Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-12 00:00:00

26 листопада 2015 року позивач звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення суми боргу, мотивуючи вимоги тим, що між нею та відповідачем був укладений усний договір позики, за умовами якого позивачка передала відповідачці 60\~000 грн., а [PERSON] зобовязалась повернути їх до 15.05.2015 року у розмірі 63 000 грн. Гроші відповідачці були передані позивачкою в повному обсязі, про що відповідачка 10.11.2014 року склала розписку. В порушення умов договору, відповідач жодного платежу не здійснила, на вимоги добровільно повернути борг посилається на відсутність коштів. На підставі зазначеного просила стягнути з [PERSON] на її користь заборгованість у сумі 63 000 грн., а також сплачений при подачі позову судовий збір. В судове засідання позивачка не зявилась, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, через канцелярію суду надала заяву в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить справу розглядати без її участі, проти заочного рішення не заперечує. Відповідач, який про час і місце судового розгляду повідомлений належним чином, в судове засідання не з'явився, не повідомивши про причини неявки, від нього не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, тому суд за згодою позивача вважає можливим вирішити справу за правилами частини 1 статті 224 ЦПК України за відсутності відповідача, на підставі наявних у ній даних і доказів, з ухваленням заочного рішення. Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази у межах заявлених позовних вимог (\~стаття 11 ЦПК України\~) встановив наступне. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідносини, в яких одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. З матеріалів справи встановлено, що згідно з копією розписки від 10.11.2014 року [PERSON] отримала від [PERSON] в борг грошові кошти в сумі 60000 грн., грошові кошти зобовязалась повернути в розмірі 63 000 грн. до 15.05.2015 року (а.с.10). Суд, оцінюючи таку розписку в розумінні положень ЦК України вважає, що між сторонами в даному випадку укладений договір позики, письмова форма якого внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальником боржнику, яким у спірних правовідносинах виступає відповідач. Крім того, суд звертає увагу на правові висновки Верховного Суду України у спорі про стягнення боргу за договором позики від 18 вересня 2013 року, де вказано, що «…за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладання, та і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору…». При розгляданні зазначеного спору, суд переконався, що право стосунки між сторонами виникли саме з договору позики, а не з будь-якого іншого договору. Як вбачається з тексту розписки, позивачем надані відповідачу кошти, тобто свої зобов'язання [PERSON] виконала в повному обсязі. Згідно з ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Оскільки у боржника відсутній борговий документ чи розписка про виконання ним своїх зобов'язань повністю або частково, такий документ знаходиться у позивача, суд приходить до висновку, що відповідачем зобов'язання за договором не виконані. Таким чином, матеріалами справи встановлено, що відповідач належним чином не виконав свої зобов'язання за договором позики, борг в сумі 63 000 грн. позивачу не повернув, а тому вимога про стягнення з відповідача вказаної суми боргу підлягає задоволенню. Разом з тим, не підлягають задоволенню вимоги позивача про накладення арешту на майно [PERSON] в якості забезпечення позову, оскільки 26 листопада 2015 року та 03 грудня 2015 року позивач зверталась до суду із заявами про забезпечення позову і ухвалами Фастівського міськрайонного суду Київської області від 27 листопада 2015 року та від 04 грудня 2015 року відповідно заяви були повернуті заявникові. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Понесення позивачем судових витрат підтверджується квитанцією від 26.11.2015 року про сплату судового збору у розмірі 630,00 грн. Приймаючи до уваги вимоги ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 630,00 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial