Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-17 00:00:00

26.03.2014 року ПАТ КБ ПРИВАТБАНК (надалі Банк) звернулося до суду з вищевказаним позовом, обгрунтовуючи позов тим, що 10.09.2007 року з відповідачем, [PERSON] укладено кредитний договір № ZPCHGA00000007, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 25 000,00 грн. для ремонту будинку зі сплатою 14,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення до 08 вересня 2017 року. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором сторонами 10 вересня 2007 року укладено договір іпотеки, за умовами якого в іпотеку передано належний відповідачу на праві власності житловий будинок загальною площею 76,20 кв.м., житловою площею 37,30 кв.м., розташованого за адресою: Запорізька область, смт Чернігівка, вул. Зарічна, буд.№7. В результаті неналежного виконання відповідачем кредитних зобов»язань, станом на 14 березня 2014 року утворилася заборгованість в сумі 122 352,21грн., яка складається: 23 920,04грн. кредит, 37 710,29грн. проценти за користування кредитом, 3 000,00грн. - комісія за користування кредитом, 51 657,49грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязання за договором, а також штрафи: 250,00 грн. фіксована частина, 5 814,39 грн. процентна складова. Банк просив звернути стягнення на предмет іпотеки, виселити осіб, які проживають у іпотечному житловому будинку та стягнути судові витрати. 04.11.2014р. позивач уточнив позовні вимоги про залучення в якості співвідповідачів дружину відповідача, [PERSON], та їх малолітніх дітей, [PERSON], [INFO] та [PERSON], 2006року народження, просив на підставі ст. 109 ЖК України, ст. ст. 1050, 1054 ЦК України та Закону України Про іпотеку в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки, виселити відповідачів із зняттям з реєстраційного обліку, стягнути судові витрати (а.с.84-87). Рішенням Чернігівського районного суду Запорізької області від 03.12.2014р. позовні вимоги задоволено в частині звернення стягнення на предмет, в іншій частині позовних вимог, відмовлено.(а.с.103-106). 10.03.2015р. рішенням апеляційного суду Запорізької області змінено рішення Чернігівського районного суду Запорізької області від 03.12.2014р., зменшено розмір пені до 19 041,70грн. та стягнуто судові витрати по 794,46грн. з [PERSON] та [PERSON] (а.с.160-165). 07.10.2015р. ухвалою Вищого спеціалізованого суду України рішення Чернігівського районного суду Запорізької області від 03.12.2014р. та рішення апеляційного суду Запорізької області від 10.03.2015р. скасовані і справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.(а.с.202-205). 18.12.2015р. позивач уточнив позовні вимоги, збільшив суму позовних вимог станом на 06.11.2015р. до 178 888,32грн. з яких: 24 505,04грн.- кредит, 54 431,93грн. проценти за користування кредитом, 4 000грн. винагорода, 95 951,35грн.- пеня. Просив звернути стягнення на предмет іпотеки, виселити відповідачів та стягнути судовий збір. (а.с.5-7). В судовому засіданні представник позивача на позовних вимогах наполягав та просив їх задовольнити, вимагаючи достроково повернути кредит відповідно до ст. 611, ч.1 ст.651, ч.2 ст.1050, ч.2 ст.1054 ЦК України та п.2.3.7 кредитного договору. Звернути стягнення на предмет іпотеки, шляхом продажу предмета іпотеки в порядку визначеному ст.38 ЗУ „Про іпотеку та п.п.17.12., 28 договору іпотеки від 10.09.2007р. Ціну продажу предмета іпотеки встановити в сумі 33500грн. відповідно до п.34.4 договору іпотеки, вказуючи, що в разі заперечення відповідачами проти такої ціни, останні мають надати до суду докази іншої вартості, оплативши послуги субєкта оціночної діяльності. Просив виселити відповідачів з житлового будинку відповідно до ст. ст.39, 40 Закону України „Про іпотеку, ч.3 ст.109 ЖК України без надання іншого постійного житлового приміщення, так як банківський кредит використано відповідачем на придбання житла, кредит використано на ремонт іпотечного житлового будинку, в результаті чого його ціна збільшилася в 2.5рази в порівнянні з ціною за яку купив відповідач будинок, 10 000грн. За таких обставин вважає, що в результаті переробки житлового будинку створена нова річ відповідно до ст. 332 ЦК України. Відповідачі, [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні позов визнали частково. До суду надали письмові заперечення відповідно до яких просили застосувати строк позовної давності до вимог банку в частині стягнення пені, та стягнути її за період з 23.03.2013 по 06.11.2015р. р., а в задоволенні іншої частини вимог із стягнення пені відмовити за пропуском строку позовної давності. Заперечували проти ціни продажу предмету іпотеки, яку банк визначив у сумі 33500грн., оскільки іпотечний договір укладено у 2007р. Оціночна вартість предмета іпотеки указана в договорі іпотеки при його укладенні і не може бути початковою ціною продажу предмета іпотеки. В частині задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок та виселення без надання постійного житла, просили відмовити посилаючись на те, що вказаний будинок був придбаний не за кредитні кошти. Будинок придбали у березні місяці, а кредит отримано у вересні 2007р. Крім того, просили відмовити у достроковому стягненні кредиту шляхом звернення стягнення на заставне майно, так як не настали умови передбачені п.2.3.3. Представник третьої особи, служби у справах дітей Чернігівської РДА Запорізької області [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти виселення малолітніх дітей без надання їм постійного житла, вказючи що діти зареєстровані в даному будинку та мають право користуватися ним, іншого постійного житла їх батьки не мають відповідно до витягу із реєстра прав власності на нерухоме майно. Виселення дітей призведе до звуження обсягу існуючих прав дітей, щодо користування житлом. Суд, заслухавши представника позивача, відповідачів, представника третьої особи, дослідивши докази та надавши їм оцінку вважає за необхідне позов задовольнити частково з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 10.09.2007 року між позивачем та [PERSON] укладено кредитний договір № ZPCHGA00000007, відповідно до якого останній отримав кредит на ремонт будинку в сумі 25 000,00 грн. зі сплатою 14,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення кредиту 08 вересня 2017 року. Банк виконав умови вказаного кредитного договору, [PERSON] отримав передбачені договором кошти в сумі 25 000,00 грн. В забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним кредитним договором між ПАТ КБ ПРИВАТБАНК та [PERSON], 10 вересня 2007 року укладено договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами розташованого за адресою: Запорізька область, смт. Чернігівка, вул. Зарічна, буд.7, загальною площею 76,20 кв.м., житловою площею 37,30 кв.м. Вартість предмета іпотеки на час укладення договору іпотеки визначена сторонами - 33 500грн. Вказаний об'єкт нерухомості належить [PERSON], на підставі договору купівлі - продажу від 20.03.2007р. Із копії особистого рахунку позичальника вбачається, що останній допускався порушень графіку погашення кредиту, має прострочену заборгованість станом на 06.11.2015р. в розмірі 178 888,32грн., яка складається із заборгованості: 24 505,04грн.- за кредитом, 54 431,93грн. по процентам за користування кредитом, 4 000грн. винагорода, 95 951,35грн. - пеня. (т.2 а.с.8-15). У зв'язку із порушенням позичальником графіку погашення кредиту Банком надіслано відповідачу вимогу про дострокове погашення всієї заборгованості за кредитом, з попередженням, що в разі невиконання основного зобов»язання банк задовольнить свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки та застосує процедуру примусового виселення з житлового будинку(т.1 а.с.7). Судом встановлено, що на час ухвалення рішення основне зобовязання боржником не виконане про що не заперечували сторони в судовому засіданні. Відповідачами зроблено заяву про застосування наслідків спливу позовної давності щодо заборгованості за кредитним договором. Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Відповідно до ч.2 ст.258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (пені, штрафів). Період за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов»язання не може перевищувати один рік та обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням до суду. Позовна давність про стягнення пені відповідно до ст.253 ЦК України обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі зробленою до ухвалення судом рішення відповідно до ст. 267 ЦК України. Позивач вказав суму боргу станом на 06.11.2015р. в розмірі 178 888,32грн., яка складається із заборгованості: 24 505,04грн. - за кредитом, 54 431,93грн. за процентами за користування кредитом, 4 000грн. винагорода, 95 951,35грн.- пеня. Відповідно до наданого позивачем розрахунку, суд вважає за необхідне застосувати спеціальну позовну давність та зменшити пеню з 95 951,35грн. в межах одного року до пред»явлення позову, до 27 649грн.24коп. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку». Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку». Позивач вказав ціну реалізації предмета іпотеки на рівні вартості предмета іпотеки в сумі 33 500грн. встановленої сторонами на час укладання договору іпотеки, станом на 10.09.2007р. Однак, суд не може погодитися з такою вимогою з наступних підстав. Відповідно до п.23 договору іпотеки, сторони погодили таку початкову ціну предмета іпотеки, 33\~500грн., відповідно до п.34.4 договору іпотеку при зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку. Крім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду України викладеної у постанові від 23 грудня 2015 року № 6-1205цс15, у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки резолютивна частина рішення суду має відповідати вимогам частини шостої статті 38, статті 39 Закону України «Про іпотеку» і положенням пункту 4 частини першої\~статті 215 Цивільного процесуального кодексу України й у ній повинна зазначатись, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. При цьому суд повинен зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Відповідно до вимог ч.6 ст.38, ст.39 Закону України Про іпотеку, оціночна вартість предмета іпотеки указана в договорі іпотеки при його укладенні, не може бути початковою ціною продажу предмету іпотеки. За таких обставин, суд виходячи з вказаної останньої правової позиці Верховного Суду України від 23 грудня 2015 року у справі №6-1205цс15, яка є обовязковою для судів, визначає початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Крім того, позивач просив виселити відповідачів з житлових приміщень переданих в іпотеку відповідно до ст.ст.39, 40 Закону України „Про іпотеку, ч.3 ст.109 ЖК України без надання іншого постійного житлового приміщення в зв»язку із використанням відповідачем банківського кредиту на придбання житла. Обгрунтовуючи свої вимоги, збільшенням вартості житлового будинку в 2,5 рази в порівнянні з ціною за яку відповідач купив будинок. Вважаючи, що таким чином відповідно до ст. 332 ЦК України в результаті переробки житлового будинку, створена по суті нова річ за рахунок банківського кредиту. Суд, не вбачає правових підстав для застосування до даних правовідносин ст.332 ЦК України, яка регулює правовідносини щодо набуття права власності на перероблену річ, способом переробки чужої речі, внаслідок чого створюється нова, або виготовлення нової речі з чужих матеріалів. Також такі умови не передбачені ні умовами кредитного договору, ні договором іпотеки. Іпотечне майно, житловий будинок, розташований за адресою, Запорізька область, смт. Чернігівка, вул. Зарічна, буд. №7 відповідач придбав на підставі договору купівлі - продажу 20.03.2007р., а договір іпотеки укладено сторонами тільки 10 вересня 2007 року. В п.7.3 кредитного договору, предметом забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором виступає житловий будинок, який розташовано за адресою: Запорізька область, смт Чернігівка, вул. Зарічна, буд.7. В пунктах 1, 7, 34.1, 34.3 договору іпотеки від 10.09.2007р. вказано предмет іпотеки, саме житловий будинок розташований за адресою: Запорізька область, смт Чернігівка, вул. Зарічна, буд.7. Посилання позивача на збільшення вартості предмета іпотеки, житлового будинку за рахунок кредитних коштів з 10 000грн. до 25 000грн., протирічить оціночній вартості предмета іпотеки, 33 500грн., указаній в договорі іпотеки при його укладенні 10.09.2007р. Судом встановлено, що кредит відповідачем не був використаний на придбання житлового будинку розташованого за адресою: Запорізька область, смт Чернігівка, вул. Зарічна, буд.7. Відповідно до ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР. Отже особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду. При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Таким чином, судом встановлено, що житловий будинок розташований за адресою: Запорізька область, смт Чернігівка, вул. Зарічна, буд.7, який є предметом іпотеки, був придбаний не за рахунок кредиту отриманого [PERSON] в ПАТ КБ Приватбанк, а придбаний відповідно до договору купівлі - продажу, що підтверджено договором купівлі - продажу, договором іпотеки і тому відповідачів можливо виселити тільки з наданням іншого постійного житла. Вимоги позивача про виселення відповідачів з житлового будинку без надання іншого житла задоволенню не підлягають. Відповідно до ст.ст.10,60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюються на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 88 ЦПК України на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог підлягають стягненню [PERSON] та [PERSON] у рівних частках судовий збір по 829грн.40 коп. з кожного.

Outcome: partial