Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-12 00:00:00

26.10.2020 р. [PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 2000 грн, а також про визнання нежитлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] , об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; визнання за позивачем права власності на 1/2 частину вищевказаного нерухомого майна. В обґрунтування вимог щодо поділу майна [PERSON] вказувала на те, що з 23.07.2016р. позивач та відповідач перебувають у шлюбі. 07.05.2019р. позивачем придбана квартира за адресою: [ADDRESS] . В подальшому, 10.12.2019р. [PERSON] (позивач) подарувала - безоплатно передала у власність відповідача [PERSON] нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 59,4 кв.м. Позивач вважає, що вказане нерухоме майно, яке придбане у період шлюбу за спільні кошти, є спільною сумісною власністю, а тому його необхідно поділити та визнати за позивачем право власності на 1/2 частину. 25.02.2021р. позовні вимоги роз`єднано, виділено в самостійне провадження вимоги щодо поділу майна подружжя. 11.03.2021 р. у справі відкрито провадження та вирішено призначити розгляд справи за правилами загального позовного провадження. 30.04.2021 р. закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач зазначила, що підтримує свої позовні вимоги про поділ майна, а відповідач вказав, що визнає заявлені вимоги в повному обсязі та вважає нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 59,4 кв.м спільним майном подружжя. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити з огляду на таке. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 23.07.2016 року у Суворовському районному у місті Одесі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №834 (а.с.7). Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 30.04.2021 р. шлюб між подружжям розірвано. Як зазначено в п.1 договору від 10.12.2019р., [PERSON] , перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , придбала нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в спільну сумісну власність подружжя. В п.2 сторони домовились, що цим договором припиняється право спільної сумісної власності подружжя на вищевказане майно та нежитлове приміщення стає особистою приватною власністю [PERSON] . Пунктом 3 визначено, що [PERSON] безоплатно передає у власність [PERSON] приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно: 1798927151101. В п.4 договору вказано, що право власності на нежитлове приміщення зареєстровано за [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 07.05.2019р. за номером запису про право власності:31443361, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (індексний номер:1787066973), в якому зазначено, що підставою виникнення права власності є: договір купівлі-продажу квартири від 07.05.2019р., посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Горбань М.В. та зареєстрований у реєстрі за 373; декларація про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер ОД141192171842, видана 05.08.2019р. Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради (документ отриманий з ЄДР)(а.с.11). Так, згідно договору від 10.12.2019р., [PERSON] , перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, безоплатно передала у власність [PERSON] нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 59,4 кв.м (а.с.11). Дарунок сторони оцінили в 100000грн. (п.9 договору). Згідно з вимогами ст.68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Згідно з нормами ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. За нормами ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до вимог ч.1 ст.317 ЦПК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з нормами ч.1,2,3 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Як закріплено в нормах ч.1,2 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Згідно з вимогами ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За нормами ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з нормами ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Передбачено, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до ч.ч.2, 3ст.325 ЦК України та ч.1ст.61 СК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України). Відповідно до п.23 Постанови пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.07 р. про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя (далі Постанова пленуму ВСУ №11 від 21.12.07 р.), вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Як зазначено в п.2 ч.1ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування Частиною першою ст.60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ч.1,2 ст.64 СК України, дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Договір про відчуження одним із подружжя на користь другого з подружжя своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя може бути укладений без виділу цієї частки. Визнання відповідачем [PERSON] позовних вимог суперечить закону. В зв`язку з чим суд дійшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Як судом встановлено майно придбане під час шлюбу і до укладення договору дарування було спільним майном подружжя, однак згідно договору від 10.12.2019р. нерухоме майно, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , є особистою приватною власністю [PERSON] , оскільки було подаровано йому [PERSON] і зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Оцінивши усі докази в сукупності, проаназівавши норми, які регулюють виниклі правовідносини, суд дійшов висновку, що вказане нерухоме майно не підлягає поділу, оскільки не є спільним сумісним майном.

Outcome: dismissed