Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-24 00:00:00

25.08.2020 року позивач звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Пан Логістик» про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 20.12.2019 о 05:15 год [PERSON] , будучи водієм ТОВ «Пан Логістик» керуючи транспортним засобом марки «DAF XF», скоїв зіткнення з автомобілем марки «BMW 528», власником якого є позивач, внаслідок чого автомобілі отримали механічні ушкодження. Вказав, що оскільки сума страхового відшкодування, виплаченого позивачу, не покрила збитків, отриманих внаслідок ДТП, то саме відповідач зобов`язаний відшкодувати їх. Окрім того, зазначив, що на час ремонту його транспортного засобу він був змушений орендувати автомобіль. Пояснив також, що зазнав душевних переживань, а відтак просив стягнути моральну шкоду в сумі 10 000 грн. Ухвалою суду від 31.08.2020 відкрито провадження у даній цивільній справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 24.09.2020 задоволено клопотання представника позивача та постановлено проводити судове засідання у режимі відеоконференції. Ухвалою суду\~від 03.12.2020 підготовче провадження закрито та призначено судове засідання для розгляду справи по суті Представник відповідача скористався правом на подання відзиву, який надійшов до суду 13.11.2020. Вказав, що [PERSON] під час ДТП, що мала місце 20.12.2019 року, трудові (службові) обов`язки не виконував, оскільки після розвантаження товару в м. Львові, самовільно вирішив поїхати до м. Івано-Франківськ. Крім того, вказав, що у висновку експерта надано експертну оцінку вартості матеріального збитку, завданого автомобілю позивача внаслідок ДТП, що мала місце 19.12.2019, в той час як ДТП за участю [PERSON] відбулась 20.12.2019. Крім того зазначено, що договір про оренду транспортного засобу є нікчемним, так як останній укладений з позивачем як фізичною особою, однак нотаріально посвідчений не був. Одночасно зазначено, що позивачем не вказано яку саме моральну шкоду він отримав. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав. Пояснив, що копія пояснювальної записки [PERSON] , надана відповідачем як доказ невиконання останнім трудових обов`язків, не є належним доказом, оскільки на підтвердження факту самовільного заволодіння службовою особою транспортним засобом слід надати документи, оформлені за результатами службового розслідування. Вказав, що оскільки відповідних документів відповідачем надано не було, то останній, згідно ст. 1172 ЦК України зобов`язаний відшкодувати шкоду, завдану його працівником. Стосовно договору оренди транспортного засобу звернув увагу суду, що він його укладав як керівник ТОВ «ПДВ ГРУП», а відтак даний договір не потребує нотаріального посвідчення. Зазначив, що моральна шкода, завдана позивачу, полягає у душевних стражданнях, порушенні сну, емоційній напрузі, почутті образи. Представник відповідача від вступного слова відмовився. Вислухавши учасників судового провадження, розглянувши матеріали цивільної справи, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог з огляду на нижчевикладене. Судом встановлено, що 20.12.2019 о 05:15 год [PERSON] керуючи транспортним засобом марки «DAF XF», скоїв зіткнення з автомобілем марки «BMW 528», власником якого є позивач, внаслідок чого автомобілі отримали механічні ушкодження. Постановою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 30.01.2020 у справі за №352/59/20 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу. Відповідно до наявної в матеріалах справи та дослідженої судом в якості письмового доказу копії висновку експерта Павлишин Я.Д. за №10-12-19 від 16.01.2020 матеріальний збиток, завданий власнику автомобіля BMW 528, державний реєстраційний номер [NUMBER] , в результаті його пошкодження під час ДТП 19.12.2019, станом на дату виконання експертизи, складає 240 150, 87 грн. Згідно з повідомленням-відповіддю від 20.01.2021 року, наданою експертом Павлишин Я.Д., допущена у висновку експерта за №10-12-19 від 16.01.2020 технічна помилка у даті ДТП не впливає на вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля BMW 528, державний реєстраційний номер [NUMBER] , в результаті його пошкодження під час ДТП 20.12.2019, оскільки розрахунок такого збитку здійснено станом на дату виконання експертизи 16.01.2020. Спірні правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються положеннями ЦК України. Згідно з частинами першою, другою\~статті 1187 ЦК України\~джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої\~статті 1188 ЦК України). Відповідно до частини третьої\~статті 988 ЦК України\~страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором. Згідно зі\~статтею 1194 ЦК України\~особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно до пункту 22.1\~статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»\~у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Отже, відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем дорожньо-транспортної пригоди, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність. Статтями\~28,\~29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»\~передбачено, що шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті дорожньо-транспортної пригоди; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди. При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Таким чином, якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків). У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі\~\~№ 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення з винної особи різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати). Судом встановлено, що відповідальність водія [PERSON] була застрахована, та за наслідками настання страхового випадку позивачу було здійснено страхову виплату в розмірі 88 000 грн., при ліміті відшкодування у 100 000 грн. (за мінусом вартості франшизи). Дана обставина, відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України, доказуванню не підлягають як такі, що визнаються сторонами і в суду не виникає сумнівів щодо достовірності цих обставин та добровільності визнання. Одночасно судом встановлено, що відповідно до висновку експерта шкода, завдана транспортному засобу позивача, внаслідок ДТП, яке мало місце 20.12.2019 року, становить 240 150, 87 грн. Відтак позивач просив стягнути невідшкодовану матеріальну шкоду у розмірі 140 150, 87 грн (240 150, 87 грн 100\~000 грн = 140 150, 87 грн). Одночасно суд не приймає до уваги посилання представника відповідача на те, що зазначення у висновку експерта за №10-12-19 від 16.01.2020 дати ДТП 19.12.2019 свідчить про недопустимість даного доказу з огляду на таке. Згідно наявного в матеріалах справи вищевказаного висновку експерта автомобіль позивача внаслідок ДТП отримав значні пошкодження, внаслідок яких спрацювала подушка безпеки, повністю пошкоджена задня частина транспортного засобу, в тому числі із задніми нічними габаритами, що на переконання суду, унеможливлює експлуатацію даного транспортного засобу, тим паче у темну пору доби. Припущення представника відповідача про наявність пошкоджень у автомобіля до потрапляння у ДТП 20.12.2019 року не підтверджено жодними доказами. При цьому як вбачається з повідомлення-відповіді від 20.01.2021 року, наданої експертом Павлишин Я.Д., у висновку експерта була допущена технічна помилка у даті ДТП, яка не впливає на вартість матеріального збитку, оскільки розрахунок такого збитку здійснено станом на дату виконання експертизи 16.01.2020. \~ \~ \~ \~Крім того, відповідач жодних висновків експертів з оцінки вартості завданої шкоди автомобілю [PERSON] суду не надав, клопотань про призначення експертизи до суду не надходило. Стосовно твердження представника відповідача щодо безпідставного здійснення розрахунку збитку станом на дату виконання експертизи, а не на дату ДТП суд зазначає наступне. Відповідно до ч.2 ст.1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Судом встановлено, що ремонтні роботи по відновленню автомобіля марки «BMW 528», власником якого є позивач, здійснювались саме на момент проведення експертизи та були завершені у березні 2020 року. Щодо виконання на момент вчинення ДТП [PERSON] трудових (службових) обов`язків суд зазначає наступне. Згідно з частинами першою, другою\~статті 1187 ЦК України\~джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо). Відповідно до частини першої\~статті 1172 ЦК України\~юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої\~статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків). Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу. З аналізу змісту\~глави 82 ЦК України\~вбачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої\~статті 1191 ЦК\~набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування. Виходячи з наведених норм права, шкода (у тому числі моральна), завдана внаслідок ДТП із вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі № 6-108цс13, постановах Верховного Суду від 23 березня 2020 року у справі № 373/1773/18, від 20 листопада 2019 року у справі № 501/2298/16-ц, від 05 вересня 2018 року у справі № 534/872/16-ц. Відповідно до постанови Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 30.01.2020 у справі за №352/59/20 [PERSON] працює водієм у ТОВ «Пан Логістик». Одночасно представник відповідача визнав ту обставину, що 19.12.2019 року по 20.12.2019 [PERSON] виконував трудові обов`язки, так як здійснював перевезення за маршрутом Бориспіль Львів, та у водія ненормований робочий день. Разом з тим суд залишає без уваги посилання представника відповідача на пояснювальну записку [PERSON] як на доказ, що свідчить про невиконання останнім службових обов`язків з огляду на таке. Згідно з ч.1, ч.2 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. \~Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. При цьому суд не оцінює пояснювальну записку [PERSON] , як показання, оскільки вони не були надані останнім безпосередньо в даному судовому засіданні. Жодних клопотань з приводу допиту даної особи в якості свідка до суду не надходило. Крім того, суд оцінюючи вищевказаний документ як письмовий доказ, можливість використання якого передбачена п.1 ч.2 ст.76 та параграфом 3 гл.5 р.1 ЦПК України, зазначає, що такі пояснення були надані [PERSON] тільки 25.01.2020 року, тобто більше ніж місяць після ДТП. Дана записка не містить відмітки про її реєстрацію та відповідачем не надано жодних документів, прийнятих за результатами проведення розслідування. Дана обставина, на переконання суду, ставить під сумнів достовірність даних, викладених у ній. Водночас представник відповідача зазначив, що після розвантаження товару у м. Львів [PERSON] мав повернутися до м. Київ, проте жодних шляхових листів на підтвердження