Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-28 00:00:00

24 травня 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення на його користь спричиненої шкоди у вигляді понесених ним витрат по оплаті правової допомоги в сумі 5000 грн. 00 коп. під час розгляду цивільної справи №233/1907/16-ц за його позовом до [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики. В обґрунтування своїх вимоги позивач зазначив, що під час підготовки первісного позову до відповідачки він звертався за правовою допомогою до приватного підприємця [PERSON], яка згідно договору надання юридичних послуг № 23 від 15.04.2016 року підготувала йому цивільний позов. Згідно договору він сплатив [PERSON] суму 5000 грн., що підтверджується квитанцією № 29 від 15.04.2016 року. Тому, посилаючись на ст. 84 ЦПК України, просив його позов задовольнити у повному обсязі. У судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з'явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, проти позову заперечувала у повному обсязі, посилаючись на те, що позивач [PERSON] має юридичну освіту та практику у сфері юриспруденції і міг сам скласти попередній позов. Крім того, під час розгляду попереднього позову [PERSON] не вказував ці юридичні послуги, які, на думку відповідачки, завищені (а.с. 12). Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи проводиться судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. З огляду на це, на підставі ст. 197 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу. Всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити, виходячи з наступного. На розгляді Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області знаходилась цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики № 233/1907/16-ц. Заочним рішенням суду від 13 травня 2016 року позовні вимоги [PERSON] були задоволені повністю, стягнуто із [PERSON] сума боргу 2000 грн., а також, у відповідності до ч. 3 ст. 88 ЦПК України на судовий збір в розмірі 551,20 грн. на користь держави. Рішення суду набуло чинності 31 травня 2016 року (а.с. 21). У відповідності до ст. 88 ЦПК України понесені позивачем витрати на надання правової допомоги у разі задоволенню позову підлягають покладенню на відповідача. Так, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. За правилами ч. 2 ст. 56 ЦПК України особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається до участі у справі ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі. Згідно вказаного рішення суду ніякі адвоката або інші фахівці в галузі права участі у справі не приймали, ухвали суду про допуск означених осіб до участі у справі відсутня (а.с. 4). Постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року № 590 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» затверджено граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, відповідно до яких в цивільних справах граничний розмір компенсації витрат, пов'язаних з правовою допомогою сторін, на користь якої ухвалено судове рішення, якщо компенсація сплачується іншою стороною, не перевищує суму, що обчислюється, виходячи з того, що зазначеній особі виплачується 40 відсотків розміру мінімальної заробітної плати за годину її роботи. Разом з тим склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам. Тому суд розцінює як неналежний та не допустимий доказ долучену позивачем до позову ксерокопію товарного чеку № 29 від 15.04.2016 року, як такий, що не відповідає вищенаведеним вимогам, а також взагалі не свідчить про сплату позивачем зазначених у цьому чеку коштів. Інших доказів про те, що вказана у позові особа - [PERSON], є адвокатом або фахівцем в галузі права, а саме: свідоцтва про право на заняття адвокатської діяльністю, свідоцтва підприємця, який надає юридичні послуги, так само як і самого договору № 23 від 15.04.2016 року - суду не надано. Отримані через канцелярію суду письмові пояснення вказаної особи [PERSON] суд не враховує, оскільки такі пояснення також не є належним доказом, а зміст цих пояснень, виконаних від руки, та кількість граматичних помилок викликає сумнів у наявності у особи, яка виконала ці пояснення, повної середньої освіти, тим більш юридичної. Відповідно до роз'яснень викладених у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, підстави для задоволення вимог [PERSON] про стягнення витрат на правову допомогу відсутні. У зв'язку із тим, що у задоволенні позову відмовлено, а позивач [PERSON] є інвалідом 2-ї групи і, відповідно, також звільнений від сплати судового збору, судові витрати слід віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed