Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-05 00:00:00

26 жовтня 2016 року до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області звернулася позивач [PERSON] із вищеназваним позовом. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що вона на даний час значиться зареєстрованою та фактично проживає за адресою: [INFO] (Постишева), буд.№7, кв.№8. Зазначена квартира належить їй на праві приватної власності. Вказувала на те, що окрім неї, за вказаною вище адресою значиться зареєстрованим її син, - [PERSON], котрий є безробітним, та не проживає фактично у ній вже більше року, що підтверджується актом ТОВ «СІТІ-СЕРВІС КР», в котрому також вказано, що відповідач [PERSON] постійно порушує громадський порядок. Зазначала, що відповідач [PERSON] не тільки порушує громадський порядок шляхом нецензурних висловлювань та стуком у двері її квартири ногами, але і здійснює крадіжку її особистих речей (дорогоцінних прикрас, побутових електроприладів, тощо). З приводу крадіжки деяких речей вона вимушена була неодноразово звертатися до правоохоронних органів. Так, 07 листопада 2015 року вона зверталася до Дзержинського ВП Криворізького ВП ГУНП в Дніпропетровській області, з письмовою заявою про притягнення до кримінальної відповідальності відповідача [PERSON], який знаходячись у її квартирі за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Вадима Гурова (Постишева), буд.№7, кв.№8, в період часу з 03 листопада 2015 року по 06 листопада 2015 року, таємно викрав належний їй телевізор марки «LG», вартістю 6000,00 гривень. Посилалася на ті обставини, що окрім вищевказаного, відповідач [PERSON] постійно їй погрожує як шляхом безпосередніх висловлювань, так і надісланням повідомлень на її телефон. У звязку з такими протиправними діями відповідача [PERSON] вона не може самостійно повертатися до своєї квартири, побоюючись погроз останнього. На підставі зазначеного вона вимушена просити свого старшого сина про те, щоб він її проводив додому. Відповідач [PERSON] жодного разу не сплачував комунальні послуги, місцезнаходження відповідача їй не відомо. На підставі викладеного просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Присутня у судовому засіданні позивач [PERSON] надала пояснення в обґрунтування позовних вимог, підтримала їх у повному обсязі з підстав та мотивів викладених у позовній заяві, просила суд їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач [PERSON] до зали суду не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином за адресою своєї реєстрації, причини неявки останній суду не повідомив, клопотань про розгляд справи за його відсутності або про відкладення розгляду справи до суду також не надходило. Суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі відповідача, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ст.197 ЦПК України. Суд, приймаючи до уваги вимоги ч.1 ст.157 ЦПК України, зі згоди позивача ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши пояснення позивача, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Так, згідно положень ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.3 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором. Захист цивільних прав, це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів (ст.57 ЦПК України). За загальними положеннями ЦПК України, обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Виходячи з вимог ст.ст.10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. З письмових матеріалів справи судом встановлено, що позивачеві [PERSON] (а.с.5, 6) на підставі договору купівлі-продажу квартири від 06 лютого 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №271 (а.с.8), належить на праві приватної власності квартира №8, розташована за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Вадима Гурова (Постишева), буд.№7, що також підтверджується копією наявного в матеріалах справи витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «Криворізьке БТІ» №85860 від 26 лютого 2003 року (а.с.9). З копії довідки з місця проживання про склад сімї та реєстрацію №4240 від 16 вересня 2016 року, виданої Відділом реєстрації місця проживання громадян [PERSON] комітету Металургійної районної у місті ради (а.с.11), вбачається, що окрім позивача [PERSON] за вищевказаною адресою зареєстрованим значиться її син, - [PERSON], [INFO] (а.с.7, 10). З копії наявного в матеріалах справи акта від 25 вересня 2016 року, складеного мешканцями будинку №7 по вул. Вадима Гурова (Постишева) в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, вбачається, що на день його складання, відповідач [PERSON] не проживає за місцем своєї реєстрації біля року, та постійно порушує громадський порядок (а.с.12). Зі змісту позовної заяви та пояснень позивача [PERSON] судом встановлено, що відповідач [PERSON] не тільки порушує громадський порядок шляхом нецензурних висловлювань та стуком у двері її квартири ногами, але і здійснює крадіжку її особистих речей (дорогоцінних прикрас, побутових електроприладів, тощо). З приводу крадіжки деяких речей вона вимушена була неодноразово звертатися до правоохоронних органів. Так, 07 листопада 2015 року вона зверталася до Дзержинського ВП Криворізького ВП ГУНП в Дніпропетровській області, з письмовою заявою про притягнення до кримінальної відповідальності відповідача [PERSON], який знаходячись у її квартирі за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Вадима Гурова (Постишева), буд.№7, кв.№8, в період часу з 03 листопада 2015 року по 06 листопада 2015 року, таємно викрав належний їй телевізор марки «LG», вартістю 6000,00 гривень (а.с.13, 14). Відповідно до ст.317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.2 ст.319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Стосовно вселення членів сімї у житлове приміщення, яке належить громадянину на підставі власності, це є результатом реалізації права власника, тому у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. Статтею 15 ЦК України у частині 1 визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право (ч.1, ч.2 ст.16 ЦК України). Згідно ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Так, судом встановлено, що відповідач у справі [PERSON] не будучи власником квартири, залишається зареєстрованим у ній, однак більш ніж один рік не проживає у квартирі, що належить на праві приватної власності позивачу [PERSON], поважні причини його відсутності за місцем реєстрації судом не встановлені, що свідчить про вчинення ним перешкод у користуванні власністю власнику, позивачу [PERSON], при цьому між сторонами відсутня домовленість щодо збереження права на житло, тому суд вважає, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та задовольняє їх в частині визнання відповідача таким, що втратив право на користування даною квартирою. Що стосується вимог позивача [PERSON] про зобовязання Відділ реєстрації місця проживання громадян [PERSON] комітету Дзержинської районної у місті ради, зняти з реєстраційного обліку відповідача [PERSON] за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Вадима Гурова (Постишева), буд.№7, кв.№8, суд зазначає, що відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Таким чином, само по собі рішення суду про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, у відповідності до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», є підставою для подальшого зняття останнього з реєстрації в цьому приміщенні. При цьому, у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши водночас одну із таких вимог, зокрема: про позбавлення права користування житловим приміщенням. З урахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи, суд оцінюючи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє доведення в судовому засіданні, з підстав викладених вище, а тому підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial