Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-14 00:00:00

24 травня 2019 року позивач [PERSON] звернувся до Костянтинівського міськрайонного суду із позовом до відповідача ФОП [PERSON] про захист прав споживачів, стягнення вартості виробів, шкоди, завданої здоров`ю, моральної шкоди. Свої вимоги обґрунтував тим, що 27.02.2019 року між ним та відповідачем був укладений індивідуальний договір на виготовлення та установку балконного блоку - конструкції з дверей та вікна, згідно до технічного креслення, яке є невід`ємною частиною договору. У день підписання договору він через термінал Приватбанку повністю сплатив суму за договором - 4200 грн. 13 квітня 2019 року відповідач привіз та передав йому лише одне вікно без гарантійного талону, про що був складений акт приймання-передачі. До часу звернення до суду відповідач не виконав зобов`язання за договором у повному обсязі, балконний блок позивачу не передав. Крім того, на виготовленому відповідачем вікні відсутні товарний знак, номер замовлення, штамп, підтверджуючий приймання виробу технічним контролем, що передбачено ГОСТ 23166-99, який розповсюджується на віконні і балконні двірні блоки. Невиконання прийнятих на себе зобов`язань відповідач порушив вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», завдав йому матеріальну та моральну шкоду. Тому просив визнати факт невиконання відповідачем умов договору, стягнути з [PERSON] суму, сплачену за вироб 4200 грн., шкоду, завдану здоров`ю в сумі 5000 грн., моральну шкоду в сумі 20000 грн. Відповідача [PERSON] у судове засідання не з`явився, причин неявки суду не повідомив, відзиву на позовні вимоги не надав. Про час та місце розгляду справу був повідомлений у встановленому законом порядку рекомендованими листами, а також шляхом друкування оголошень на офіційному сайті (а.с.23-25,26-27,31-32,33-34,44-45,46-47). З`ясувавши вищенаведену позицію поизвача, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що 27.02.2019 року між позивачем [PERSON] та відповідачем ФОП [PERSON] був укладений Договір на виготовлення та установку балконного блоку - конструкції з дверей та вікна, згідно до технічного креслення, яке є невід`ємною частиною договору. Вартість замовлення за договором - 4200 грн. Строк виконання робіт - 30 робочих днів з дня підписання договору (а.с.8). Оплата за договором проведена позивачем у той же день - 27.02.2019 року, що підтверджується чеком терміналу Приватбанку № 136, перераховано 3990 грн., комісія банку склала 10 грн. (а.с.8). До часу звернення позивача до суду відповідач не виконав зобов`язання за договором у повному обсязі, балконний блок позивачу не передав. Згідно з вимогами ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, інтересів. Відповідно до ст. 42 Конституції України, держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. У відповідності до п. п. 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» «Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом ( ст. 129 Конституції) зобов`язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Гарантоване право кожного подати будь-який позов до суду, що стосується його цивільних прав і обов`язків, передбачений пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку Держави. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства тощо. При цьому справедливість можна трактувати як визначення нормою права обсягу, межі здійснення і захисту цивільних прав та інтересів особи адекватно її ставленню до вимог правових норм. Добросовісність означає прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. Розумність - це зважене вирішення питань регулювання цивільних відносин з урахуванням інтересів усіх учасників, а також інтересів громади (публічного інтересу). За правилом ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України). Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 3 ст. 203 ЦК України закріплено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно ч.1 ст.22 Закону України Закону України «Про захист прав споживачів» №1023-XII від 12.05.1991, захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зі змісту ч.1 ст.526 ЦК України вбачається, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). В силу ч.1 ст.611 ЦПК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно ст.615 ЦК України, у разі порушення зобов`язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання частково або у повному обсязі відповідно змінюються умови зобов`язання або воно припиняється. В силу ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За ч.3 ст.626 ЦК України, договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Згідно ст.651 ч.2, 3 ЦК України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розрахувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» №1023-XII від 12.05.1991 визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3). Відповідно до ч.1 ст.8 Закону України «Про захист прав споживачів» №1023-XII від 12.05.1991, у разі виявлення протягом встановленого гарантійного строку недоліків споживач, в порядку та у строки, що встановлені законодавством, має право вимагати: 1) пропорційного зменшення ціни; 2) безоплатного усунення недоліків товару в розумний строк; 3) відшкодування витрат на усунення недоліків товару. У разі виявлення протягом встановленого гарантійного строку істотних недоліків, які виникли з вини виробника товару (продавця, виконавця), або фальсифікації товару, підтверджених за необхідності висновком експертизи, споживач, в порядку та у строки, що встановлені законодавством і на підставі обов`язкових для сторін правил чи договору, має право за своїм вибором вимагати від продавця або виробника: 1) розірвання договору та повернення сплаченої за товар грошової суми; 2) вимагати заміни товару на такий же товар або на аналогічний, з числа наявних у продавця (виробника), товар. Відповідно до абз.1 ч.3 ст.8 Закону України «Про захист прав споживачів» №1023-XII від 12.05.1991, вимоги споживача, встановлені частиною першою цієї статті, пред`являються на вибір споживача продавцеві за місцем купівлі товару, виробникові або підприємству, що задовольняє ці вимоги за місцезнаходженням споживача. Відповідно до абз.1 ч.5 ст.8 Закону України «Про захист прав споживачів» №1023-XII від 12.05.1991, продавець, виробник (підприємство, що задовольняє вимоги споживача, встановлені частиною першою цієї статті) зобов`язані прийняти товар неналежної якості у споживача і задовольнити його вимоги. Відповідно до п.7 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» №1023-XII від 12.05.1991, договір - усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном або іншими документами (далі - розрахунковий документ). Згідно п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1996 р. № 5 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» роз`яснено, що вимоги можуть заявляти споживачі, які мають на товари квитанцію, товарний чи касовий чек або інший письмовий документ. Втрата зазначених документів, неодержання їх при придбанні товару чи неможливість їх відновлення не позбавляє споживача права доводити факт купівлі-продажу з допомогою свідків. За п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» №1023-XII від 12.05.1991, недолік - будь-яка невідповідність продукції вимогам нормативно-правових актів і нормативних документів, умовам договорів або вимогам, що пред`являються до неї, а також інформації про продукцію, наданій виробником (виконавцем, продавцем). Відповідно до абз.1 ч.5 ст.8 Закону України «Про захист прав споживачів» №1023-XII від 12.05.1991, продавець, виробник (підприємство, що задовольняє вимоги споживача, встановлені частиною першою цієї статті) зобов`язані прийняти товар неналежної якості у споживача і задовольнити його вимоги. В силу ч.3 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» №1023-XII від 12.05.1991, у разі виявлення недоліків у виконаній роботі (наданій послузі) споживач має право на свій вибір вимагати: 1) безоплатного усунення недоліків у виконаній роботі (наданій послузі) у розумний строк; 2) відповідного зменшення ціни виконаної роботи (наданої послуги); 3) безоплатного виготовлення іншої речі з такого ж матеріалу і такої ж якості чи повторного виконання роботи; 4) відшкодування завданих йому збитків з усуненням недоліків виконаної роботи (наданої послуги) своїми силами чи із залученням третьої особи; 5) реалізації інших прав, що передбачені чинним законодавством на день укладення відповідного договору. Відповідно до ст.14 Закону України «Про захист прав споживачів» №1023-XII від 12.05.1991, споживач при виявленні недоліків товару протягом гарантійного терміну в порядку та строки, встановлені законодавством, має право вимагати від продавця розірвання договору та відшкодування збитків, яких він зазнав. З огляду на вищенаведені вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», суд вважає встановленим що з боку відповідача [PERSON] наявні істотні недоліки виготовленої продукції - а саме - не відповідність фактичному змісту замовлення, ГОСТ 23166-99, так само як і одностороння відмова від виконання прийнятих на себе зобов`язань у повному обсязі відповідно до умов договору. Таким чином, у зв`язку із односторонньою відмовою від виконання зобов`язань за договором, виявленням істотного недоліку, яка виникла з вини виконавця - відповідача, споживач, в порядку та у строки, що встановлені законодавством і на підставі обов`язкових для сторін правил чи договору, має право за своїм вибором вимагати від продавця у тому числі повернення сплаченої за товар грошової суми. Тому вимоги позивача щодо стягнення з відповідача [PERSON] перерахованих грошових коштів у сумі 3990 грн., підлягають задоволенню. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за ст. 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Згідно з п. 3,5,9 роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 2005 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Позивач [PERSON] є інвалідом ІІІ групи, учасником бойових дій, невиконання відповідачем умов договору протягом тривалого часу, змушувало позивача звертатись до правоохоронних органів, призвело у кінцевому випадку до погіршення стану здоров`я, що підтверджується Висновком ДОП СП Костянтинівського ВП Бахмутського ВП ГУНП в Донецькій області від 18.04.2019 року, Випискою із медичної картки позивача про суттєве погіршення стану його здоров`я від 10.05.2019 року (а.с.13,14). Відповідачем не надано доказів які б спростовували вимоги позивача щодо стягнення шкоди, завданої здоров`ю в сумі 5000,00 грн. та моральної шкоди в сумі 20000 грн., тому позов у цій частині підлягає задоволенню. Крім того, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: partial