Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-18 00:00:00

26 грудня 2018 року [PERSON] звернулась до суду з цим позовом, в якому просить винести рішення про стягнення аліментів з [PERSON] на її користь на утримання сина [PERSON], [INFO] у твердій грошовій сумі в розмірі 1500 гривень щомісячно, до досягнення дитиною повноліття та стягувати аліменти на її утримання у твердій грошовій сумі 500 грн. щомісячно, до досягнення дитиною трьохрічного віку. Позов обґрунтовано наступним. 11 липня 2014 року сторони уклали шлюб. Від спільного проживання у сторін 14 жовтня 2016 року народився син [PERSON], в свідоцтві про народження якого сторони записані батьками. Їх спільне життя не склалось, протягом тривалого часу проживають окремо. Дитина знаходиться на її утриманні. Відповідач не надає допомоги на утримання дитини та на її утримання. Ухвалою суду від 21 січня 2019 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. Також, даною ухвалою запропоновано учасникам справи надати суду заяви по суті справи та докази у строк, встановлений судом. 12 лютого 2019 року не погоджуючись з позовом відповідач [PERSON] подав відзив на позов, в якому вказав, що протягом 2016 -2018 років він постійно перераховував кошти на утримання своєї сімї на імя позивача. Загальний розмір фінансової допомоги за період 2017 року по 2018 рік складає- 37800 грн. Наразі він працює менеджером з продажу та отримує мінімальну заробітну плату. Іншого заробітку не має. Не має ні автомашини, ні власного житла, проживає у найманій квартирі. Також вважає, що вимога позивача про стягнення аліментів на її утримання до досягнення дитиною трьохрічного віку в розмірі 500 грн щомісячно та аліменти на утримання дитини в твердій грошовій сумі в розмір 1500 грн. щомісячно не доведена жодними належними допустимими доказами. Просить у позові позивача відмовити. 18 лютого 2019 року від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій вона вказує, що дійсно, відповідач перераховував кошти, однак ніяк не на утримання її та дитини, а за домовленістю між ним та її батьками, на виплату її частини спільно нажитого майна, яке залишилось у відповідача та вартості ремонтів будівлі, де вони проживали після одруження, а саме в частині будинку, який знаходиться у власності рідного брата відповідача [PERSON] за адресою м. Одеса вул. Софії Перовської, 28-а. Після того як народилась дитина , відповідач не впустив її до цього будинку, тому вона змушена переїхати до своїх батьків. Приблизно в середині лютого 2017 року її батьки поїхали в м. Одесу, щоб врегулювати питання відносно повернення частини спільно нажитого з відповідачем майна. Однак він запропонував виплатити кошти за згадане майно та вартість ремонтів, на що її батьки погодилися. Просить задовольнити позов повністю. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від сторін у справі не надходили. Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч.2 ст.247\~ЦПК\~України не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що у сторін є неповнолітня дитина [PERSON], [INFO], у свідоцтві про народження якої батьками записані сторони (а.с.7). Як вбачається з свідоцтва про шлюб серії І-АМ № 14700 сторони 11 липня 2014 року уклали шлюб (а.с.6). Згідно довідки від 18 грудня 2018 року виданої Вапнярською селищною радою Томашпільського району Вінницької області [PERSON] про те, що син [PERSON], [INFO] проживає разом з матірю (а.с.8). З довідки № 379 від 20 березня 2018 року виданої [PERSON] у тому, що вона працює в ТОВ «[PERSON] - Одеса» на посаді сестри медичної поліклініки дитячого поліклінічного відділення № 1, з окладом згідно штатного розкладу. [PERSON] з 01.12.2016 року (наказ № К-233 від 01.12.2016 року) знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (а.с.9). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно\~ст.\~180\~СК\~України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч. 2 та 3\~ст.\~181\~СК\~України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до\~ст.\~182\~СК\~України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів на інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених\~статтею 184 цього Кодексу. Відповідно ч.1 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч. 1\~ст.\~8\~ЗУ\~«Про\~охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Ч. 2\~ст.\~182\~Сімейного\~кодексу\~України передбачено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків передбачених\~ст.\~184\~Сімейного\~кодексу\~України (коли розмір аліментів визначається у твердій грошовій сумі). Відповідно до п.п.3 п.17\~Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати: стан здоров»я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ст.\~8\~Закону України\~«Про охорону\~дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Як вбачається з відзиву наданого відповідачем, останній просить відмовити у в задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дитини та на утримання дружини. На підтвердження своїх заперечень відповідач надав: форму договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, платіжні доручення про перерахунок коштів та квитанції Акціонерного банку «Південний» про перерахунок коштів на імя [PERSON], також надав довідку від 04.02.2019 року про те, що він працює в ФОП [PERSON], на даний момент займає посаду продавця, дохід з 14.11.2018 року по 31.01.2019 рік склав 9928,28 грн. Суд звертає увагу на те, що надані відповідачем на підтвердження заперечень квитанції Акціонерного банку «Південний» про перерахунок коштів на імя [PERSON] не містять інформації про призначення платежу. Крім того, з платіжних доручень наданих відповідачем не вказано прізвище отримувача коштів (а.с.28-34). Таким чином, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів суд, визначаючись щодо стягнення аліментів та зважаючи на реальні і розумні потреби в матеріальному утриманні сина, взаємний обовязок батьків по його утриманні, встановлені обставини, що мають значення в їх сукупності, суд вважає справедливим та обґрунтованим стягувати аліменти на утримання дитини в твердій грошовій сумі 1200 гривень, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця до досягнення дитиною повноліття. Крім того, відповідно до ст.80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до вимог частин 2 та 4 ст. 84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка-батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює та незалежно від її матеріального становища за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Суд вважає, що позивачем правомірно пред'явлено позов до відповідача з вимогою про стягнення аліментів на своє утримання до досягнення дитиною трьох років. Суд вважає за необхідне стягувати із [PERSON] на користь позивача аліменти на її утримання у твердій грошовій сумі в розмірі 500 грн. щомісячно, до досягнення дитиною - трьох років. При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що позивач звільнена від сплати судового збору. При подачі позову до суду позивач заявила дві позовні вимоги, а тому у порядку ст. 141 ЦПК України є підстави стягнути із відповідача у дохід держави судовий збір у сумі 1409 гривень 60 коп. Таким чином з [PERSON] підлягає стягненню в доход держави 1409,60 гривень судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial