Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-27 00:00:00

26 листопада 2018 року [PERSON] звернувся в суд з цивільним позовом до держави Україна в особі Володимир-Волинського управління Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади в сфері нормотворчої діяльності. В позовній заяві покликається на ту обставину, що як суддя в відставці з травня 2013 року перебуває на обліку в Володимир-Волинському обєднаному управлінні Пенсійного фонду України та отримує щомісячне довічне грошове утримання, з якого з 01 липня 2014 року Володимир-Волинським обєднаним управлінням Пенсійного фонду України як податковим агентом утримувався податок на доходи фізичних осіб у розмірі 18 відсотків, а з 01 лютого 2015 року військовий збір у розмірі 1,5 відсотка, від суми, що перевищувала десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність ( у розрахунку на місяць ), встановленого на 1 січня звітного податкового року, на підставі Закону України № 1166-VII від 27.03.2014р. Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні (далі Закон № 1166- VII), яким пункт 164.2 статті 164 Податкового кодексу України доповнено підпунктом 164.2.19 про оподаткування пенсій та щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці. Рішенням Конституційного Суду України від 27.02.2018р. № 1-р/2018 визнано таким, що не відповідає Конституції України ( є неконституційним ) положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України і що воно втрачає чинність з дня ухвалення Рішення Конституційним Судом України. У результаті прийняття органом державної влади Верховною Радою України нормативно-правового акта, а саме Закону № 1166-VII, яким доповнено Податковий кодекс України новим підпунктом 164.2.19 пункту 164.2 статті 164, що був визнаний Рішенням Конституційного Суду України неконституційним і таким, що втратив чинність, з призначеного йому щомісячного довічного грошового утримання протягом періоду, починаючи з 01.07.2014р. по 27.02.2018р., було незаконно утримано податок на доходи фізичних осіб у сумі 92 533 грн. 60 коп. і військовий збір у сумі 8 229 грн. 28 коп., а всього 100 762, 88 грн., що підтверджується довідкою Володимир-Волинського обєднаного управління Пенсійного фонду України від 12.10.2018р. № 2345, у звязку з чим на зазначену суму ним недоотримано грошового утримання, чим завдано йому шкоди на суму 100 762, 88 грн., яку просить стягнути з Державного бюджету України в його користь шляхом безспірного списання з рахунку Державної казначейської служби України. Ухвалою Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 27 листопада 2018 року позовну заяву було прийнято до розгляду та призначено підготовче судове засідання. 04 грудня 2018 року відповідач по справі подав до суду відзив на позовну заяву [PERSON], в якому заперечує проти задоволення даного позову з тих підстав, що вини Володимир-Волинського управління Державної казначейської служби України щодо спричинення шкоди позивачеві не наведено, а також позивачем не надано жодних доказів, що свідчили б про незаконність чи протиправність дій працівників цього Управління або іншого органу державної влади. 11 грудня 2018 року позивач [PERSON] подав до суду заяву про уточнення позовної вимоги, просить стягнути з Державного бюджету України в його користь 100 762 гривні 88 коп. шляхом безспірного списання коштів з відкритого в установленому порядку відповідного рахунку в Державній казначейській службі України у відшкодування шкоди, завданої органом державної влади в сфері нормотворчої діяльності, та судові витрати в розмірі 1007 гривень 63 коп. та в цей же день подав до суду відповідь на відзив відповідача. 18 грудня 2018 року підготовче провадження у справі було закрито. Для участі у розгляді справи позивач не зявився, подав до суду заяву, в якій зазначає, що свій позов підтримує та просить задовольнити позовні вимоги повністю, а судовий розгляд справи проводити за його відсутності. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала та просить у його задоволенні відмовити з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, пояснивши, що заперечує проти позову через те, що у позовній заяві не наведено жодного доказу вини Володимир-Волинського управління Державної казначейської служби України щодо спричинення шкоди позивачеві, а також позивачем не надано жодних доказів, що свідчили б про незаконність чи протиправність дій працівників цього Управління або іншого органу державної влади. Безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду здійснюється з рахунків тих боржників, які перебувають на обліку в управлінні. \~ \~ \~ \~Заслухавши пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи та дослідивши письмові докази в справі, оцінивши їх в сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення повністю з наступних підстав. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч.1 ст. 4, ч.2 ст. 12 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а відповідно до п.8 ч.2 ст. 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів особи можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. \~ \~ \~ \~У ст. 8 Конституції України зазначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. \~ \~ \~ \~Відповідно до частин 1, 2, 4 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. \~ \~ \~ \~У пунктах 1, 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996р. № 9 Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя розяснено, що відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституційні права та свободи людини і громадянина є безпосередньо діючими. Вони визначають цілі і зміст законів та інших нормативно-правових актів, зміст і спрямованість діяльності органів законодавчої та виконавчої влади, органів місцевого самоврядування і забезпечуються захистом правосуддя. Оскільки Конституція України, як зазначено в її ст. 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй. Суд безпосередньо застосовує Конституцію в разі, коли правовідносини, що розглядаються судом, законом України не врегульовано. Судом встановлено, що позивач перебуває на обліку в Володимир-Волинському обєднаному управлінні Пенсійного фонду України Волинської області як суддя в відставці, отримуючи щомісячне довічне грошове утримання, з якого відповідно до підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, що був доповнений до п. 164.2 ст. 164 цього Кодексу Законом України № 1166-VII від 27.03.2014р. Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні ( далі Закон № 1166- VII ), щомісячно, починаючи з 01 липня 2014 року по 27.02.2018р. утримувався податок на доходи фізичних осіб, а з 01 лютого 2015 року по 27.02.2018р. військовий збір, від суми, що перевищувала десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність ( у розрахунку на місяць ), встановленого на 1 січня звітного податкового року. Всього за період, з 01.07.2014р. по 27.02.2018р., з призначеного позивачеві щомісячного довічного грошового утримання судді в відставці Володимир-Волинським обєднаним управлінням Пенсійного фонду України як податковим агентом було утримано податок на доходи фізичних осіб у сумі 92 533 грн. 60 коп. і військовий збір у сумі 8 229 грн. 28 коп. на загальну суму 100 762 грн. 88 коп., що підтверджується довідкою Володимир-Волинського обєднаного управління Пенсійного фонду України від 12.10.2018р. № 2345. Рішенням Конституційного Суду України від 27.02.2018р. № 1-р/2018 визнано таким, що не відповідає Конституції України ( є неконституційним ) положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, яким передбачено, що до загального місячного ( річного ) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій ( включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону ) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність ( у розрахунку на місяць ), встановленого на 1 січня звітного податкового року, у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати. Одночасно, в цьому Рішенні зазначено, що положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня його ухвалення Конституційним Судом України, а також, що це Рішення є обовязковим, остаточним та таким, що не може бути оскаржено. Аналізуючи зазначені вище обставини, суд приходить до висновку, що в результаті прийняття органом державної влади Верховною Радою України нормативно-правового акта, а саме Закону № 1166-VII, яким доповнено Податковий кодекс України новим підпунктом 164.2.19 пункту 164.2 статті 164, положення абзацу першого якого було визнано Рішенням Конституційного Суду України від 27.02.2018р. № 1-р/2018 таким, що суперечить Конституції України, зокрема ч. 1 ст. 126 Конституції України, і є неконституційним, а також таким, що втратило чинність, з призначеного позивачеві щомісячного довічного грошового утримання протягом періоду, починаючи з 01.07.2014р. по 27.02.2018р., було незаконно утримано податок і військовий збір на загальну суму 100 762, 88 грн., у звязку з чим позивачем недоотримано щомісячного довічного грошового утримання на зазначену суму, і тим самим істотно порушено його право на отримання щомісячного довічного грошового утримання саме в такому розмірі, що був визначений органом Пенсійного фонду України при його призначенні після виходу позивача в відставку, з урахуванням наступних його перерахунків. У Рішенні від 11.10.2005р. № 8-рп/2005 Конституційний Суд України охарактеризував щомісячне довічне грошове утримання як особливу форму соціального забезпечення суддів, зміст якої полягає в гарантованій державою щомісячній, звільненій від сплати податків, грошовій виплаті, що слугує забезпеченню належного матеріального утримання суддів, у тому числі після звільнення від виконання обовязків судді; щомісячне довічне грошове утримання судді у встановленому розмірі спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага. Суд вважає, що внаслідок порушення органом державної влади Верховною Радою України при прийнятті Закону № 1166-VII у частині щодо оподаткування пенсій та щомісячного довічного грошового утримання судді в відставці вимог ч. 3 ст. 22 Конституції України, де зазначено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, що призвело до незаконного зменшення отримуваного позивачем щомісячного довічного грошового утримання протягом періоду, починаючи з 01.07.2014р по 27.02.2018р., на загальну суму 100 762, 88 грн., через утримання податку і військового збору на цю суму, позивачеві завдано шкоди на зазначену в позові суму 100 762, 88 грн. Відповідно до Конституції України Україна є соціальна, правова держава ( ч.1 ст. 1 ); людина, її життя і здоровя, честь і гідність, недоторканість і безпека визначаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обовязком держави ( ст. 3 ). Статтею 152 Конституції України передбачено зокрема, що закони та інші правові акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України. Матеріальна чи моральна шкода завдана фізичним чи юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку. Відповідно до ст. 1175 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів. Суд вважає, що такі юридичні поняття як визнання неконституційним нормативно-правового акта і визнання його незаконним, а також втрата чинності нормативно-правовим актом і скасування нормативно-правового акта, повністю узгоджуються між собою, є тотожними, оскільки в обох випадках за зазначених у Рішенні Конституційного Суду України від 27.03.2018р. № 1-р/2018 обставин визнаний неконституційним нормативно-правовий акт втрачає свою юридичну силу, припиняє свою дію і не підлягає подальшому виконанню. Суд враховує, що відповідно до діючого законодавства України незаконними визнаються будь-які нормативно-правові акти, що суперечать не тільки Конституції України чи законам, а й іншим правовим актам, що прийняті відповідними органами в межах своїх повноважень. На підтвердження висновку суду щодо тотожності таких понять як втрата чинності нормативно-правовим актом і скасування нормативно-правового акта є також та обставина, що визнане Рішенням Конституційного Суду України від 27.02.2018р. № 1-р/2018 незаконним положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування пенсій і щомісячного довічного грошового утримання втрачає чинність не через сплив терміну дії цього Закону чи прийняття замість нього іншого закону, а саме через визнання його таким, що не відповідає ч. 1 ст. 126 Конституції України, тобто через його незаконність. З Рішення Конституційного Суду України від 27.02.2018р. № 1-р/2018 вбачається, що положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці суперечить нормам Конституції України, зокрема частинам 1, 2 ст. 8; ст. 21; частинам 1, 2 ст. 24; ст. 46; частині 1 ст. 126. Враховуючи, що зміст зазначених норм Конституції України ( частини 1, 2 ст. 8; ст. 21; частини 1, 2 ст. 24; ст. 46; частини 1 ст. 126 ), яким суперечить положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, з часу прийняття Закону України № 1166-VII від 27.03.2014р. не піддавався змінам чи доповненням, суд дійшов висновку, що незаконність положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, тобто його невідповідність Конституції України, слід визначати з моменту прийняття цього Закону № 1166-VII від 27.03.2014р. Таким чином, мав місце факт триваючого порушення права позивача на отримання призначеного щорічного довічного грошового утримання судді в відставці в повному розмірі, що суперечить таким елементам конституційного принципу верховенства права як правова визначеність, правова передбачуваність, правомірні очікування та справедливість. Відповідно до ч.3 ст. 152 Конституції України, ст. 1175 ЦК України субєктом відшкодування завданої позивачеві шкоди в звязку з прийняттям органом державної влади нормативного акта, що визнаний Конституційним Судом України незаконним і таким, що втратив чинність, є держава Україна, а тому шкода відшкодовується державою у встановленому законом порядку, незалежно від вини посадових і службових осіб цього органу. Водночас, в цьому випадку наявні всі елементи складу цивільного правопорушення, зокрема: факт наявності незаконного нормативно-правового акта, незаконної його дії, шкідливого результату такої дії у вигляді завданої позивачеві шкоди, причинного звязку між незаконною дією і завданою нею шкодою. Відповідно до частини першої, третьої ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оцінюючи докази в їх сукупності, аналізуючи зазначені вище обставини, суд дійшов висновку, що наведені позивачем у позовній заяві аргументи на підтвердження позовних вимог є належно обґрунтованими, відповідають вимогам Конституції України та іншим законам України, а тому є достатні підстави для реалізації обраного позивачем способу захисту порушеного майнового права шляхом відшкодування йому державою Україна майнової шкоди, завданої органом державної влади в сфері нормотворчої діяльності. Водночас, заперечення проти позову, викладені представником Володимир-Волинського управління Державної казначейської служби України у відзиві на позовну заяву і в поясненнях у судовому засіданні, суд відхиляє як такі, що не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні і спростовуються чинним законодавством. Так, з позовної заяви вбачається, що позов предявлено не до Володимир-Волинського управління Державної казначейської служби України, а до держави Україна, відповідальної за завдану позивачеві органом державної влади шкоду, яка є відповідачем у справі, оскільки шкода завдана позивачеві внаслідок прийняття органом державної влади нормативного акта Закону № 1166-VII, що визнаний Рішенням Конституційного Суду України від 27.02.2018р. № 1-р/2018 у частині щодо оподаткування пенсій і щомісячного довічного грошового утримання неконституційним, а Володимир-Волинське управління Казначейства як державний орган зі статусом юридичної особи в спірних правовідносинах діє від імені держави Україна відповідно до частини першої ст. 25 Бюджетного кодексу України, де зазначено, що Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету на підставі рішення суду, а також Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011р. № 845 із змінами, у підпункті 3 пункту 35 якого зазначено, що Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування шкоди, заподіяної органом державної влади в сфері нормотворчої діяльності. \~ \~ \~ \~Крім того, у пункті 3 названого вище Порядку зазначено, що рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконується на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства в порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства. \~ \~ \~ \~Відповідно до підпункту 14 пункту 4 Положення про управління ( відділення ) Державної казначейської служби України у районах, районах у містах, містах обласного, республіканського значення, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 12.10.2011р. № 1280 з наступними змінами, та Положення про Володимир-Волинське управління Державної казначейської служби України, затвердженого наказом Державної казначейської служби України від 21.11.2011р. № 108, Управління Казначейства відповідно до покладених на них завдань та в установленому законодавством порядку здійснюють безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду. Пунктом 38 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011р. № 845 із змінами, передбачено, що для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку, зокрема для відшкодування шкоди, заподіяної органом державної влади в сфері нормотворчої діяльності, в Казначействі відкривається в установленому порядку відповідний рахунок. Таким чином, зазначені нормативно-правові акти повністю спростовують заперечення позову представником Володимир-Волинського управління Казначейства. З урахуванням наведених вище учасниками справи аргументів, оцінюючи їх в сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позову і можливість його повного задоволення. Понесені позивачем витрати по сплаті судового збору, що підтверджені оригіналом платіжного документа, у розмірі 1007 грн.63 коп., відповідно до ст.141 ЦПК України, слід стягнути з відповідача в його користь.

Outcome: approved