Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-10 00:00:00

24 червня 2021 року [PERSON] звернувся до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області з позовом, предметом якого є: стягнення з відповідача 13 635 грн 00 коп. в рахунок заборгованості за договором позики, а також 11 726 грн .00 коп. в рахунок заборгованості по сплаті відсотків за користування кредитним коштами. В обґрунтування позову зазначив, що 15 березня 2021 року сторони уклали договір позики, за умовами якого [PERSON] отримав у борг 500 доларів США строком до 30 березня 2021 року, зі сплатою, у разі прострочення зобов`язань, 1 % від суми позики за кожен день прострочення. Відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав, внаслідок чого перед позивачем виникла вищезазначена заборгованість, що складається з суми основного боргу - 500 доларів США та нарахованих відсотків у сумі, еквівалентній 430 доларів США. Оскільки відповідач ухиляється від добровільного погашення боргу, позивач змушений звернутися до суду. Позивач в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутності, просив долучити до матеріалів справи оригінал розписки, вимоги задовольнити, не заперечував проти заочного судового розгляду. Відповідач в судове засідання не з`явився, про причини не явки суд не повідомив. Розглянувши позовну заяву, дослідивши долучені до матеріалів справи письмові докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 15 березня 2021 року сторони уклали договір позики, за умовами якого [PERSON] отримав від [PERSON] 500 доларів США на строк до 30 березня 2021 року. За умовами договору у разі не повернення в передбачений договором строк, боржник зобов`язується сплатити 1% від суми позики за кожний день прострочення. З розрахунку заборгованості та довідки про встановлення офіційного курсу гривні до долара США, вбачається, що станом на 24 червня 2021 року заборгованість [PERSON] за договором позики становить 25 361 грн, з яких: сума позики 500 доларів США, що еквівалентно 13 635 грн; відсотки - 430 доларів США, що еквівалентно 11 726 грн. В підтвердження цього факту до матеріалів справи долучено розписку про отримання коштів (а.с. 9). Вирішуючи цивільно-правовий спір, що переданий на розгляд суду, слід виходити з такого. Статтею 202 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК) визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Зазначений правовий висновок, зроблений Верховним Судом України, викладений в Постанові судової палати у цивільних справах від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13. Згідно з положеннями статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). При цьому, за статтею 545 ЦК України, кредитор, прийнявши виконання зобов`язання, на вимогу боржника повинен видати йому розписку про одержання виконання частково або у повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документу кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документу у боржника підтверджує виконання ним обов`язку і, навпаки, знаходження такого документу у кредитора - засвідчує факт невиконання боржником зобов`язання. Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною 2 статті 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Враховуючи викладене, а також ту обставину, що позивач свій процесуальний обов`язок доказування виконав - надав суду розписку на підтвердження факту невиконання боржником своїх зобов`язань за договором позики, суд дійшов висновку про обґрунтованість позову та наявність підстав для його задоволення. Вирішуючи питання щодо валюти повернення заборгованості, суд виходить з такого. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені ст.193, ч. 4 ст. 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». З аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці на тимчасово окупованій території України відсутня. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому, з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України, належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Зазначена правова позиція збігається з правовим висновком, якого дійшла Велика Палата Верховного Суд у справі № 373/2054/16-ц (Постанова від 19 січня 2019 року). З урахуванням викладеного, а також того, що відповідач отримав у позику 500 доларів США, суд дійшов висновку, що саме така сума у такій самій валюті має бути повернута боржником. Вирішуючи спір в частині стягнення суми нарахованих відсотків, суд бере до уваги офіційний курс, визначений Національним банком України на день розгляду справи судом, а тому стягує суму, еквівалентну 430 доларам США, за курсом 26, 76 грн за один долар США. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, що складаються із суми судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду, слід виходити з такого. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням викладеного, а також того факту, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню, суд стягує на користь позивача сплачену ним суму судового збору в розмірі 908 грн 00 коп.. На підставі викладеного,

Outcome: partial