувань просить суд відмовити у задоволенні позову у зв`язку з пропуском строків позовної давності. У судове засідання представник відповідачів не прибув, але подав письмову заяву з проханням слухати справи за його відсутності, позовні вимоги заперечує. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити, з наступних підстав. Судом встановлено та сторонами не заперечується, що 03 вересня 2008 року між банком та [PERSON] був укладений кредитний договір №90/АК-00016.08.2, відповідно до якого, банк відкрив відповідачу-1 не відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 101 418,00 доларів США терміном по 03 вересня 2015 року включно (п.1.1). Вказаний кредит виданий на купівлю автомобіля та сплату страхових платежів (п.1.2 ). Процентна ставка за кредитом за цим договором встановлена у розмірі 7,7 % річних (п.1.5). Також договором передбачена щомісячна плата за обслуговування кредиту у розмірі 0,3 % від суми виданого кредиту (п.1.5.1). Сторони погодили, що кредит, проценти та плата за обслуговування мала погашатися щомісячно рівними платежами (п.3.1). Крім того, у п.5.2 договору було передбачено, що у разі недотримання позичальником умов цього договору, банк має право вимагати, в односторонньому порядку дострокового його розірвання, повернення одержаних кредитів, сплати нарахованих за ними процентів, відшкодування збитків заподіяних банку внаслідок невиконання або неналежного виконання позичальником умов цього договору, а у разі невиконання позичальником цих вимог - звернути стягнення на предмет застави згідно з договором застави №90/АК-00016.08.2-3 від 03 вересня 2008 року та договорів застави, що можуть бути ухвалені в майбутньому в забезпечення виконання позичальником зобов`язань за цим договором (т.1 а.с.25-31). На забезпечення виконання зобов`язань за цим договором, між банком та відповідачем-2 укладений договір поруки від 03 вересня 2008 року №90/АК-00016.08.2-3/П, відповідно до якого поручитель зобов`язався солідарно відповідати перед банком у повному обсязі за своєчасне та повне виконання зобов`язань відповідача-1 за кредитним договором (п.1.1). Договір вступає в силу з момент його підписання сторонами і діє до повного погашення позичальником та/або поручителем заборгованості за кредитним договором (п.4.1). Також сторони передбачили, що договір припиняється припиненням дії кредитного договору, а також у випадках передбачених ЦК та ГК України (п.4.3) (т.1 а.с.35-36). Також, на забезпечення виконання кредитного договору, між банком та відповідачем-1 укладений договір застави транспортного засобу від 03 вересня 2008 року №90/АК-00016.08.2-3. Предметом застави був автомобіль Mercedes-Benz, [NUMBER] , 2008 рок випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузову [NUMBER] (т.1 а.с.32-34). Згідно наданого позивачем розрахунку, станом на 20 лютого 2018 року заборгованість відповідача-1 за кредитним договором становила: 1) 37 243,35 доларів США (еквівалент 1 006 014,47 грн.) - сума заборгованості по кредиту та процентах; 2) 77 436 555,38 грн. - сума пені за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту та процентах (т.1 а.с.37-38). В ході судового розгляду також встановлено, що банк скористався своїм правом на звернення предмету застави - автомобіля Mercedes-Benz, [NUMBER] , 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузову [NUMBER] , у зв`язку з чим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 28 серпня 2009 року був виданий відповідний виконавчий напис. У цьому ж виконавчому написі зазначено, що звернення стягнення на предмет застави здійснюється в рахунок погашення кредиту в сумі 94 382,08 доларів США, відсотків в сумі 537,59 доларів США, пені у розмірі 14 199,08 доларів США (а.с.14 виконавчого провадження №21634308). Як слідує з досліджених судом матеріалів виконавчого провадження №21634308, виконавчий напис нотаріуса був примусово виконаний 13 листопада 2017 року, коли були проведені електронні торги, на яких був реалізований предмет застави, а стягувачу (банку) в рахунок погашення боргу перераховано 343 048,28 грн. У зв`язку з цим виконавче провадження закінчено 12 грудня 2017 року на підставі п.8 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с. 254 виконавчого провадження №21634308). Також, з дослідженої виписки банку слідує, що останній добровільний платіж за кредитом відповідач-1 здійснив 27 вересня 2011 року, коли через касу банку вніс платіж у розмірі 2 500,00 доларів США (т.1 а.с.43). Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне. В першу чергу суд вважає за необхідним визначатися з правомірністю нарахування позивачем відповідачу-1 щомісячної плати за обслуговування кредиту, яка передбачена у п.1.5.1 кредитного договору. Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Зі змісту укладеного кредитного договору слідує, що банк надав позичальнику кредит на купівлю легкового автомобіля, тобто на споживчі цілі. Тому особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (які діяли на момент укладення угоди), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). У розглядуваному випадку встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної плати за обслуговування кредиту, банк не зазначив, які саме послуги за вказану плату надаються позивачу. При цьому позивач нараховував, а відповідач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 16 листопада 2016 року №6-1746цс16. Отже, оскільки в спірному кредитному договорі банк встановив комісію за дії які банк здійснює на власну користь (обслуговування кредитної заборгованості позичальника), що суперечить приписам статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а також положенням п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, суд дійшов висновку, що пункт 1.5.1 цього договору є нікчемним. Одночасно, відповідно до частини другої статті 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Отже, в чинному законодавстві відсутній такий спосіб захисту порушеного права як визнання нікчемним правочину або його частини. В даному випадку суд констатує, що спірний підпункт угоди є нікчемним в силу закону та, відповідно, застосовує правові наслідки такої нікчемності. У зв`язку зі встановленою судом нікчемністю п.1.5.1 кредитного договору, у якій була встановлена щомісячна плата за обслуговування кредиту, суд дійшов висновку, що позовні вимоги у цій частині до задоволення не підлягають, як необґрунтовані. В другу чергу, суд вважає за необхідним дослідити питання звернення стягнення на предмет застави і чи вплинуло воно на строк виконання зобов`язань за договором, в тому числі на правомірність подальшого нарахування відсотків за користування кредитом. Частиною другою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Як вже зазначав суд, сторони у п.5.2 обумовили, що у разі недотримання позичальником умов цього договору, банк має право вимагати, в односторонньому порядку дострокового його розірвання, повернення одержаних кредитів, сплати нарахованих за ними процентів, відшкодування збитків заподіяних банку внаслідок невиконання або неналежного виконання позичальником умов цього договору, а у разі невиконання позичальником цих вимог - звернути стягнення на предмет застави згідно з договором застави №90/АК-00016.08.2-3 від 03 вересня 2008 року та договорів застави, що можуть бути ухвалені в майбутньому в забезпечення виконання позичальником зобов`язань за цим договором. З аналізу вищенаведених положень договору слідує, що банк мав право звернути стягнення на предмет застави, лише у разі використання ним передбаченого у ч.2 ст.1050 ЦК України права на дострокове повернення всієї суми боргу Як вже було встановлено судом, банк таким правом скористався та звернувся доприватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу, який 28 серпня 2009 року видав відповідний виконавчий напис. Про той факт, що звертаючи стягнення на предмет застави, банк реалізовував саме своє право на повернення всієї суми кредиту згідно ч.2 ст.1050 ЦК України, а не поточної заборгованості, свідчить зміст виконавчого напису, в якому вказано, що звернення стягнення на предмет застави здійснюється в рахунок погашення кредиту в сумі 94 382,08 доларів США, відсотків в сумі 537,59 доларів США, пені у розмірі 14 199,08 доларів США. З наведеного слідує, що на підставі ч.2 ст.1050 ЦК України, з моменту видачі виконавчого напису нотаріуса, тобто 28 серпня 2009 року, строк виконання зобов`язання за кредитним договором вважається таким, що настав, оскільки банк скористався своїм законним правом вимагати його повернення у повному обсязі. У пунктах 48-55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, яка полягає в тому, що з дня закінчення строку дії кредитного договору відносини між банком та відповідачем за своєю суттю перейшли з кредитних правовідносин, які передбачають правомірне користування чужими грошовими коштами зі сплатою відповідних процентів визначених у договорі, у відносини незаконного користування чужими грошовими коштами, тобто перейшли в охоронні правовідносини, права та інтереси позивача за якими забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. В даному випадку, як було встановлено судом, банк скористався своїм правом на дострокове повернення всієї суми позики, яке передбачено у ч.2 ст.1050 ЦК України, п.5.2 договору, а отже з дня видачі виконавчого напису нотаріуса - 28 серпня 2009 року, строк дії кредитного договору вважається достроково закінченим, а відносини між банком та відповідачем за своєю суттю перейшли з кредитних правовідносин, які передбачають правомірне користування чужими грошовими коштами зі сплатою відповідних процентів визначених у договорі, у відносини незаконного користування чужими грошовими коштами, тобто перейшли в охоронні правовідносини, права та інтереси позивача за якими забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Оскільки позовних вимог про стягнення 3% річних, які передбачені ст.625 ЦК України, банк не заявляв, тому правомірними є лише вимоги про стягнення процентів за користування кредитом за період з 03 вересня 2008 року по 28 серпня 2009 року, які нараховані відповідно до ст.1048 ЦК України як плата за користування позикою. Далі, суд вважає за необхідним підсумувати та визначити загальний розмір позовних вимог, які є обґрунтованими. