Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-13 00:00:00

25 лютого 2016 року позивач [PERSON] звернулась до Шишацького районного суду Полтавської області із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, укладеного між ними. Позовні вимоги обґрунтувала тим, що подружні відносини з відповідачем не склались через відсутність взаєморозуміння та різні погляди на життя, втрату фізичних та духовних зав'язків. Фактичні шлюбні відносини припинені з вересня 2015 року. Спільних дітей подружжя не має, але відповідач відмовляються розірвати шлюб в органах РАЦС. Після розірвання шлюбу прохала залишити їй дошлюбне прізвище «[PERSON]». В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилась, надала заяву про розгляд справи у її відсутність та підтримання позовних вимог. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність., в якій зазначив, що позовні вимоги визнає. Згідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи та інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, є безумовним, а тому позов підлягає задоволення виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] та позивач [PERSON] 19 листопада 2013 року зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб [NUMBER], виданим у день реєстрації шлюбу Яреськівською сільською радою Шишацького району Полтавської області, актовий запис № 10 (а.с.5). Проти розірвання шлюбу сторони не заперечують. Як вбачається зі змісту позовної заяви та не заперечується відповідачем, з вересня 2015 року сторони проживають окремо, спільного домогосподарства не ведуть, а отже шлюб має формальний характер. Майнових претензій сторони один до одного не висловлюють, спільних дітей не мають. Відповідно до ст.ст. 21, 24 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану, який ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. За змістом ст.ст. 54, 55 СК України базовою засадою побудови сімейних відносин є рівність чоловіка і жінки, взаємні почуття любові і поваги, взаємодопомоги і підтримки. Згідно ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно зі ст. 112 СК України, суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення. На підставі вищевикладеного, враховуючи те, що подальше спільне життя подружжя неможливе, оскільки це суперечило б волі та інтересам щонайменше одного з них, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову в повному обсязі. На прохання позивача, відповідно до вимог ст. 113 СК України, суд вважає необхідним залишити за нею після розірвання шлюбу дошлюбне прізвище «[PERSON]». Судові витрати понесені позивачем, у вигляді сплаченого нею судового збору у розмірі 551,20 грн. суд,

Outcome: approved