Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-02 00:00:00

24.09.2012 року позивач звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON], третя особа - Служба у справах дітей виконавчого комітету Октябрської районної у м. Полтаві ради про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання малолітньої доньки [PERSON], [INFO], посилаючись на те, що відповідач не цікавиться її життям та здоров'ям, не приймає участі у її вихованні та не надає матеріальної допомоги. У судовому засіданні позивач позов підтримала, наполягаючи на його задоволенні. Прокурор та представник третьої особи позовні вимоги підтримали. Відповідач у судове засідання не з»явився, будучи належним чином повідомленим про час і місце слухання справи, причини своєї неявки суду не повідомив. Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі ст. 224 ЦПК України. Позивач проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Згідно статті 16 Цивільного кодеку України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Заслухавши пояснення позивача, прокурора, представника третьої особи, свідка [PERSON], розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши подані сторонами належні та допустимі докази в їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини між сторонами, суд приходить до висновку про задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що з 2003 по 2006 рік [PERSON] проживала з [PERSON] у цивільному шлюбі. [INFO] р. у сторін народилася донька [PERSON]. [PERSON] є громадянкою України, що підтверджується довідкою про реєстрацію особи громадянина України, виданою Посольством України в Республіці Італії [NUMBER] від 10.05.2006 р. [PERSON] проживає окремо від доньки, не спілкується із нею, не займається її вихованням, не цікавиться її життям, здоров'ям, не навідує її, не надає матеріальної допомоги. За змістом частини 1 статті 66 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов'язки батьків і дітей визначаються особистим законом дитини. Статтею 150 СК України встановлений обов'язок батьків щодо виховання та розвитку дитини. Визначено, зокрема, що батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України, що містяться у п.15 постанови від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справа про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. П.16 Постанови ПВСУ № 3 від 30 березня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. [PERSON] аліменти не сплачує, долею дитини абсолютно не цікавиться, участь у її вихованні не приймає, жодних стосунків з донькою не підтримує. Фактично він відмовився від виконання батьківських обов'язків, не приймає ніякої участі у вихованні та матеріальному утриманні дитини. Згідно ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання навчання і розвиток дитини. Батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. 164 Сімейного кодексу України батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо він ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Ураховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. Стаття 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до принципу № 4 Декларації прав дитини дитині має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальний догляд і охорона повинні бути забезпечені як їй, так і її матері, включаючи допологовий і післяпологовий догляд. Дитині має належати право на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 р., батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення відбите і в національному законодавстві. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Таким чином, системний аналіз норм законодавства, дає підстави стверджувати, що як матір, так і батько зобов'язані неухильно дотримуватися свого обов'язку щодо утримання та виховання дитини. Відповідно невиконання зазначеного обов'язку тягне за собою встановлену законом відповідальність. Відповідно до ч. 2 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Згідно ст. 181 СК України аліменти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу батьків або у твердій грошовій сумі. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до вимог ст. ст. 182, 183 СК України, з урахуванням того, що відповідач не обтяжений аліментними зобов'язаннями, суд визначає аліменти на користь позивача в розмірі ? частини його заробітку (доходу) щомісячно.Відповідно до ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Виходячи з вищевикладеного, суд задовольняє позов повністю. Питання судового збору суд вирішує на підставі ч. 1 та ч. 3 ст. 88 ЦПК України, стягнувши його з відповідача на користь позивача в частині сплати судового збору за подання заяви про позбавлення батьківських прав та в дохід держави за подання заяви про стягнення аліментів пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.

Outcome: approved