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. При цьому, у частині другій статті 1050 ЦК України визначено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Всупереч вищенаведеному, відповідач взяті на себе зобов`язання щодо повернення кредитних коштів відповідно до підписаного між сторонами графіку не виконав, а отже в банку виникло право на дострокове повернення всієї суми позики, яким він і скористався З наведених підстав, позовні вимоги про стягнення з відповідач на користь позивача тіла кредиту (за виключенням плати за обслуговування кредиту), процентів за період з 03 вересня 2008 року по 28 серпня 2009 року, є обґрунтованими. Оскільки у розрахунках, наданих позивачем, вже включена плата за обслуговування кредиту, нарахування якої визнано судом незаконним, використати ці розрахунки для встановлення суми заборгованості неможливо. У зв`язку з цим, суд здійснює власний розрахунок обґрунтованих позовних вимог за тілом кредитом та відсотками, наступним чином. З наданого кредитного договору слідує, що відповідач-1 отримав кредит у розмірі 101 418,00 доларів США. А з банківської виписки за період з 03 вересня 2008 року по 23 лютого 2018 року судом встановлено, що відповідач-1 всього вніс на погашення кредиту, з врахування коштів, які отримані за результатом звернення стягнення на предмет застави 29 листопада 2017 року, 71 519,70 доларів США. З наданих позивачем розрахунків неможливо встановити суму нарахованих станом на 28 серпня 2009 року процентів, а отже суд здійснює такий обрахунок самостійно, наступним чином: Сума кредиту (дол. США)Період користування кредитомКількість днів користування кредитомРозмір процентів річнихЗагальна сума процентів 101 418,0003.08.2008 - 28.08.20093607,7 %7695.20 Отже, банк правомірно нарахував відповідачу відсотки за період з 03 серпня 2008 року по 28 серпня 2009 року у розмірі 7 695,20 доларів США. З врахуванням черговості погашення заборгованості за кредитом, яка погоджена сторонами у п.3.5 кредитного договору, із внесених відповідачем-1 71 519,70 доларів США, 7 695,20 доларів США спрямовується на погашення заборгованості за процентами, а решта суми - 63 824,5?0 доларів США - на погашення тіла кредиту. Підсумовуючи все вищевикладене, обґрунтованими є позовні вимоги про стягнення з відповідача-1 на користь позивача 37 593,5?0 доларів США (101 418,00 - 63 824,5?0), що в еквіваленті на гривні станом на день подання уточненого позову (18 березня 2020 року) за офіційним курсом НБУ становить 1 017 152,29 грн. З врахування меж позовних вимог, які заявлені в уточненому позові, остаточно пред`явлені позивачем до стягнення позовні вимоги у розмірі 1 007 719,99 грн. є обґрунтованими. Одночасно, статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною четвертою статті 267 ЦК України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як вже зазначалося судом, строк виконання зобов`язання за кредитним договором настав 28 серпня 2009 року, останній добровільний платіж на виконання свого зобов`язання відповідач-1 вніс 27 вересня 2011 року, коли через касу банку здійснив платіж у розмірі 2 500,00 доларів США, а до суду позивач звернувся 24 лютого 2018 року, тобто з пропуском трьохрічного строку позовної давності, який передбачений ст.257 ЦК України. Тому, у зв`язку із поданням відповідачем-1 відповідної заяви, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог до відповідача-1 саме у зв`язку із спливом позовної давності, незважаючи на те, що позовні вимоги до нього є обґрунтованими. Що стосується позовних вимог до поручителя [PERSON] , суд зазначає наступне. У постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року № 6-125цс14 наведена правова позиція, що відповідно до вимог частини другої статті 1054 та частини другої статті 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Згідно з положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Пред`явленням вимоги до поручителя є пред`явлення до нього позову. Установивши, що договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору встановлено, що він діє до повного припинення всіх зобов`язань боржника за кредитним договором, та що кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, який був змінений відповідно до кредитного договору, не пред`явив протягом шести місяців позову до поручителя про виконання зобов`язання, суд дійшов правильного висновку про те, що зобов`язання за договором поруки припинилися. У розглядуваному випадку, як вже було встановлено судом, строк виконання основного зобов`язання за кредитним договором настав 28 серпня 2009 року, а з даним позовом позивач звернувся до поручителя у березні 2018 року, тобто з пропуском встановленого у ч.4 ст.559 ЦК України шестимісячного строку на пред`явлення вимог до поручителя. У зв`язку з вищенаведеним слід дійти висновку, що порука відповідача-2 за зобов`язаннями відповідача-1 наразі припинена, а у задоволенні позовних вимог до нього слід відмовити у зв`язку з їх необґрунтованістю. На підставі ст.141 ЦПК України, оскільки позивач під час звернення до суду не сплатив судового збору, ставку цього платежу, яка підлягала сплаті під час звернення до суду (з врахуванням уточненої позовної заяви), що становить 15 115,79 грн., ((1 007 719,99 х 1,5) /100)), слід стягнути з позивача на користь держави. На підставі наведеного та

Outcome: approved