Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-24 00:00:00

26 листопада 2018 року позивачка звернулась до суду із зазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з 2000 року зареєстрована та проживає у квартирі за адресою: [ADDRESS]. Власником квартири є її чоловік [PERSON] Останнім часом їхні сімейні відносини погіршилися, чоловік почав застосовувати до неї психологічне та фізичне насильство. Близько двох місяців тому, [PERSON] змінив замок до вхідних дверей квартири, тим самим створивши їй перешкоди у користуванні житлом. Оскільки вона не має власного житла для постійного проживання, зареєстрована в квартирі за згодою чоловіка, то вважає, що має право на користування нею. У зв'язку з невдалими спробами отримати доступ до квартири була змушена звернутися до суду. 14 грудня 2018 року через канцелярію суду відповідач [PERSON] подав відзив на позовну заяву. Просить суд відмовити в задоволені позовних вимог, оскільки він є власником квартири, що підтверджується правовстановлюючими документами. Позивачка [PERSON] систематично псує жиле приміщення, використовує його не за призначенням, систематично порушує правила співжиття. У зв'язку з цим він вправі розпоряджатися своєю квартирою на власний розсуд та вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, хоча про місце та час розгляду справи повідомлений належним чином. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не з'явився, подав заяву про відкладення судового засідання. Ухвалою суду від 17 грудня 2018 року задоволено клопотання відповідача про допит свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Проте свідки, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду, в судове засідання не з'явились. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява та відзив на неї, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. З 22 червня 1996 року позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі (а.с. 10). Власником спірної квартири за адресою: [ADDRESS], є відповідач [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 26 липня 1999 року, виданим виконавчим комітетом Варвинської селищної ради (а.с. 26) та договором дарування, посвідченим 20 грудня 2000 року державним нотаріусом Варвинської державної нотаріальної контори (а.с. 27). На даний час у зазначеній квартирі зареєстровано три особи - позивач, відповідач та їхній син [PERSON], що підтверджується довідкою про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні за №5094 від 26 листопада 2018 року. (а.с. 9). Також підтвердженням, що позивачка [PERSON] зареєстрована за адресою місцезнаходження спірної квартири, є копія її паспорта (а.с. 3). Між сторонами склались неприязні стосунки, які були предметом розгляду Варвинського ВП Прилуцького ВП ГУНП в Чернігівській області (а.с. 7). Так, правоохоронними органами здійснювались перевірки за заявами позивачки з приводу конфліктів із відповідачем та вчиненням ним перешкод у користуванні житлом. З копії постанови Варвинського районного суду Чернігівської області від 20 листопада 2018 року вбачається, що відповідача [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, а саме за те, що 15 вересня 2018 року за місцем свого проживання він вчинив домашнє насильство, затіявши сварку зі своєю дружиною [PERSON], в ході якої вигнав її з квартири, де вони спільно проживають протягом 18 років, та не впускає до цього часу (а.с. 8). Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна, що підтверджується ч. 1 ст. 317 ЦК України. Згідно з частиною 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно зі ст. 150 ЖК УРСР власники квартири користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей, мають право на розпорядження квартирою, що знаходиться в приватній власності. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Проте ч. 5 та 6 даної статті передбачають, що власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, його діяльність може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Частинами 1, 4 ст. 156 ЖК УРСР та ч. 1 ст. 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя їх діти і батьки. Членами сім'ї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Право користування не втрачається, якщо власник житла чинить перешкоди у користуванні ним для членів своєї сім'ї. До такого висновку дійшов також Верховний Суд у постанові від 4 липня 2018 року у цивільній справі №477/1469/16-ц. Відповідно до ст. 157 ЖК членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу (якщо вони систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними). Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Отже, норми ЖК передбачають користування житловими приміщеннями приватного житлового фонду, зокрема, членами сім'ї власника та наймачами. При цьому відповідно до норм як ст. 157, так і ст. 169 ЖК УРСР виселення цих осіб здійснюється в судовому порядку. Крім того, відповідачем не доведено, що позивачка [PERSON] систематично руйнує чи псує жиле приміщення, або використовує його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття робить неможливим для інших проживання з нею в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними чи взагалі такі заходи проводились. За змістом ст. 47 Конституції України та ст. 9 ЖК УРСР кожному гарантовано право на житло. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини кожна особа має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров'я й добробуту її самої та її родини. Невід'ємне право кожної людини закріплено і в інших міжнародно - правових документах про права людини, в тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (ст.10). При цьому, як вбачається з п. 1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання. Повага до права людини на житло закріплена також в ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У разі порушення цього права передбачено право на судових захист. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право на користування жилим приміщенням. Зважаючи на те, що на даний час позивачка позбавлена можливості користуватись житлом, в якому вона тривалий час проживала, вселилась до нього за згодою власника та була в ньому зареєстрована, при вселені не було іншої угоди про порядок користування приміщенням, зі змісту позову це її єдине житло, вона не була в судовому порядку визнана такою, що втратила право користування житлом, суд вважає за можливе поновити її порушені права, задовольнивши позовні вимоги. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України необхідно стягнути з відповідача на користь позивачки судовий збір у розмірі 704 гривні 80 копійок (а.с. 1, 2). На підставі викладеного,

Outcome: approved