Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-12 00:00:00

25 жовтня 2019 року позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідачів [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 15 серпня 2014 року вона на підставі договору дарування квартири набула у власність квартиру [ADDRESS] . Вказана квартира була подарована їй матір`ю [PERSON] . Вказує, що після смерті матері вона звернулась до ЦНАП м. Луцька з метою зняття з реєстрації померлої. [PERSON] була знята з реєстрації місця проживання. Тоді ж вона встановила, що в її квартирі зареєстровано місце проживання відповідача, яка є її тіткою. Позивач зазначає, що [PERSON] була зареєстрована за згоди попереднього власника квартири. З 1999 року відповідач за місце реєстрації не проживає, у вказаній квартирі жодні речі відповідача не зберігаються. На теперішній час їй не відоме фактичне місце проживання відповідача, оскільки в 1999 році остання виїхала за межі України. Збереження зареєстрованого місця проживання відповідача в квартирі, яка тепер належить їй на праві власності, порушує її права власника, зумовлює перешкоди у користуванні та розпорядженні майном. З огляду на наведене та на підставі ст.ст. 317, 319, 386, 391 ЦК України, позивач просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, квартирою [ADDRESS] . Ухвалою судді від 08 листопада 2019 року відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче засідання. Станом на 13 січня 2020 року до суду від відповідача відзив на позовну заяву не надходив. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, однак подала суду заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримує, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася з невідомих суду причин, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Як визначено у частині першій статті 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки відповідач належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, однак не з`явилася в судове засідання, відзиву на позов не подала та враховуючи, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з таких підстав. Суд встановив, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується копією договору дарування квартири від 15 серпня 2014 року та копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.4-5,6-7). Згідно з інформацією про реєстрацію місця проживання особи з Реєстру територіальної громади міста Луцька від 14 липня 2019 року відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . З копії будинкової книги А №25493 для прописки (реєстрації) громадян, які проживають в будинку [ADDRESS] встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрована за вищевказаною адресою з 30 червня 1997 року (а.с.11-15). Факт не проживання [PERSON] за адресою зареєстрованого місця проживання підтверджується висновком дільничного офіцера сектору превенції Луцького ВП Найдюка Б.А. від 19 вересня 2017 року, за змістом якого встановлено, що дільничним офіцером проведено опитування сусідів позивача, які підтвердили факт, що [PERSON] з 1999 року по теперішній час не проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с.19). Також встановлено, що позивач зверталась до Луцького відділу поліції ГУНП у Волинській області з приводу підтвердження факту не проживання [PERSON] за місцем реєстрації. Так, з відповіді Луцького відділу поліції ГУНП у Волинській області від 01 березня 2017 року встановлено, що [PERSON] дійсно з 1999 року не проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с.20). Крім того, у відповідь на звернення Луцький відділ поліції ГУНП у Волинській області 15 жовтня 2019 року повідомив позивача про підтвердження факту не проживання [PERSON] за місцем її реєстрації (а.с.21). Суд встановив, що відповідач не є членом сім`ї власника житла і, згідно ст.64 Житлового кодексу України, дані про укладення з нею договору найму квартири також відсутні. Відповідач [PERSON] зареєстрована у помешканні позивача з 30 червня 1997 року, тобто за згодою попереднього власника квартири, адже позивач набула у власність вказану квартиру 15 серпня 2014 року. За приписами статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК України передбачено право власника використовувати житло для власного проживання, проживання інших членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України, статті 156 ЖК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Аналіз приведених норм закону дає підстави для висновку про те, що право користування жилим приміщенням, що належить громадянинові на праві власності, нарівні з власником виникає у членів сім`ї власника житла, які проживають разом з ним. З огляду на статтю 156 ЖК Української РСР, статтю 391 ЦК України право членів сім`ї (зокрема колишніх членів сім`ї) власника на користування жилим приміщенням є похідним від права власника і з припиненням для власника права власності на жиле приміщення члени його сім`ї (колишні члени сім`ї - за відсутності між ними договірних відносин, зокрема найму, оренди тощо) втрачають право користування цим приміщенням. Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. З врахуванням вищенаведених норм закону та аналізуючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення в повному обсязі.

Outcome: approved