Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-26 00:00:00

26.12.2019 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якому просить визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивує тим, що позивач є власником житлового будинку за адресою [ADDRESS] . 16.11.2007 р. позивач уклав шлюб з відповідачкою [PERSON] , який 23.09.2015 р. рішенням суду було розірвано. Відповідачка [PERSON] є донькою [PERSON] від першого шлюбу. З травня 2015 р. відповідачі за вказаною адресою не проживають, добровільно не бажають зніматися з реєстрації в будинку, тому позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю з підстав, викладених в позовній заяві, та просять їх задовольнити. Судові витрати просять залишити за позивачем. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце судового розгляду справи повідомлені належним чином в порядку, передбаченому\~ЦПК України, причини неявки суду не повідомили, відзиву на позовну заяву не подали, справа розглядається в порядку заочного провадження. Заслухавши пояснення позивача, його представника, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Згідно\~ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно із ч. 4\~ст. 156 ЖК України\~до членів сім`ї власника будинку належать особи, зазначені в ч. 2\~ст. 64 цього Кодексу, а саме, дружина, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ч. 1\~ст. 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1\~ст. 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до\~ст. 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1\~ст. 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. За змістом\~ст. 156 ЖК України\~та\~ст. 405 ЦК України\~члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з ч.4 ст.156 ЖК Української РСР припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Згідно ч. 2 статті 405 ЦК України - член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 22.08.2007 р. на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 22.08.2007 р. (а.с. 15). Встановлено, що відповідачка [PERSON] є колишньою дружиною позивача [PERSON] (а.с. 8, 9), а [PERSON] донькою [PERSON] , вони були зареєстровані в квартирі [ADDRESS] зі згоди власника житла - позивача [PERSON] . Встановлено також, що з 2015 року [PERSON] та [PERSON] не проживають у квартирі [ADDRESS] , що підтверджується довідкою виконавчого комітету Охтирської міської ради №845 від 06.11.2019 р., відповідно до якої [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою [ADDRESS] , але не проживають з 2015 р. (а.с. 13), а також показами свідків. Так свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що проживає по сусідству з позивачем близько 10 років. Відповідачів колишню дружину та її дочку в будинку позивача не бачив близько 5 років, їх особистих речей там немає, господарство вони там не ведуть. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що позивач це його дід. [PERSON] та її дочка [PERSON] з травня 2015 р. не проживають в будинку. Він ( [PERSON] ) часто відвідує діда, ночує в нього та бачив, що відповідачі в будинку не проживають, не з`являються, не телефонують, речей їхніх там немає. Згідно ст. 81 ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідачі не довели поважності причин відсутності та непроживання їх у спірному домоволодінні. Згідно ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Таким чином, судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] більше одного року без поважних причин були відсутніми і не проживали у квартирі [ADDRESS] , а тому втратили право користування даним житлом. Згідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 р. - зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Оскільки реєстрація місця проживання відповідачів перешкоджає позивачу у здійсненні ним свого права користування та розпорядження своїм майном, позов слід задовольнити та визнати [PERSON] та [PERSON] \~ такими, що втратили\~\~ право користування житловим приміщенням. На підставі викладеного, ст. ст. 16, 319, 321, 383, 391, 405 ЦК України, 72, 156 ЖК України,

Outcome: approved