Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-15 00:00:00

25 листопада 2019 року позивач в особі директора Сірохіна О.А. звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що 12 червня 2019 року позивач звернувся до Артемівського міськрайонного суду Донецької області з заявою про видачу судового наказу з відповідача, у видачі якого ухвалою суду від 21 червня 2019 року відмовлено, у зв`язку з перевищенням строку позовної давності. [PERSON] є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , та є абонентом ВО «Костянтиновкатепломережа». Протягом періоду з 01 січня 2011 року по 01 червня 2019 року відповідач оплату за надані позивачем послуги теплопостачання не здійснював, через що виникла заборгованість у сумі 43 943,00 гривень. Крім того, через прострочення виконання грошового зобов`язання позивач просить стягнути на його користь з відповідача інфляційні збитки в сумі 16 115,13 гривень та 3% річних в сумі 3577,25 гривень, а також судовий збір в сумі 1921 гривень. Заочним рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 20 січня 2020 року позовні вимоги задоволено: стягуто з відповідача на користь позивача суму боргу за період з 01 січня 2011 року по 01 червня 2019 року за спожиті послуги з теплопостачання в сумі 43 943,00 гривень, інфляційні витрати в сумі 16 115,13 гривень, 3 % річних в сумі 3 577,25 гривень, а також судовий збір у сумі 1921,00 гривень. Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 06 серпня 2020 року скасовано заочне рішення від 20 січня 2020 року, призначено судове засідання з повідомленням (викликом) сторін для розгляду справи по суті на 10 годину 00 хвилин 21 вересня 2020 року та визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву з одночасним надісланням копії відзиву відповідно до вимог ч. 4 ст. 178 ЦПК України позивачу. 21 вересня 2020 року судове засідання не відбулось у зв`язку з відрядженням судді та було відкладене на 13 годину 00 хвилин 15 жовтня 2020 року. Ухвалою суду від 15 жовтня 2020 року відкладено судове засідання на 10 годину 30 хвилин 11 листопада 2020 року за клопотанням представника позивача. Представник позивача Літвін Б.Г. , який про дату, час та місце проведення судового розгляду повідомлявся у відповідності до частини 6 статті 128 ЦПК України: шляхом направлення судової повістки на електронну адресу, зазначену у позовній заяві, до судового засідання не з`явився за невідомою суду причиною. Клопотань про відкладення розгляду справи або про розгляд справи без його участі на адресу суду не надав. За таких підстав, оскільки представник позивача до судового засідання не з`явився та не повідомив про причини своєї неявки, суд визнає його явку не поважною та вважає можливим у відповідності до п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України розглянути справу за відсутності представника позивача. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав, зазначених ним у відзиві на позовну заяву. Так, згідно відзиву на позовну заяву, який надійшов до суду 17 серпня 2020 року, представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки: по-перше, позивач протягом спірного періоду жодного разу не надавав відповідачу проект договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення для ознайомлення з ним та сам договір для його укладання, а тому [PERSON] не має зобов`язань перед ВО «Костянтиновкатепломережа» щодо сплати послуг; по-друге, доданий до позовної заяви особовий рахунок № [NUMBER] не відповідає вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а тому не є первинним документом та не є допустимим доказом; по-третє, площа житлової квартири, зазначена у особовому рахунку, дорівнює 45,5 кв.м., а згідно технічного паспорту на квартиру опалювальна площа без урахування балкону дорівнює 44,7 кв.м.; по-четверте, позивач вводить суд в оману тим, що просить стягнути заборгованість за період з 01 січня 2011 року по 01 червня 2019 року, оскільки [PERSON] став власником квартири з 03 вересня 2012 року, тобто з дня державної реєстрації права власності; по-п`яте, відповідачу не відомо та не зрозуміло з яких сум, розрахунків утворилась заборгованість у розмірі 43 943,00 гривень і які, при цьому, позивач застосував тарифи з централізованого опалення; по-шосте, за період з 01 січня 2011 року по 01 червня 2019 року на адресу [PERSON] жодного разу від ВО «Костянтиновкатепломережа» не надходив лист щодо наявності заборгованості, досудова вимога із зазначенням боргу, претензія тощо; по-сьоме, згідно ст. 8 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» накладено мораторій на нарахування пені за несвоєчасне внесення платежів за житлово-комунальні послуги, а відповідно до розпоряджень Кабінету міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053-р та від 02 грудня 2015 року № 1275-р місто Часів Яр Донецької області є населеним пунктом, на території якого здійснювалась антитерористична операція, а тому на нього розповсюджується дія вказаної статі (а.с. 65-71). Крім того, до відзиву на позовну заяву представником відповідача додано заяву про застосування позовної давності у даному судовому спорі (а.с. 74). Суд, заслухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до висновку, що позовну заяву слід задовольнити частково з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу квартири від 04 жовтня 2011 року (а.с. 43, 44-45), що також підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої судом 11 листопада 2020 року за № 232012715 (а.