Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-10 00:00:00

26 квітня 2018 року позивач звернувся до суду з зазначеною позовною заявою. 03 травня 2018 року позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження по справі. 26 червня 2018 року закрито підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду по суті. Позовна заява обґрунтована тим, що він є власником будинку [ADDRESS] на підставі договору дарування від 07 серпня 1997 року. Його право власності на зазначений будинок зареєстроване 23.09.1997 року за номером 430 в книзі 3, стор. 51, що підтверджується інформацією КП «Окнянське районне госпрозрахункове бюро технічної інвентаризації». В його будинку зареєстрований [PERSON], який в ньому фактично не проживає, ніяким іншим чином житловим приміщенням не користується, участі у його утриманні не приймає, витрати за користування комунальними послугами не несе. Відповідача в цьому будинку зареєструвала його мати на прохання сусідки, так як сусіди продавали свій житловий будинок. Факт реєстрації місця проживання відповідача у належному йому будинку не дозволяє йому розпоряджатись ним на власний розсуд та обмежує його законні права, оскільки на теперішній час у нього виникло бажання продати цей будинок та виявився покупець, однак покупцем висунуто умову, щодо зняття всіх інших осіб з реєстрації до укладення договору купівлі-продажу. Він не може звернутись до відповідача з проханням добровільно знятися з реєстрації в належному йому будинку, так як йому невідоме його місцезнаходження. За неперевіреною інформацією, начебто, він виїхав до Російської Федерації. Таким чином, у нього виникли реальні перешкоди в розпорядженні своїм майном. Тому оскільки відповідач фактично не проживає в належному йому будинку вже понад 1 рік, він просив усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за вищевказаною адресою. Представник позивача в судовому засіданні на задоволенні позову наполягала, надавши аналогічні пояснення. Відповідачу направлялася судова повістка про виклик в судове засідання за адресою його місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку, як передбачено п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України, однак до суду повернувся конверт з довідкою Укрпошти: «за зазначеною адресою не проживає» /а.с.53/. При цьому ч.1 ст.131 ЦПК України встановлено, що учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв'язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Крім того, відповідач повідомлявся про день та час розгляду справи в порядку, передбаченому ч.11 ст.128 ЦПК України - через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади /а.с.51/. Таким чином, відповідно до вищевказаних положень ЦПК України, відповідач вважається належним чином повідомленим про день та час розгляду справи, однак в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. Тому суд визнає причини неявки відповідача неповажними і тому відповідно до п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України справа розглянута у його відсутність. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. Судом були встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Позивач є власником житлового будинку [ADDRESS], що підтверджується Договором дарування від 07.08.1997 року. Право власності зареєстровано Красноокнянським госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації на паперових носіях 23.09.1997 року в книзі 3, стор. 51, реєстр. №430. /а.с.10, 14/. В будинку позивача зареєстрований відповідач [PERSON], але фактично протягом останнього року там не проживає /а.с.13, 27/. Так, згідно акту, складеного депутатом Окнянської селищної ради Окнянського району Одеської області Ремінним О.О. від 17.04.2018 року, [PERSON] був зареєстрований в будинку [ADDRESS] у 2007 році, однак в зазначений будинок ніколи не вселявся і ніколи в ньому не проживав. Його місцезнаходження з моменту реєстрації невідоме. Його реєстрація була формальною, так як він потребував реєстрації, у зв'язку з продажем будинку його батьками /а.с.20/. За інформацією, наданою Головним центром обробки спеціальної інформації Державної Прикордонної служби України, відповідач [PERSON] починаючи з 08.07.2013 року періодично перетинав Державний кордон України на виїзд з України. Останній раз виїхав за межі України 10 січня 2018 року та станом на 27.06.2018 року в Україну не повернувся /а.с.54/. Зазначені обставини також підтверджуються поясненнями свідків. Так, свідок [PERSON] суду пояснила, що вона проживає по сусідству з будинком відповідача за адресою: [ADDRESS]. Коли вона купувала свій будинок у колишнього власника [PERSON], то висунула умову щодо зняття з реєстрації осіб, які там фактично проживали. Тому мати відповідача зареєструвала його до сусідки, до будинку [NUMBER], який на даний час належить позивачу, за згодою матері позивача. Фактично відповідач разом з батьками проживав в Республіці Молдова, а в будинку позивача був лише зареєстрований, але фактично не проживав з моменту реєстрації. На теперішній час його місцеперебування їй невідоме. Свідок [PERSON] пояснив, що він проживає по сусідству з будинком позивача вже давно. Цей будинок йому подарували батьки, коли були живі. Позивач на даний час проживає в м.Іллічівськ, а він по-сусідськи дивиться за будинком, щоб ніхто нічого не крав. Про те, що в будинку зареєстрований відповідач ні він, ні позивач не знали. Дізналися лише нещодавно, коли на адресу, за якою розташований будинок позивача, надійшов лист на ім'я відповідача, в якому йшлося про необхідність погашення заборгованості відповідача, а в іншому разі заберуть будинок, який належить позивачу, в якому відповідач зареєстрований. Фактично відповідач в зазначеному будинку не проживав. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Згідно зі ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п.1 ч.2 ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтями 316 та 317 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. На підставі ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно ст.ст.71 ч.1, 72 Житлового кодексу УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї, за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Слід звернути увагу, що судом з'ясовано, що відповідач взагалі ніколи не проживав у будинку за місцем реєстрації, не сплачував комунальні платежі, не приймав участі у підтриманні будинку в належному стані, поштова кореспонденція, надіслана відповідачу за адресою реєстрації, ним не отримується. При цьому відсутні поважні причини його відсутності в будинку, хоча з моменту реєстрації йому була надана можливість користуватись будинком, а тому суд вважає, що відповідач, не скориставшись таким своїм правом таким чином втратив право користування цим жилим приміщенням, і усунення перешкод позивачу у користуванні житлом має відбутися шляхом позбавлення відповідача права користування житловим приміщенням. Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити. Крім того, позивач відповідно до п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору. Тому згідно із ч.6 ст.141 ЦПК України з відповідача слід стягнути судовий збір у доход держави.

Outcome: approved