Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-18 00:00:00

25 листопада 2020 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернулось КП «Теплоенерго» ДМР з позовом до [PERSON] , про стягнення заборгованості за договором про постачання теплової енергії. В обґрунтування позову зазначено, що позивачка з 26 листопада 2015 року є власником нежитлового приміщення, де отримує послуги з теплової енергії. В період з 2016 року по 2018 рік відповідачкою здійснювались дії із затягування укладення договору про надання послуг, і лише 29 жовтня 2018 року між сторонами було укладено договір про постачання теплової енергії. За період з дати набуття права власності відповідачкою не здійснювалась сплата за надані послуги, внаслідок чого в неї сформувалась заборгованість. В позасудовому порядку відповідачка свій обов`язок з погашення заборгованості не здійснює, тому позивач просить суд стягнути з відповідачки 175 479,0 грн., з яких 110 092,76 грн. основна сума боргу, 6 263,58 грн. - три проценти річних, 6 082,71 грн. - інфляційні збитки, 53 039,98 грн. - пеня, а також стягнути витрати зі сплати судового збору (а.с. а.с. 1 - 3). Після надходження з адресно-довідкового підрозділу відомостей щодо зареєстрованого місця проживання відповідачки фізичної особи [PERSON] (а.с.72) ухвалою судді Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 14 грудня 2020 року було відкрито провадження у справі та на підставі п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України призначено її до розгляду в порядку спрощеного провадження в судовому засіданні з викликом сторін та їх представників (а.с. 73 - 74). 12 січня 2021 року від відповідача надійшло клопотання про продовження строків на подання відзиву, та відкладення судового засідання призначеного на 13 січня 2021 року (а.с. а.с. 78 - 79). 13 січня 2021 року від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справ (а.с. а.с. 80 - 81). Судове засідання призначене на 13 січня 2021 року було відкладено на 24 лютого 2021 року (а.с. 86). 28 січня 2021 року через канцелярію Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідачка заперечувала проти задоволення позовних вимог. Заперечувала факт ігнорування обов`язку зі сплати платежів, через те, що з 2016 року між сторонами узгоджувались умови договору, оскільки позивачем не було надано підтвердження розміру загальної площі опалювальних приміщень, який використовується ним при розрахунку. Наданий позивачем акт не може бути врахований судом оскільки він є недостовірним. Щодо стягнення за період з 2015 року по 2018 рік зазначала, що рішенням Дніпровської міської ради від 27 липня 2016 року позивачу було здійснено передачу об`єктів і мереж теплопостачання, вказані правовідносини не є правонаступництвом, тому позивач не набув права вимоги за період з 01 грудня 2015 року по 27 липня 2016 року. Наданий позивачем розрахунок заборгованості є необґрунтованим, оскільки позивачем занадто завищено вартість теплової енергії, сума пені значно завищена. Будь яких платежів в погашення боргу відповідачка не здійснювала, через відсутність між сторонами договору, у зв`язку із чим просила суд застосувати наслідки спливу строку позовної давності, відмовити у задоволенні позову в повному обсязі (а.с. а.с. 89 - 96). На підтвердження доводів у відзиві, відповідачем були надані відповідні докази, а також докази надіслання заяви сторонам (а.с. а.с. 97 - 140). 08 лютого 2021 року від позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог, в якій з урахуванням змін позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 171 694,34 грн., яка складається з 110 092,76 грн. - сума основного боргу, 5 837,27 грн. - три проценти річних, 7 574,33 грн. - інфляційні збитки, 48 189,98 грн. - пеня (а.с. 143) До уточненої заяви були надані докази на підтвердження доводів, а також докази надіслання заяви сторонам (а.с. а.с. 144 - 149). 08 лютого 2021 року від позивача через канцелярію суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивачем було зазначено, що відповідачка набула право на опалювання приміщення 26 листопада 2015 року, що не заперечувалось відповідачкою. 02 грудня 2016 року відповідачка звернулась до позивача із листом про укладення договору на постачання теплової енергії для опалення належного їй приміщення, площею 203,30 м2. Слід зазначити,що процедура укладення договору розпочалась наприкінці 2016 року і затягувалась відповідачем до 29 жовтня 2018 року. Оскільки договір не було підписано з вини відповідачки, вона не звільнена від обов`язку сплатити за фактично отриману теплову енергію. Рішенням міської ради позивачу було передано основні фонди та інші активи, заборгованість за пільги та субсидії, тобто КП «Теплоенерго» є належним позивачем у справі. Щодо застосування строку позовної давності позивач заперечує, з мотивів того, що відповідачем здійснювались звернення на протязі останніх років, що у розумінні статті 264 ЦК України свідчить про визнання відповідачем свого боргу. Надані до справи докази є допустимими у розумінні чинного законодавства та підтверджуються наявність у відповідачки заборгованості. Також позивач зазначав, що відповідачкою було пропущено строк на подання відзиву (а.с. а.с. 130 - 133). Судове засідання 10 лютого 2021 року в якому були присутні представник позивача та представники відповідача було відкладено за клопотанням представника відповідачки для надання йому часу ознайомитись з матеріалами справи. (а.с. а.с. 167 - 168). 15 лютого 2021 року через канцелярію суду відповідачкою були подані заперечення в яких вона зазначила, що позивачем не було надано документів на підтвердження загальної площі опалювальних приміщень, яка використана ним у розрахунку заявлені до стягнення суми заборгованості. З актом в частині визначеного в ньому розміру заборгованості за попередні періоди відповідачка не погоджується, посилання що начебто даний акт було узгоджено з нею необґрунтованими та безпідставними. Посилання на листи направленні на адресу позивача, як на факт переривання пропуску строк давності, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки в листах не міститься інформація про визнання боргу відповідачкою. Строк на подання відзиву пропущено не було. З урахуванням викладеного у запереченнях просила відмовити у задоволенні позову. (а.с. а.с. 176 - 180). 24 лютого 2021 року в судовому засіданні за участю представника позивача та представників відповідачки було розпочато розгляд справи, з`ясовано думки сторін щодо позову, досліджено матеріали справи та оголошено перерву до 02 березня 2021 року (а.с. а.с. 183 - 184). Судове засідання 02 березня 2021 року було відкладено на 19 березня 2021 року (а.с.186). В судовому засіданні 19 березня 2021 року було завершено розгляд справи. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з мотивів зазначених у позовній заяві та відповіді на відзив. Докази є належними та допустимими, та підтверджуються факт наявності у відповідачки заборгованості. Представники відповідачки в судовому засіданні проти задоволення позовних вимоги заперечували з мотивів вказаних у відзиві на заяву та запереченнях. У задоволенні позову просили відмовити. Відповідачка в судові засідання не з`явилась, про місце, час та дату розгляду справи повідомлялась через своїх представників. Дослідивши матеріали даної цивільної справи, вислухавши пояснення представників сторін, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з таких підстав. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме мано про реєстрацію права власності [PERSON] з 26 листопада 2015 року є власником нежитлового приміщення [ADDRESS] . (а.с.18, а.с.18 на зв.) Згідно матеріалів справи з грудня 2015 року до нежитлового приміщення [ADDRESS] надавались послуги з постачання теплової енергії, що підтверджується актами використаної теплової енергії за період з березня 2016 року по січень 2019 року, які складались постачальником комунальних послуг (а.с. а.с. 31 - 48) Відповідно до акту звіряння взаємних розрахунків від 19 серпня 2020 року, за період з грудня 2015 року по березень 2019 року, сума заборгованості за спожиту теплову енергію становить 110 092,76 грн. (а.с. а.с. 28 -30). Суд відзначає, що хоча вказані акти й не підписані відповідачкою, в матеріалах цивільної справи відсутні будь-які докази відключення належних позивачці приміщень від централізованої системи опалення. Немає також і будь-яких актів, якими б фіксувалось ненадання комунальних послуг з опалення чи їх надання неналежної якості. 29 жовтня 2018 року між КП «Теплоенерго» ДМР та [PERSON] було укладено договір № 091219 про постачання теплової енергії, за умовами якого підприємство взяло на себе зобов`язання постачати споживачу теплову енергію, а споживач зобов`язався одержати та сплатити теплопостачальній організації її вартість за встановленими тарифами в терміни та на умовах, передбачених цим договором. (а.с. а.с. 10 - 12). Протоколом розбіжностей від 05 грудня 2018 року до договору № 091219 від 29 жовтня 2018 року про постачання теплової енергії, були виключені пункти 11.4, 11.6 якими було визначено, що умови цього договору застосовуються до відносин між сторонами, які виникли до його підписання з 26 листопада 2015 року згідно договору купівлі-продажу, по узгодженню сторін оплата за послуги теплопостачання буде здійсненна з 01 грудня 2015 року за тарифами, що діяли у відповідний період на підставі права власності на нежитлове приміщення (а.с. 11 на зв., а.с. 15). Згідно з п.5 ч.2 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. При проведенні розрахунків за користування послуг позивачем враховувалось законодавство, яке діяло на період відповідної дії. (а.с. а.с. 28 - 47, 49 - 63). Відповідно до ст.19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію, а відповідно до ст.25 вищезазначеного Закону у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання недопустима. Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. З огляд на викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість та необхідність задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідачки заборгованості за основним боргом в розмірі 110 092,76 грн. Суд не приймає до уваги посилання відповідачки на те, що оскільки договір про надання послуг було укладено лише в 2018 році, то саме з цієї дати в неї виник обов`язок щодо сплати за відповідні послуги, з огляду на наступне. Відповідно до ст.19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги». Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень, будинків, споруд, житлових комплексів або комплексів будинків і споруд (стаття 1, частина друга статті 3, стаття 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Згідно із частиною першою статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньо-будинкових систем), газо та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо-будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Хоч у частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Антологічна правова позиція була висловлена у постанові судової палати у цивільних та господарських справа Верховного суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15. Посилання відповідача на відсутність у позивача права вимоги за послуги тепло постання у період з 01 грудня 2015 року по 27 липня 2016 року суд не приймає до уваги з огляду на наступне. Рішенням Дніпропетровської міської ради № 28/12 від 27 липня 2016 року «Про надання дозволу на передачу з балансу КП «ДНІПРОПЕТРОВСЬКІ МІСЬКІ ТЕПЛОВІ МЕРЕЖІ» на баланс КП «Теплоенерго» об`єктів і мереж постачання», було надано дозвіл на передачу з балансу КП «ДНІПРОПЕТРОВСЬКІ МІСЬКІ ТЕПЛОВІ МЕРЕЖІ» на баланс КП «Теплоенерго» об`єктів і мереж постачання. КП «Теплоенерго» зобов`язано зарахувати на баланс об`єкти та мережі як внесок у статутний фонд підприємства та здійснити від повідані зміни в бухгалтерському обліку, було вирішено вжити організаційно-технічні заходи щодо забезпечення збереження та обслуговування об`єктів і мереж (а.с. а.с. 116 - 117). Рішенням Дніпровської міської ради від 19 липня 2017 року № 2423 «Про надання дозволу на передач основних фондів та інших активів, заборгованості за пільги та субсидії за балансу «КП Дніпровські міські теплові мережі на баланс «КП ТЕПЛОЕНЕРГО» було вирішено, надати дозвіл на передачу основних фондів та інших активів, заборгованості за пільги та субсидії на баланс «КП «Теплоенерго», передати КП «Теплоенерго» основні фонди та інші активи, заборгованість за пільги та субсидії (а.с.156). Згідно акту приймання-передачі № 1 передачі дебіторської заборгованості за спожиту теплову енергію від 06 листопада 2017 року, КП «Дніпровські міські теплові мережі» ДМР передало а КП «Теплоенерго» ДМР прийняло дебіторську заборгованість споживачів за спожиту теплову енергію (а.с.158). З огляду на викладене суд приходить до висновку, що КП «Теплоенерго» ДМР набуло право вимоги за зобов`язанням перед КП «Дніпровські міські теплові мережі» ДМР. А отже КП «Теплоенерго» має право вимоги до відповідачки про стягнення боргу за період з 01 грудня 2015 року по 27 липня 2016 року. Щодо застосування доводів позивачки щодо необхідності застосування строків позовної давності суд виходить з наступного. Згідно статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю утри роки. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України). Відповідно до ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. З матеріалів справи вбачається, що 02 грудня 2016 року відповідачка звернулась до позивача із заявою про укладення договору на постачання теплової енергії (а.с. 155) Як вбачається із матеріалів справи, з моменту набуття відповідачкою права власності на приміщення № 55 і до моменту звернення позивача до суду із позовною заявою, між сторонами велось листування, в якому відповідачка визнавала наявність заборгованості, хоча й не погоджувалась з її розміром. Крім того, в п. 11.4, 11.6 договору № 091219 від 29 жовтня 2018 року зазначено про внесення оплати за період з 01 грудня 2015 року (а.с. а.с. 97 - 14) Відповідачка дійсно зазначила про підписання договору з протоколом розбіжностей (а.с. а.с. 11 на зв., 15), разом з тим протокол розбіжностей позивачем підписаний не був, жодних дій щодо подальшого врегулювання розбіжностей сторонами не вживалось, відповідачка здійснювала платежі за вказаним договором (а.с. 6). Вказані дії згідно ст. 264 ЦК України є діями відповідачки щодо визнання свого боргу і є підставою для переривання перебігу строку позовної давності. При вирішенні питання щодо стягнення з відповідачки решти сум суд виходить з наступного Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. До матеріалів справи не було надано належних доказів щодо визначення строків внесення платежів за надання послуг за період до укладання договору № 091219 від 29 жовтня 2018 року, що унеможливлює нарахування штрафних санкцій, інфляційних та відсотків річних за цими вимогами. У зв`язку із цим, вимоги в частині стягнення зазначених сум задоволенню не підлягають. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, враховуючи результати розгляду справи, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що становить 1651 грн. 39 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial