Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-12 00:00:00

26 грудня 2016 року [PERSON] 3.3. звернулася в Рівненський міський суд з позовом до [PERSON], в якому просить усунути загрозу її майну квартири [ADDRESS]; зобов'язати [PERSON] відокремити здійснену нею самочинно вчинену добудову «а», яка складається з веранди « II» в квартирі [ADDRESS], від стіни кухні 1 квартири [ADDRESS] і перемістити самочинну добудову на відстань, визначену будівельно - технічними нормами для будівель на суміжних земельних ділянках. Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, [PERSON] вказує на те, що вона є власником 1/2 частки в праві власності на квартиру [ADDRESS] згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 42161518 від 12.08.2015 року. Вона також зазначає, що є власником 1/2 частки в праві власності на земельну ділянку за вказаною адресою згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 48303628 від 24.11.2015 року, кадастровий номер 56101000000:01:042:0273. Власником сусідньої квартири [ADDRESS] є відповідач [PERSON], яка до своєї квартири самочинно, без згоди позивача [PERSON] та членів її сім'ї здійснила добудову, позначену на технічному плані літерою «а», що складається з: тамбура «1», веранди «II», санвузла «1-4». Внаслідок самочинної добудови стіна кухні, яка є власністю позивача і складовою частиною її квартири, стала спільною, оскільки самостійної стіни самочинна добудова не має, а кріпиться до стіни кухні позивача. Таким чином, зазначає [PERSON], у квартирі №2 відповідача і квартирі №1 позивача з'явилася спільна стіна, яка стала такою внаслідок самочинної добудови, здійсненої відповідачем. А отже вона, як позивач, позбавлена можливості ремонтувати свою стіну та розібрати її, про необхідність чого стверджується у Технічному висновку, в якому для реконструкції квартири №2 (позивача) рекомендовано розібрати тамбур і кухню. Як зазначає [PERSON], самочинна добудова повністю перешкоджає їй в обслуговуванні та догляду за квартирою №2. Зокрема, сам будинок в тій частині, де розташована її квартира, старий, потребує істотного капітального ремонту. Вказана самочинна добудова створює загрозу її майну квартирі [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] позову [PERSON] не визнала і пояснила, що він є безпідставним і задоволенню не підлягає. Ніяких перешкод і загрози майну позивачки [PERSON] квартири [ADDRESS] вона не вчиняє. [PERSON] в своїх письмових поясненнях зазначає, що добудова була здійснена 26.05.1998 року на земельній ділянці в 306 кв.м. 27.11.1990 року [PERSON] (попереднім власником) до стіни, за якою знаходиться кухня, ванна, санвузол [PERSON]. На реконструкцію названих частин квартири №2 не було дозволу і вони не були узаконені. Про це свідчать висновки: відділу містобудування та архітектури, міського БТІ, обласного БТІ, ЖКП «Паркове», поповерховий план на 1992-2000 роки. Виходячи з цього, [PERSON] вважає, що приватизація квартири №2 в будинку №16 була проведена незаконно. Документи на реконструкцію квартири №2 з добудовою в ЖКП «Паркове» відсутні, технічний стан квартири не визначався. Приватизація була проведена із завищеною площею на 12,8 кв.м., із 30,1 кв.м стала 42,9 кв.м. Свідоцтво про право власності житла було видане 30 серпня 2000 року №257, тільки невідомо ким, а підпис нерозбірливий. Технічний паспорт виданий 16.08.2000 року, без номера, 15.09.2000 року без прізвища, підпис нерозбірливий. На думку [PERSON], з наведеного випливає, що самочинна добудова існувала з 1998 року, а тому вона не могла бути проведена без згоди [PERSON] і [PERSON] і порушувати їхні права власності. В протилежному випадку вони давно повинні були ставити питання про її знесення, чого ними зроблено не було. Просить суд у позові [PERSON] відмовити. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] є обгрунтованим і підлягає до задоволення. В судовому засіданні встановлено, що житловий будинок № 16, який знаходиться на вулиці В. Котика в місті Рівне, складається з двох квартир № 1 та № 2. Позивач [PERSON], на підставі укладених з [PERSON]»ю Ігнатівною договорів дарування від 12 серпня 2015 року та 24 листопада 2015 року, є власником 1/2 частини квартири [ADDRESS] та власником 1/2 частини земельної ділянки площею 0,0241 га за цією ж адресою. Інша 1/2 частина квартири № 2 належала при житті рідному брату позивача [PERSON] 3.3. - [PERSON], який помер 13 грудня 2015 року, після смерті якого спадщину прийняла [PERSON], його та позивача [PERSON] мати. 07 листопада 2017 року [PERSON] померла, спадщину після смерті якої прийняла її дочка позивач [PERSON] Відповідач [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу від 02 березня 1999 року, рішення Рівненської міської ради від 29 червня 2010 року № 3639 та Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 788612 від 30 вересня 2010 року, є власником квартири [ADDRESS] та власником земельної ділянки площею 0,0299 га за цією ж адресою. Судом також встановлено, що до належної відповідачу [PERSON] квартири № 1 була здійснена самочинна добудова «а», що складається з тамбура «1», веранди «II» та санвузла «1-4». Внаслідок самочинної добудови стіна кухні, яка є власністю позивача і складовою частиною її квартири, стала спільною, оскільки самостійної стіни самочинна добудова не має, а кріпиться безпосередньо до стіни кухні квартири, яка належить позивачу. Рішенням Рівненського міського суду від 02 квітня 2009 року, яке набрало законної сили 18 червня 2009 року, в позові [PERSON] про визнання права власності на самочинне будівництво, а саме на самочинну добудову «а» було відмовлено за недоведеністю та безпідставністю позовних вимог (справа № 2-3658/09). При цьому судом було встановлено, що добудова до квартири [PERSON] була проведена безпосередньо до стіни будинку, що відноситься тільки до квартири № 2, власниками якої на той час були [PERSON] та [PERSON], і без згоди останніх. Внаслідок проведеної добудови власники квартири № 2 втратили доступ до зовнішньої сторони згаданої стіни та не мають можливості її обслуговувати і утримувати. Рішенням Рівненського міського суду від 10 лютого 2011 року, яке набрало законної сили 11 квітня 2011 року, був задоволений позов [PERSON] і [PERSON], та зобов'язано [PERSON] знести здійснену нею самочинно вчинену добудову «а», яка складається з веранди «II», у квартирі [ADDRESS] (справа № 2-1233/11). Цим же рішенням було встановлено, що згадана самочинна добудова порушує права позивачів [PERSON], [PERSON], як власників квартири в №2 будинку №16 по вул. В.Котика в м. Рівне. У зв'язку з набранням 11 квітня 2011 року законної сили рішенням Рівненського міського суду від 10 лютого 2011 року у справі № 2-1233/11 між [PERSON] (як боржником) та [PERSON], [PERSON] (як кредиторами або стягувачами) на підставі вказаного рішення суду виникло зобов'язання, за якими [PERSON] була зобов'язана знести здійснену нею самочинно вчинену добудову «а», яка складається з веранди «II» у квартирі [ADDRESS] і що у зв'язку із переходом 12 серпня 2015 року права власності на частину квартири [ADDRESS] до [PERSON], остання також набула права кредитора у зобов'язанні, яке до цього було у попереднього власника відповідно до вищевказаного судового рішення. Оскільки рішенням Рівненського міського суду від 10 лютого 2011 року у справі № 2-1233/11 вже було вирішено питання щодо знесення [PERSON] самочинно здійсненої добудови до квартирі №1 будинку №16 на вулиці В.Котика в м. Рівне і цим рішенням було вирішено питання про права та інтереси [PERSON], [PERSON], виключно як власників квартири № 2, тому із переходом до позивача у даній справі [PERSON] права власності на частину цієї квартири, до останньої перейшли й ті права, які виникли на підставі вказаного судового рішення. Та обставина, що внаслідок неправвомірних дій відповідача [PERSON] загрожує небезпека майну позивача [PERSON] її квартирі №2 в будинку №16 на вул. В.Котика в м. Рівне, підтверджується наступними доказами, дослідженими в судовому засіданні: - Технічним висновком про стан конструкцій квартири №2 житлового будинку №16 на вул. В. Котика в м.Рівне щодо можливості її реконструкції з добудовою, складеним спеціалістами КП «Рівненський архітектурно-будівельний нагляд» Рівненської міської ради (згідно з договором № 1756 від 02.09.2008 року). Відповідно до цього висновку приміщення квартири №2 вимагає «усунення непридатності для нормальної експлуатації приміщень» шляхом «підсилення та заміни конструкцій»; - фотографіями зовнішньої і внутрішньої частини квартир №2 і №1 з самовільною добудовою на вул. В. Котика в будинку №16 у м. Рівне, з яких вбачається необхідність термінового ремонту квартири №2. Навіть візуальний огляд приміщень квартири №2 не викликає сумнівів в необхідності ««усунення непридатності для нормальної експлуатації», тобто в необхідності проведення ремонту квартири шляхом «підсилення та заміни конструкцій». Із вищевикладеного можна зробити висновок, що при наявності самовільно спорудженої [PERSON] стіни до своєї квартири №1, позивач [PERSON] дійсно втратила доступ до зовнішньої сторони згаданої стіни квартири №2 та не має можливості її обслуговувати і утримувати, а також провести в ній ремонт. Отже, самочинна добудова відповідача і відмова в її знесенні на виконання судових рішень не дає можливості позивачу здійснити реконструкцію своїх приміщень, погіршує їх стан і створює загрозу цьому майну. Таким чином, [PERSON] на законній підставі звернулася в суд з цим позовом до [PERSON] про усунення небезпеки, яка загрожує майну позивача від неправомірних дій відповідача, яка їх створює (ст. 1163 ЦК України). Згідно зі ст.1164 ЦК України у разі неусунення загрози життю, здоров'ю, майну фізичної особи або майну юридичної особи заінтересована особа має право вимагати: 1) вжиття невідкладних заходів щодо усунення загрози; 2) відшкодування завданої шкоди; 3) заборони діяльності, яка створює загрозу. Суд вважає обгрунтованою прохальну частину позовної заяви [PERSON] в тій частині, де зазначено про зобов'язання відповідача [PERSON] відокремити здійснену нею самочинну добудову і перемістити її на відстань, визначену будівельно - технічними нормами для будівель на суміжних земельних ділянках. Якщо самочинна добудова буде відокремлена, але не буде перенесена на відстань, визначену будівельно - технічними нормами для будівель на суміжних земельних ділянках, то це може призвести до порушень житлово-будівельного закондавства і прав власників суміжного житлового фонду. Судом у даній справі також досліджено рішення апеляційного суду Рівненської області від 16 березня 2017 року у справі за позовом [PERSON], третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] (правильно Ігнатівна), до [PERSON] про захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння, шляхом знесення самочинно вчиненої добудови. В передостанньому абзаці на а.с. 23 (зворот) цього рішення зазначено таке: «Приймаючи до уваги, що рішенням Рівненського міського суду від 10 лютого 2011 року у справі № 2-1233/11 вже було вирішено питання щодо знесення самочинно здійсненої добудови до квартири [ADDRESS] і цим рішенням було вирішено питання про права та інтереси [PERSON], [PERSON], виключно як власників квартири № 2 за вищевказаною адресою, тому, на переконання колегії суддів, із переходом до позивача права власності на частину цієї квартири, до останньої перейшли і ті права, які виникли на підставі вищевказаного судового рішення, в зв'язку із чим [PERSON] 3.3. повинна була звернутись із заявою про заміну сторони у виконавчому провадженні, в порядку статті 512 ЦК України, статті 378 ЦПК України статті 8 Закону України «Про виконавче провадження» і наполягати на захисті своїх прав в межах виконавчого провадження, а не заявляти окремий позов з приводу спору, який судом вже був фактично вирішений». Однак, як зазначено у додаткових письмових поясненнях представника [PERSON] у даній справі, виконати зазначену пропозицію апеляційного суду Рівненської області в рішенні від 16 березня 2017 року стосовно того, що «[PERSON] 3.3. повинна була звернутись із заявою про заміну сторони у виконавчому провадженні, в даний час неможливо, тому що за певних обставин, сказаних нижче, виконавче провадження вже було закінчено постановою державного виконавця від 19 березня 2013 року, про що на той час не знав апеляційний суд, ухвалюючи рішення від 16 березня 2017 року. У даній справі суд вважає обгрунтованими вказані доводи представника [PERSON], оскільки вони підтверджуються наступним. Так, у зв»язку з тим, що [PERSON] відмовилася добровільно виконати зазначене рішення Рівненського міського суду від 10 лютого 2011 року у справі № 2-1233/11, судом було видано виконавчий лист за № 2-1233, який направлено на виконання у відділ державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції. При неодноразових перевірках виконання рішення суду державним виконавцем було встановлено, що [PERSON] воно не виконано, самочинну добудову не знесено. В зв»язку з цим начальником відділу ДВС Рівненського міського управління юстиції і державним виконавцем було надіслано 18 березня 2013 року (вих. № 264679) подання начальнику Рівненського МВ УМВС України про вирішення питання про притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності за невиконання рішення суду. А наступного дня, 19 березня 2013 року, державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження за виконавчим листом № 2-1233, виданим 19 квітня 2012 року Рівненським міським судом. В мотивувальній частині постанови, як на підставу закінчення виконавчого провадження, здійснено посилання на те, що державним виконавцем 18.03.2013 року направлено подання до Рівненського МВ УМВС України в Рівненській області про притягнення боржника [PERSON] до кримінальної відповідальності за ст.382 КК України за невиконання рішення суду (п.11 ч.1 ст.49, ст.ст. 75, 89 Закону України «Про виконавче провадження»). Зазначене подання було отримане начальником Рівненським МВ УМВС в Рівненській області 28.03.2013 року. Відомості про кримінальне правопорушення було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12013190010001915 від 29 березня 2013 року, за попередньою правовою кваліфікацією ч. 1 ст. 382 КК України. Однак розслідування кримінального провадження до цього часу так і не здійснено, про що свідчать: 1)ухвала слідчого судді Рівненського міського суду від 17 січня 2018 року; 2)скарга [PERSON] прокурору Рівненської області від 02 березня 2018 року. Таким чином, пропозицію, висловлену в зазначеному рішенні апеляційного суду Рівненської області від 16 березня 2017 року, щодо можливості наполягання [PERSON] на захисті своїх прав в межах виконавчого провадження шляхом заміни сторони у виконавчому провадженні, виконати в даний час неможливо, тому що, як сказано вище, є постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 19 березня 2013 року, що виключає можливість здійснення виконавчого провадження. Так, згідно з абз. 3 ч. 3 ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження», чинного в даний час (ч.3 ст.75 Закону в редакції станом на 04.03.2013 року), у разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. А тому, за вищевикладених обставин, позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення.

Outcome: approved