Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-03 00:00:00

25 квітня 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Свої вимоги позивач мотивує тим, що з відповідачем зареєстрували шлюб 22 липня 2006 року. Від подружнього життя мають двох доньок: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Вказує, що близько трьох років вони не підтримують подружніх відносин та не ведуть спільне господарство. Сімя розпалась внаслідок різних поглядів на вирішення сімейних проблем та виховання дітей, а також втрати любові та поваги. Діти проживають разом з нею та перебувають на її утриманні. Відповідач не надає належної матеріальної допомоги на утримання дітей. Посилаючись на те, що подальше спільне життя з відповідачем не можливе, суперечить їхнім інтересам, просить розірвати шлюб з [PERSON] та стягнути з останнього на її користь аліменти на утримання дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] в розмірі 1/3 частки заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Ухвалою від 21 травня 2018 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом та призначено її до підготовчого засідання в порядку загального позовного провадження (а. с. 17-18). Ухвалою від 19 липня 2018 року підготовче провадження закрито, справу призначено до розгляду по суті (а. с. 34). У судове засідання позивач [PERSON] не зявилася, подала заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримує, проти ухвалення заочного рішення не заперечує (а. с. 39). Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився. Останній належним чином, шляхом публікації оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, повідомлений про час, день і місце розгляду справи (а. с. 38). На підставі ч. 10 ст. 130 ЦПК України суд розглядає справу без участі відповідача. У звязку з неявкою сторін, суд розглядає справу без їх участі, на підставі наявних доказів, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Статтею 280 ЦПК України передбачено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, враховуючи, що належним чином повідомлений відповідач у судове засідання не зявився без повідомлення причин, відзив на позов не подав, а також, що позивач проти заочного вирішення справи не заперечує, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення. Повно, всебічно і обєктивно дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості і взаємозвязку, суд приходить до наступних висновків. Згідно з ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Відповідно до ст. 112 СК України, п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дітей, що мають істотне значення. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. З матеріалів справи вбачається, що сторони у справі зареєстрували шлюб 22 липня 2006 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Сумського міського управління юстиції Сумської області, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №1106. Після укладення шлюбу подружжю присвоєно спільне прізвище [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-БП №012967 (а. с. 6). Сторони у справі є батьками [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а. с. 7-8). Як вбачається зі змісту позовної заяви, сторони у справі припинили шлюбні стосунки близько трьох років тому. Сімя розпалася внаслідок різних поглядів на вирішення сімейних проблем та виховання дітей, а також втрати взаємної любові та поваги. Відповідно до вимог ст. 51 Конституції України, ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таким чином, враховуючи обставини, викладені позивачем в заяві до суду, та встановлені фактичні обставини, суд приходить до висновку, що намір [PERSON] розірвати шлюб з відповідачем є виваженим та свідомим. Причини, з яких позивач наполягає на розірванні шлюбу є обґрунтованими та подальше спільне життя подружжя і збереження сім'ї не можливе. Сторони у справі не мають наміру поновлювати сімейно-шлюбні відносини. Крім того, суд не має права примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення або продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків та можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України, тому позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. На підставі заяви позивача та відповідно до ст. 113 СК України, якою визначено, що особа, яка змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище, суд вважає за необхідне залишити їй шлюбне прізвище [PERSON]. Щодо позовної вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дітей суд зазначає наступне. Статтею 180 СК України визначено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України та розяснень, що містяться у п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судом окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ, щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Статтею 183 СК України передбачено, що розмір аліментів на дитину може бути визначений судом у частці заробітку (доходу) матері, батька. Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, діючої на Україні з 27 вересня 1991 року, держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей. Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. З довідки Миколаївської селищної ради від 03 квітня 2018 року вбачається, що [PERSON] проживає за адресою: [INFO] разом із дітьми: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а. с. 9). Позивач працює начальником відділу охорони здоровя Миколаївської селищної ради та в період з лютого по березень 2018 року середньомісячний розмір нарахованої їй заробітної плати становить 9 463 грн. 75 коп. (а. с. 10). При визначенні розміру аліментів у даних правовідносинах суд враховує те, що неповнолітні діти знаходиться на утриманні позивача, а відповідач є особою працездатного віку і також зобовязаний матеріально утримувати дітей. Таким чином, виходячи із засад виваженості, розумності і справедливості, враховуючи, що обовязок утримувати дитину покладається на обох батьків, суд приходить до висновку про задоволення позову і стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання доньок [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] у розмірі 1/3 частки заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину щомісячно до досягнення найстаршою дитиною повноліття, починаючи стягнення з дня звернення з даним позовом до суду, тобто з 25 квітня 2018 року. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп., сплачений позивачем при зверненні до суду із позовом про розірвання шлюбу. Крім того, стягненню з відповідача на користь держави підлягає судовий збір у сумі 704 грн. 80 коп. за позовною вимогою про стягнення аліментів. На підставі викладеного,

Outcome: approved