цієї обставини суду не надав. Разом з тим в судовому засіданні пояснив, що службове розслідування було проведено в усному порядку, до правоохоронних органів з приводу самовільного заволодіння транспортним засобом не зверталися. При цьому відповідно до висновку ВС у постанові №910/20622/17 від 19.09.2018 року пояснювальна записка не доводить неправомірне заволодіння особою транспортним засобом та використання його в особистих цілях. Таким чином, в порушення вимог ч.1 ст.81 ЦПК України належних доказів, які б доводили факт самовільного заволодіння [PERSON] транспортним засобом, відповідачем не надано. Одночасно суд звертає увагу на те, що особливістю деліктної відповідальності за завдану шкоду є презумпція вини завдавача шкоди. Тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди, а позивач доводить лише факти, на яких ґрунтуються його позовні вимоги. З урахуванням викладеного, оскільки під керуванням водія [PERSON] , який перебував на той час у трудових відносинах із відповідачем, сталась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «DAF XF», який на праві власності належить відповідачу, належних доказів того, що той день для [PERSON] був неробочим чи, що останній заволодів ним неправомірно, відповідачем суду не надано, то позовні вимоги в частині стягнення завданої матеріальної шкоди в розмірі 140 150, 87 грн. підлягають до задоволення. Щодо обгрунтованості вимог про стягнення моральної шкоди судом встановлено наступне. Так, частинами першою-третьою\~статті 23 ЦК України\~визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Судом встановлено, що транспортний засіб позивача був істотно пошкоджений, у зв`язку із чим [PERSON] був позбавлений можливості тривалий час його використовувати за призначенням, що і призвело до сильних душевних переживань. Останні, як зазначив позивач, призвели до порушення сну, емоційної напруги, почуття образи та обуреності. Відтак, на переконання суду, достатнім та справедливим буде стягнення з відповідача на користь позивача 2 000 грн моральної шкоди. Відносно вимоги позивача про стягнення із відповідача вартості витрат на оренду транспортного засобу, то суд вважає їх необгрунтованими з огляду на наступне. Загальними положеннями про найм (оренду) передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди) (стаття 759 ЦК України). Частиною третьою\~статті 640 ЦК України\~встановлено, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Згідно з частиною другою\~статті 799 ЦК України\~договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі;\~договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої\~статті 220 ЦК України\~в разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно з частинами першою, другою\~статті 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до частини першої\~статті 216 ЦК України\~встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Суд не приймає до уваги посилання представника позивача на укладення договору оренди транспортного засобу від 23.12.2019 року між ФОП [PERSON] та позивачем як керівником ТОВ «ПДВ ГРУП» , оскільки як вбачається зі змісту даного договору ні у реквізитах сторін ні у назвах сторін договору дана інформація не зазначена. Відтак, оскільки судом встановлено, що договір, який укладений з фізичною особою [PERSON] , нотаріально не посвідчений, тому є нікчемним, та відповідно до ст. 216 ЦК України не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю та у даному випадку не може слугувати підставою для стягнення коштів з відповідача. З урахуванням вищевикладеного в задоволенні позову у цій частині слід відмовити. Таким чином позов підлягає до часткового задоволення. Щодо розподілу процесуальний витрат, то суд зазначає таке. Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові\~витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~у разі\~часткового задоволення\~позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат». На підтвердження понесення позивачем витрат на правничу допомогу суду було надано ордер серії СЕ за №1010244, договір про надання правничої допомоги від 25.05.2020, квитанція за №17 від 31.07.2020 на суму 9 918,30 грн, розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу та акт наданих послуг. Дані документи, на переконання суду, є достатніми для задоволення вимог про відшкодування таких витрат пропорційно до суми задоволених позовних вимог, а саме в розмірі 6 545,88 грн. Окрім того позивачем було сплачено вартість експертизи, за результатами якої складено висновок експерта за №10-12-19 від 16.01.2020, що підтверджується розрахунковою квитанцією серії АСГК №969398 на суму 10 200 грн. Дані витрати теж підлягають стягненню із відповідача пропорційно до задоволених позовних вимог, а саме в сумі 6\~732 грн. Стосовно судового збору, то як вбачається з матеріалів справи при поданні позову до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2\~985,80 грн., однак при здійсненні розрахунку суми судового збору у даній цивільній справі судом встановлено, що за подання даної позовної заяви до сплати підлягав судовий збір у сумі 2\~879 грн. Таким чином, відповідно до ст. 141 ЦПК слід стягнути з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволених позовних вимог 1\~900,14 грн судового збору. На підставі наведеного, ст. ст. ст.1172, 1187, 1192, 1194 Цивільного кодексу України,

Outcome: partial