Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-02 00:00:00

24 грудня 2015 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення майна та коштів з відповідача, посилаючись на наступні обставини. Позивач зазначає, що відповідач щорічно для весняних робіт до 2013 року включно позичав у нього в борг близько 2000 доларів США, які після збору врожаїв віддавав, за виключенням останньої суми у 500 доларів США. Також відповідач при свідкові [PERSON] попросив у борг у позивача 250 євро для купівлі гумового колеса на трактор Т-150К та 50л дизельного палива, щоб привезти вищезазначений трактор з м.Одеси. Кілька разів позивач повідомляв відповідача про бажання отримати зерно, решту позичених коштів та дизпаливо, однак чув відмову з посиланням на поганий врожай. На початку 2014 року позивач звернувся до відповідача з проханням розрахуватися з ним зерном або грошима в еквіваленті, на що від відповідача отримав відмову. Восени 2014 року відповідач з загальної кількості боргу у 13 600 кг зерна повернув позивачу лише 2 000 кг пшениці. На початку 2015 року відповідач в черговий раз пообіцяв повернути борг позивачеві, однак остаточний термін погашення заборгованості не називав. Влітку 2015 року позивач вкотре звернувся до відповідача, нагадавши йому про борг, на що останній йому відповів, що він позивачу нічого не винен, нічого повертати не буде. 23 серпня 2015 року сусідка позивача, [PERSON], принесла і віддала позивачу 500 доларів США, пояснивши при цьому, що її уповноважив на це [PERSON]Є, відповідач по справі. Восени 2015 року позивач неодноразово звертався до відповідача про повернення остаточного боргу 250 євро, 50 л дизпалива та 11 600 кг зерна. В останній раз, у жовтні місяці 2015 року, позивач разом зі своєю дружиною звернулись до відповідача і його дружини з проханням повернути борг, однак отримали у відповідь лише лайку. Відтак, на момент подання позову до суду, на думку позивача, відповідач має перед ним заборгованість у наступному вигляді: 11 600 кг зерна, що еквівалентно 43 950 грн., 250 євро, що еквівалентно 6 250 грн., та 50 л дизпалива, що еквівалентно 850 грн. Крім того, позивач вказує, що йому також заподіяно і моральну шкоду, оскільки протягом багатьох років відповідач та його дружина висловлювались на адресу позивача принизливими висловами, на витребування свого боргу позивачу доводилося витрачати нерви та терпіти попрання його людської гідності. З позивача почали глузувати та насміхатись односельці, з приводу того, що позивача обвела і ошукала сімя відповідача. З огляду на вищевикладене, позивач звертається до суду з даним позовом про стягнення з відповідача 11 600 кг зерна (або 43 950 грн.), 250 євро (або 6 250 грн.), 50 л дизпалива (або 850 грн.), та 10 000 грн. моральної шкоди, а також просить суд стягнути з відповідача судові витрати по справі. У судовому засіданні позивач вимоги, викладені в позовній заяві, повністю підтримав, просив суд їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не зявився, однак надав до суду заяву, в якій позовні вимоги позивача не визнає та просить суд розглянути справу без його участі (а.с.20). Суд вважає, що позов не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди. За змістом положень статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За змістом статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові), зокрема, грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Частиною 2 статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Отже, договір позики опосередковує відносини щодо передачі майна у власність на засадах повернення такої ж кількості майна. Сторонами договору позики є позикодавець та позичальник. При укладенні договору позики сторони мають за мету надання (отримання) фінансової послуги. Розписка є документом, що підтверджує передачу позикодавцем позичальнику грошей та речей. Частиною 1 ст.1049 Цивільного кодексу України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі, що були передані йому позичкодавцем) у строк та в порядку, встановленим договором. З наведеного слідує, що боргова розписка є, так би мовити, гарантією договору позики, його підтвердженням. За змістом ст.360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норми права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. У відповідності до правового висновку Верховного суду України від 18 вересня 2013 року, зробленого при розгляді справи № 6-63цс13 слідує, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Відповідно до ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Згідно ч.1 ст.1213 ЦК України набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.11 ЦК, ч.ч.1,2 ст.509 ЦК України цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші. Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання. Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним. У відповідності до правового висновку Верховного суду України від 02 жовтня 2013 року, зробленого при розгляді справи №6-88цс13, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно позивачу. Отже, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. За змістом зазначеної норми закону наявність розписки у кредитора може свідчити про існування боргу. У судовому засіданні встановлено, що, за словами позивача, приблизно з 2005 по 2013 роки між позивачем та відповідачем склалися певні фінансові відносини. Як пояснив позивач у судовому засіданні, він надавав своєму знайомому односельцю [PERSON] гроші, зерно та дизпаливо для розвитку бізнесу. Частину із того, що позичав відповідач, за словами позивача, він повертав, окрім: 11 600 кг зерна, 250 євро та 50 л дизпалива. Суд вважає, що згідно наданих позивачем у судовому засіданні пояснень, можливо зробити висновок про те, що між сторонами виникли договірні правовідносини. Проте відповідач у наданій до суду заяві (а.с.20) позовні вимоги позивача не визнав. Ні позивач, ні відповідач жодних документальних підтверджень укладення відповідних договорів суду не надали. На підставі ст.60 ч.1 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем жодним належним та допустимим доказом не доведено факту передачі відповідачу грошових коштів, іншого майна (зерна, дизпалива) і наявність укладеного між ними договору позики, або будь-яких інших договорів. Відповідно до ч.ч.3 і 4 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст.64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяг із них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості. Статтями 15, 16 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність, у тому числі й у судовому порядку. Відповідно до роз'яснень п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року за №9, не може доводитися свідченнями свідків заперечення факту вчинення між сторонами правочину, який належить вчиняти у письмовій формі, а також оспорювати виконання зобов'язань, що виникли з цього правочину. Відтак, суд вважає, що у даному конкретному випадку, доведення факту вчинення між сторонами договору позики не може доводитися свідченнями свідків, оскільки зазначений правочин необхідно було укласти у письмовій формі, що, як підтвердив у судовому засіданні позивач, сторонами виконано не було. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Зважаючи на вищевикладене, суд вважає, що позов не може бути задоволений. Крім того, не підлягають задоволенню і позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення з відповідача моральної шкоди, оскільки, крім вищезазначених мотивів, наведених у звязку з безпідставністю позову, позивачем не надано до суду жодного належного та допустимого доказу щодо обумовлення наслідків порушення зобовязання, в тому числі можливості відшкодування моральної шкоди відповідно вимог ст. 611 ЦК Цкраїни. На підставі ст.ст. 11,15,16, 23, 177, 611, 1046, 1047, 1212 ЦК України та

Outcome: dismissed