с. 100-101). У зв`язку наведеним на ім`я відповідача позивачем було відкрито особовий рахунок № [NUMBER] , згідно якого за період з 01 січня 2011 року по 01 червня 2019 року наявна заборгованість за надані послуги з теплопостачання в сумі 43 943,00 гривень, а також інфляційні збитки в сумі 16 115,13 гривень та 3% річних в сумі 3577,25 гривень (а.с. 4-5). З копії ухвали Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 21 червня 2019 року вбачається, що позивачу у видачі судового наказу про стягнення з [PERSON] заборгованості за період з 01 січня 2011 року по 01 червня 2019 року за надані послуги з теплопостачання в загальному розмірі 63 635,38, відмовлено та роз`яснено про право позивача на звернення з тією самою вимогою до суду у позовному порядку (а.с. 6). Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах, заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. На підставі ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 5 ст. 81 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Згідно ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до Правил надання послуг з центрального опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року споживачі житлово-комунальних послуг зобов`язані щомісяця вносити плату за використані комунальні послуги згідно з тарифом, що затверджується органами місцевого самоврядування. Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору (ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Згідно частини 1 статті 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону. Відповідно до ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно, розмір плати розраховується виходячи із розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами. Згідно ст. 16 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» порядок надання житлово-комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства. Згідно ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Положеннями статті 19 Закону України «Про теплопостачання» встановлено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Згідно з п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 24 січня 2006 року, власник та наймач (орендар) квартири зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно ст.ст. 67,68,162 ЖК України - плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, електрична, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Наймач (власник) зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. В силу ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана здійснити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, виплатити гроші та ін.) або утриматися від певної дії, а кредитор від боржника має право вимагати від боржника виконання його зобов`язання. Судом встановлено, що відповідач є споживачем послуг позивача, оскільки проживає в будинку, приєднаному до мережі теплопостачання. Згідно вимог ст. 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До вказаного договору застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін. Відповідно до положень статей 12, 13, 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини у сфері житлово-комунальних послуг регулюються виключно на договірних засадах. Частиною 1 статті 14 вказаного Закону передбачено надання житлово-комунальних послуг у багатоквартирному будинку на підставі договору, що укладається: 1) кожним співвласником багатоквартирного будинку самостійно (індивідуальний договір); 2) від імені та за рахунок усіх співвласників багатоквартирного будинку управителем або іншою уповноваженою співвласниками особою (колективний договір); 3) об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку або іншою юридичною особою, яка об`єднує всіх співвласників такого будинку та в їхніх інтересах укладає відповідний договір про надання комунальних послуг, як колективним споживачем. З матеріалів справи вбачається, що договір про надання послуг з централізованого опалення сторонами не укладався, однак відповідно до положень статей 12, 13, 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» зобов`язання укласти договір на надання житлово-комунальних послуг покладено, як на виконавця, так і споживача. Позивачем було вчинено дії на користь відповідача у виді надання послуг, тому договір про надання послуг вважається фактично укладеним з моменту надання відповідачу таких послуг. Відсутність укладеного між сторонами у письмовій формі договору про надання послуг не є підставою виконавцю житлово-комунальних послуг не проводити нарахування оплати за послуги (ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Крім того, абзацом другим частини 2 статті 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що комунальні послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії надаються виключно на підставі індивідуальних договорів, а у даному випадку [PERSON] надавались послуги з теплопостачання. Таким чином, твердження представника відповідача щодо того, що не уклавши договір з позивачем, як це вимагають нормативно-правові акти, які регламентують надання житлово-комунальних послуг, відповідач не має зобов`язань перед позивачем щодо сплати послуг, є безпідставними та спростовуються зазначеними вище положеннями законодавства України. Крім того, є неспроможними викладені у відзиві на позовну заяву твердження представника відповідача щодо того, що: 1) особовий рахунок є недопустимим доказом, оскільки не відповідає вимогам до первинного документу, 2) площа житлової квартири, зазначена у особовому рахунку, не відповідає зазначеній у технічному паспорті площі, 3) відповідачу не відомо та не зрозуміло з яких сум, розрахунків утворилась заборгованість і які, при цьому, позивач застосував тарифи з централізованого опалення, оскільки [PERSON] , як споживач комунальних послуг та власник житлової квартири, не позбавлений права звернутись до позивача щодо надання роз`яснень з вказаних питань та у випадку неналежної якості наданих комунальних послуг скористатись своїм правом, передбаченим ст. 27 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Відповідно до статті 68 Житлового кодексу України, статті 19 Закону України «Про теплопостачання», статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживачі зобов`язані своєчасно вносити плату за комунальні послуги, в тому числі за послуги з централізованого опалення. Однак, виходячи з доказів, які наявні в матеріалах справи, вбачається, що відповідач не виконує цих зобов`язань, у зв`язку з чим станом на 01 червня 2019 року утворилась заборгованість по оплаті цих послуг в розмірі 43 943, 00 гривень, а також інфляційні збитки в сумі 16 115,13 гривень та 3% річних в сумі 3577,25 гривень, що підтверджується наданою випискою з особового рахунку. Невиконання відповідачем передбачених законом зобов`язань по оплаті отриманих послуг є підставою для стягнення з нього нарахованої суми заборгованості. Вище приведені обставини та факти у їх сукупності надають суду можливість зробити висновок про те, що в ході судового розгляду справи позивачем обґрунтовано доведені ті обставини, на які він посилався як на підстави своїх вимог. Однак, під час розгляду справи представником відповідача заявлено про застосування строку позовної давності до вимог позивача за даним позовом. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. За таких обставин, оскільки відповідач заявив про застосування строку позовної давності при вирішенні даної справи, а позивачем жодних поважних причин пропуску цього строку зазначено не було, суд вважає, що вимоги позивача в частині стягнення з [PERSON] заборгованості підлягають частковому задоволенню: в межах строку позовної давності за період з 25 листопада 2016 року по 25 листопада 2019 року, оскільки саме 25 листопада 2019 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою. При цьому, подання позивачем заяви про видачу судового наказу згідно висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року по справі № 712/8916/17, провадження № 14-448цс19, не перериває перебіг позовної давності. Отже, враховуючи наведені вище обставини суд дійшов висновку про те, що до стягнення з [PERSON] на користь ОКП «Донецьктеплокомуненерго» в особі ВО «Костянтинівкатепломережа» (експлуатаційно-ремонтний тепловий район м. Часів Яр) підлягає заборгованість за послуги з теплопостачання за період з 25 листопада 2016 року по 25 листопада 2019 року включно в розмірі 25 804,07 гривень, а вимоги про стягнення заборгованості за період з 01 січня 2011 року по 24 листопада 2016 року не підлягають задоволенню, оскільки заявлені позивачем поза межами трирічного строку позовної давності і причини, які б можна було визнати поважними для поновлення пропущеного строку, позивачем не наведені. Згідно частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Частиною 1 статті 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги споживач зобов`язаний сплатити пеню в розмірі, встановленому в договорі, але не вище 0,01 відсотка суми боргу за кожен день прострочення. Загальний розмір сплаченої пені не може перевищувати 100 відсотків загальної суми боргу. Нарахування пені починається з першого робочого дня, наступного за останнім днем граничного строку внесення плати за житлово-комунальні послуги. Закріплена у частині 1 статті 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у частині другій статті 625 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання. Інфляційні втрати та три відсотки річних за своєю правовою природою мають гарантувати право стягувача від знецінення невчасно одержаного ним виконання зобов`язання через прострочення боржника, і не є неустойкою (штрафом, пенею). Разом з тим, посилання представника відповідача на статтю 8 Закони України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» є помилковими, оскільки положеннями вказаної норми передбачено, що в зоні проведення антитерористичної операції введено мораторій на нарахування пені за несвоєчасне внесення платежів за житлово-комунальні послуги, однак, враховуючи, що пеня має іншу правову природу, аніж інфляційні нарахування та три відсотки річних, доводи відповідача не приймаються до уваги при ухваленні даного рішення. Інфляційні витрати за період з 25 листопада 2016 року по 25 листопада 2019 року складають 7170,93 гривень, а 3 % проценти річних - 2324,27 гривень, у зв`язку з чим в цій частині позовні вимоги також підлягають частковому задоволенню. Оскільки позовні вимоги задоволені частково, суд відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України судові витрати присуджує позивачу пропорційно до розміру задоволених позовних в розмірі 1065,60 гривень, виходячи з наступного розрахунку: 35 299,27х1921/63 635,38=1065,60, де 35 299,27 гривень - загальна сума задоволених позовних вимог; 1921,00 гривень - сума сплаченого позивачем судового збору за подання до суду позовної заяви; 63 635,38 гривень - ціна позову, 1065,60 гривень - судові витрати, присуджені позивачу. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial