Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-01 00:00:00

\~24.07.2018 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, в обґрунтування якого зазначила, що 09.10.1999 року між ними укладено шлюб. Від шлюбу мають дитину [PERSON], [INFO], яка проживає з позивачкою. З кінця 2017 року вони припинили шлюбні відносини, проживають окремо, спільного господарства не ведуть. Вважає, що примирення між ними не можливе, у звязку з чим звернулась до суду з даним позовом. Позивач в судове засідання не зявилась, надала до суду заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутності, позов повністю підтримала, після розірвання шлюбу просила залишити нинішнє прізвище. Відповідач в судове засідання не зявився, надав заяву, в якій просив про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позову не заперечував. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Частиною 3 ст. 200 ЦПК України передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Таким чином, суд вважає можливим розглянути справу та ухвалити рішення в підготовчому засіданні за відсутності сторін. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 09 жовтня 1999 року в м. Миколаїв відділом реєстрації одружень, актовий запис № 1026.\~ Від шлюбу подружжя мають дитину [PERSON], [INFO] Шлюбні стосунки сторони припинили з кінця 2017 року через відсутність взаєморозуміння, сумісне господарство не ведуть, проживають окремо. Частиною 3 ст. 105 Сімейного кодексу України встановлено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Згідно зі ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. [PERSON] положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сімю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Отже, оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Виходячи з наведеного та враховуючи, що сторони припинили шлюбні відносини, спільного господарства не ведуть, причини, що спонукають наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими, а відповідач позов визнає і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. За змістом ч. 2 ст. 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. На підставі викладеного та

Outcome: approved