Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-11 00:00:00

25 січня 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому, з врахуванням поданих доповнень та уточнень, просила суд поновити її на роботі на посаді завідуючої лабораторії ветеринарно-санітарної експертизи ринку у складі районної державної лікарні ветеринарної медицини Краснокутського району Харківської області, стягнути на її користь заподіяну незаконними діями відповідача моральну шкоду у розмірі 10000 грн., а також визнати протиправними та скасувати накази відповідача про оголошення догани [PERSON] від 04 вересня 2015 року №54-к, про звільнення від 25 грудня 2015 року №70-К, про звільнення від 15 січня 2016 року №03-К, про оголошення робочих днів 14 та 15 січня 2016 року прогулами [PERSON] від 15 січня 2016 року №02-К. В своїй заяві позивачка вказала, що наказом від 25 грудня 2015 року 2015 року №70-К її було звільнено з роботи у зв'язку з систематичним невиконанням без поважних причин обов'язків, покладених на неї, порушенням правил внутрішнього трудового розпорядку, з посиланням на ч. 3 ст.40 КЗпП України, також наказом від 15 січня 2016 року №03-К відповідач повторно звільнив її з роботи, за аналогічними підставами. Позивачка вважає звільнення незаконним та необґрунтованим, посилаючись на порушення відповідачем норм трудового законодавства, подвійне звільнення всупереч ст. 149 КЗпП України, звільнення під час знаходження на лікарняному, порушення порядку розірвання трудового договору, відсутність попередньої згоди виборного профспілкового органу, відсутність причин звільнення, незаконність застосування дисциплінарного стягнення у вигляді догани, безпідставне оголошення прогулів. Позивачка та її представник у судовому засіданні підтримали позовні вимоги, прохали їх задовольнити в повному обсязі. Представники відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, надали пояснення про те, що звільнення позивачки з займаної посади здійснено на законних підставах, порушень трудового законодавства немає. Просили в позові відмовити в повному обсязі. Відповідно до вимог статті 232 КЗпП України безпосередньо в районних судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижче оплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних в частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу. Суд, заслухавши доводи учасників судового процесу, об`єктивно дослідивши надані ними докази, всебічно перевіривши обставини справи, приходить до наступного висновку. Згідно положень норм Цивільного - Процесуального Кодексу України , щодо обов`язку суду розглядати справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб , які беруть участь у справі, пред`явлений позов розглядається виключно в межах заявлених вимог. Згідно ст.ст. 10, 60 Цивільного - Процесуального Кодексу України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст.ст. 58, 59 Цивільного - Процесуального Кодексу України належними є докази , які містять інформацію щодо предмета доказування . Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази , які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. 12.03.2012 року згідно наказу відповідача №5-К [PERSON] було прийнято на посаду виконуючої обов'язки завідуючої лабораторії ВСЕ на ринку до проходження нею курсів підвищення кваліфікації та вступу до вищого учбового закладу в 2012 році. 18.09.2012 року згідно наказу відповідача №37-К [PERSON] виконуючу обов'язки завідуючої лабораторії ВСЕ ринку призначено постійно на посаду завідуючої лабораторії ВСЕ ринку. Наказом №70-К від 25 грудня 2015 року [PERSON] звільнено з займаної посади завідуючої лабораторії ВСЕ ринку з 25 грудня 2015 року згідно ст. 40 п. 3 КЗпП України у зв'язку з систематичним невиконанням без поважних причин обов'язків покладених на неї, порушення правил внутрішнього трудового розпорядку. Наказом №80-К від 28 грудня 2015 року наказ №70 від 25 грудня 2015 року визнано таким, що втратив чинність. Наказом №03-К від 15 січня 2016 року [PERSON] звільнено з займаної посади завідуючої лабораторії ВСЕ ринку з 25 грудня 2015 року згідно ст. 40 п. 3 КЗпП України у зв'язку з систематичним невиконанням без поважних причин обов'язків покладених на неї, порушення правил внутрішнього трудового розпорядку. Також, наказом №02-К від 15 січня 2016 року робочі дні 14 та 15 січня 2016 року оголошені [PERSON] прогулами, в зв'язку з її невиходом на роботу без поважних причин. Судом встановлено, що з наказом №80-К від 28 грудня 2015 року «Про анулювання наказу №70 від 25.12.2015 року щодо звільнення [PERSON]» позивачка ознайомилась лише 17 січня 2016 року, отримавши поштове відправлення, що підтверджується наданим відповідачем описом поштового вкладення, поштовим чеком та зворотнім повідомленням. В зв'язку з чим позивачка не була повідомлена відповідачем про анулювання наказу про звільнення та необхідність виходу на роботу 14 та 15 січня 2016 року. Слід відмітити, що копія зазначеного наказу для відправлення на адресу позивачки була здана відповідачем на пошту 15 січня 2016 року, тобто вже після оголошення робочих днів 14 та 15 січня 2016 року [PERSON] прогулами. Таким чином, позовні вимоги щодо незаконності та необґрунтованості наказу №02-К від 15 січня 2016 року підлягають задоволенню. З аналізу положень п. 3 ст. 40 КЗпП України слідує, що працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. Згідно зі ст. 149 КЗпП України за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. До таких видів стягнень згідно з ч. 1 ст. 147 КЗпП України належать: догана та звільнення. Звільнення працівника за п. 3 ст. 40 КЗпП України - є видом дисциплінарного стягнення. Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» із подальшими змінами, у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, у чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи не застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Також відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не вправі визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення. Окрему увагу суд приділяє тій обставині, що мотивувальні частини наказів про звільнення позивачки не містять посилання на конкретні обставини щодо порушення норм трудової дисципліни та правил внутрішнього трудового розпорядку, з якими відповідач пов'язував її звільнення. В ході судового розгляду відповідних пояснень, у чому конкретно проявилось дисциплінарне порушення, що стало приводом до звільнення, відповідачем не надано. В зв'язку з чим суд позбавлений можливості з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом і перевірити їх відповідність законові, встановити чи не закінчився встановлений строк для застосування дисциплінарного стягнення, чи не застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок,. Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 252 КЗпП України працівникам підприємств, установ, організацій, обраним до складу виборних профспілкових органів, гарантуються можливості для здійснення їх повноважень. Зміна умов трудового договору, оплати праці, притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників, які є членами виборних профспілкових органів, допускається лише за попередньою згодою виборного профспілкового органу, членами якого вони є. Також, згідно з ч.ч. 2,3 ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», зміна умов трудового договору, оплати праці, притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників, які є членами виборних профспілкових органів, допускається лише за попередньою згодою виборного органу, членами якого вони є. Звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган профспілки), крім додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищестоящого виборного органу цієї профспілки (об'єднання профспілок). Відповідачем не надано доказів на спростування доводів позивачки та показань свідків [PERSON], [PERSON] стосовно того, що [PERSON] є обраною до складу профспілкового комітету профспілкової організації працівників районної державної лікарні ветеринарної медицини Краснокутського району. Як вбачається з матеріалів справи, притягнення [PERSON] до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани, застосованої згідно наказу від 04 вересня 2015 року №54-К, відповідачем здійснено без попередньої згоди профспілкового комітету. Це підтверджується показаннями свідка [PERSON], та самим наказом №54-К від 04.09.2015, в якому серед підстав його винесення відсутнє посилання на згоду профспілкового комітету. Також встановлено, що притягнення [PERSON] до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення згідно наказів №70-К від 25 грудня 2015 року, №03-К від 15 січня 2016 року, відповідачем здійснено без попередньої згоди профспілкового комітету та вищестоящого виборного органу профспілкової організації працівників районної державної лікарні ветеринарної медицини Краснокутського району. В зв'язку з чим позовні вимоги щодо незаконності наказів про звільнення та оголошення догани є обґрунтованими. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленої судовою палатою у цивільних справах 6 квітня 2016 року при розгляді справи №6-409цс16, встановлені ст. 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному разі суд зобов'язаний перевірити та обговорити причини пропуску цих строків, а також привести у рішенні мотиви, чому він відновлює або вважає неможливим відновити порушений строк. Як зазначено в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Враховуючи, що позивачка не надала доказів поважності причин пропуску тримісячного строку, встановленого ст. 233 КЗпП України для звернення до суду з вимогою про визнання незаконним та скасування наказу про оголошення догани №54-К від 04 вересня 2015 року, а також те, що такі причини не були встановлені судом під час судового розгляду, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Також суд звертає увагу і на ту обставину , що наказ про звільнення [PERSON] від 25 грудня 2015 року № 70-к був скасований відповідачем, що не заперечується сторонами, тобто в цій частині відсутній предмет спору в зв`язку з чим ця вимога задоволенню не підлягає. Крім того, позивачка просила стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду. Згідно ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Позивач мотивує свої вимоги стягнення моральної шкоди тим, що незаконним звільненням було порушено право позивачки на працю, в результаті чого вона , як на її думку, зазнала моральних страждань, а також втратила роботу і залишалась впродовж судового розгляду справи без заробітку, що вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя. З огляду на цю вимогу, суд констатує, що позивачем не було заявлено клопотання про призначення судової - психологічної експертизи з метою підтвердження , викладених нею обставин. Оскільки визначення психологічного стану особи потребує спеціальних знань, суд позбавлений можливості надати оцінку доводам позивача в цій частині. Зважаючи на цю обставину, суд вважає, що вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача 10 000 гривень моральної шкоди задоволенню не підлягають. Одночасно з цим , на підтвердження вимоги щодо стягнення з відповідача заробітної плати за час вимушеного прогулу, позивачем надано розрахунок на загальну суму 15989, 55 гривень. На його обґрунтування надано довідку районної державної лікарні ветеринарної медицини Краснокутського району. В цій частині суд вважає вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підтверджені належними і допустимими доказами. Беручи до уваги викладене вище, суд вважає за необхідне вимоги [PERSON] задовольнити частково.

Outcome: partial