Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-13 00:00:00

25 жовтня 2019 року позивач [PERSON] , звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача, служба у справах дітей Білгород - Дністровської міської ради Одеської області, сектор з питань опіки, піклування та усиновлення дітей, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей, просить суд: шлюб між нею та відповідачем розірвати, визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] з матір`ю, визначити постійне місце проживання, перебування та виховання [PERSON] , [INFO] разом з [PERSON] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що 10.06.2006 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, від якого сторони мають двох неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . На протязі багатьох років сімейне життя між ними поступово погіршувалось, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Стверджує, що у кожного з них діаметрально протилежні погляди на шлюб та сім`ю. На даний момент вони не ведуть спільного господарства та сумісне проживання припинено. Наполягає, що перебування у шлюбі з відповідачем обмежує її у правах, переконана, що шлюбні відносини між нею та відповідачем слід офіційно припинити. Також зазначає, що необхідно визначити проживання малолітнього [PERSON] разом з матір`ю, а [PERSON] - з батьком, оскільки це відповідає інтересам дітей. На підставі вищевикладеного, вона і звернулась до суду з даним позовом. Позивач в судове засідання надала заяву про розгляд справи у її відсутність, з проханням позовні вимоги задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, надавши заяву, згідно якої проти задоволення позовних вимог не заперечує, просить розглянути справу без його участі. Суд розглядає справу за відсутності позивача та відповідача, відповідно наданих заяв, за наявними матеріалами у справі. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, суд приходить до наступного. Матеріалами справи встановлено, що дійсно 10.06.2006 року сторони зареєстрували шлюб (актовий запис №287), що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим Відділом реєстрації актів про шлюб Євпаторійського міського управління юстиції АРК, Україна/. Відповідно до ст.ст. 21, 24 Сімейного кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Позивач у своєму позові зазначає, що між сторонами фактично припинені шлюбно-сімейні відносини, спільне господарство не ведеться, спору про поділ майна не має, примирення між нею та чоловіком вважає неможливим. Отже, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше сумісне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам одного з них, інтересам їх дітей, які мають істотне значення. Частиною 2 ст. 115 Сімейного кодексу України передбачено, що документом який засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову [PERSON] до [PERSON] в частині розірвання шлюбу. Стосовно вимог позивача про визначення місця проживання дітей, суд приходить до наступного. Матеріалами справи встановлено, що від шлюбу у позивача та відповідача народилось двоє дітей - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . Позивач вказує, що наразі є відкритим питання визначення місця проживання дітей, адже [PERSON] , коли йому виповнилось 10 років виявив бажання залишитись проживати із матір`ю, [PERSON] , наразі виповнилось 6 років, проте він більш тягнеться до батька - [PERSON] . Позивач вказує, що обидва з батьків мають час відводити дітей до школи, займатись з ними вечорами, гуляти та іншим чином піклуватись про дітей. Вони обидва мають стабільний дохід, проживають у комфортабельних квартирах з сучасним ремонтом, де створені усі умови для проживання та виховання дітей. Відповідно до статті 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (ч.4). Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Так, задля повного та всебічного розгляду справи, Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області було зроблено запит до органу опіки та піклування, відповідно до якого витребувано висновок про доцільність /недоцільність/ визначення місця проживання, перебування та виховання [PERSON] , [INFO] разом із матір`ю [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , а [PERSON] , [INFO] , разом із батьком [PERSON] , [ADDRESS] . У відповідності до висновку № 02/15-29-6281/2872 від 28.11.2019 року, що надійшов з виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради, орган опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради, виходячи з інтересів дітей, вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] разом з батьком - [PERSON] , а малолітнього [PERSON] , [INFO] - з матір`ю [PERSON] . Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язок батьків утримувати дитину. Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. У відповідності до ч.1,2 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітнього. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. У відповідності до ч.2 ст. 161 СК України, орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. За таких обставин, враховуючи висновок органу опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради № 02/15-29-6281/2872 від 28.11.2019 року, у якому зокрема зазначено, що [PERSON] не заперечує щодо проживання їх спільної дитини [PERSON] з батьком, а [PERSON] не заперечує щодо проживання їх спільної дитини [PERSON] з матір`ю, з урахуванням усіх обставин справи, акцентуючи, що інтереси дитини жодним чином порушені не будуть, у зв`язку із тим, що сторони не мешкають разом, спору з приводу належного утримання дітей сторони не мають, тому суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог і в цій частині . На підставі викладеного,

Outcome: approved