Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-18 00:00:00

25.11.2014р. [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини. В обґрунтування позовних вимог позивачка вказує, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Савранського районного суду Одеської області від 22.02.2011р. було розірвано. Від шлюбу [INFO] у них народилася дочка [PERSON], місце проживання якої після розірвання шлюбу було визначено біля позивачки. Після розірвання шлюбу відповідач добровільно не надає позивачці належної матеріальної допомоги на утримання дочки, що змусило її звернутися до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання [PERSON] за минулий час (за останні три роки) та стягувати в подальшому в розмірі 1/4 частини його заробітку і доходів, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до повноліття дочки (а.с.1). В судовому засіданні позивачка позов підтримала, просила його задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, згоден сплачувати аліменти в розмірі, в якому просить позивачка, але не згоден сплачувати їх за минулий час, оскільки добровільно періодично купляв дочці одяг і надавав гроші, хоча з 2005 року він не має постійної роботи, а крім того, у нього на утриманні знаходиться ще одна дитина [INFO] та з 2006 року і по теперішній час він здійснює догляд за своєю пристарілою бабусею [PERSON], про що надав суду відповідні докази (а.с.16-24). Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані суду докази у їх сукупності, прийшов до наступного. Встановлено, що позивачка і відповідач, перебували у зареєстрованому шлюбі з 13.10.2001р., який рішенням Савранського районного суду Одеської області від 22.02.2011р. було розірвано (а.с.4). У шлюбі у них народилася дочка [PERSON], [INFO], що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим Виконкомом Байбузівської сільської ради Савранського району Одеської області 04.07.2003р. (а.с.5), місце проживання якої після розірвання шлюбу було визначено вищевказаним рішенням суду біля її матері [PERSON] (а.с.4-зворот). З пояснень позивачки вбачається, що після розірвання шлюбу дочка проживає біля неї та знаходиться на її утриманні і вихованні, відповідач в добровільному порядку постійної належної матеріальної допомоги на утримання дочки не надає, між ними відсутня домовленість про сплату аліментів на дочку, про що в судовому засіданні відповідач не заперечував, але при цьому зазначив, що він добровільно надавав позивачці на утримання дитини грошові кошти, на підтвердження чого подав відповідні банківські квитанції за 2013-2014 роки (а.с.20-24), а також купляв для дочки одяг і продукти харчування. Відповідно до положень ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття; проживання батьків окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язку щодо дитини (ч.2 ст.141 цього Кодексу). Частиною 3 ст.181, ч.2 ст.182 СК України встановлено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі; мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (ст.183 СК України). З огляду на зазначене, а також враховуючи визнання відповідачем позову в частині сплати аліментів в указаному позивачкою розмірі, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Щодо вимог в частині стягнення аліментів за минулий час, то вони не підлягають задоволенню з наступного. Як встановлено ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки. Враховуючи, що відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, а позивачкою не надано суду доказів того, що вона протягом трьох останніх років вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не могла їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати, тому вимога щодо стягнення аліментів за минулий час (за три останні роки) задоволенню не підлягає. Згідно з п.1 ч.1 ст.367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Суд роз'яснює, що згідно ч.1 ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Суд також роз'яснює, що відповідно до ч.1 ст.196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. На підставі п.6 ст.214, ч.ч.1, 2 ст.79, ч.ч.1, 3 ст.88 ЦПК України, з урахуванням положень п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» та відповідно до ч.ч.1, 2 ст.4 цього Закону суд стягує з відповідача до спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір в сумі 243,60грн..

Outcome: partial