Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-15 00:00:00

26.02.2015 року [PERSON] через свого представника [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON], третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача [PERSON] про визнання недійсним договору дарування, визнання нерухомого майна предметом іпотеки, який мотивовано тим, що 20.04.2007 року [PERSON] позичив [PERSON] 202\~000 грн., що складало в еквіваленті станом на час надання коштів 40\~000 доларів США, строком на 6 років на підтвердження чого між сторонами було укладено відповідний договір позики у письмовій формі. Відповідно до умов договору позики [PERSON] вказав, що забезпечує повернення позики заставою належної йому на праві власності земельної ділянки розміром 0,035 га, розташованої за адресою м. Вінниця, вул. Новопрорізна 7. 07.07.2007 року [PERSON] позичив [PERSON] 436500, 00 грн., що складало в еквіваленті 90\~000 доларів США зі строком повернення до 07.07.2011 року, на підтвердження чого між сторонами було укладено відповідний договір позики у письмовій формі. Умови договорів позики [PERSON] не виконувались з самого початку. Борг відповідно до взятих на себе зобовязань [PERSON] не повернуто. З метою врегулювання ситуації, яка склалась між позивачем та [PERSON], було досягнуто домовленість про прощення боргу [PERSON] за умови, що той буде займатися будівництвом та реконструкцією будинку № 7 по вул. Новопрорізній в м. Вінниці, який на той час належав на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] (дружині позивача), та після закінчення будівництва передасть належну йому частку земельної ділянки на користь позивача. Вказані будинок та земельна ділянка, на якій він розташований, був успадкований [PERSON] та [PERSON], які являються рідними братом та сестрою. Кошти на реконструкцію та будівництво будинку надавались [PERSON] та мали бути використані [PERSON] для будівництва нового будинку за вказаною адресою. Факт надання коштів [PERSON] та отримання їх [PERSON] із відповідним призначенням на будівництво будинку, підтверджується розпискою підтвердженням від 20.12.2009 року на суму 269367, 02 доларів США, та розпискою підтвердженням від 09.09.2012 року на суму 265367,00 доларів США. Всього на суму 534734, 02 доларів США. Взяті на себе зобовязання [PERSON] належним чином не виконував, у звязку з чим 23.10.2012 [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності на ? частину будинку. Під час розгляду вказаної справи сторони дійшли згоди про врегулювання спору мирним шляхом, а саме шляхом укладення договору врегулювання боргових зобовязань. 20.11.2012 року між позивачем та [PERSON] укладено договір врегулювання боргових зобовязань, відповідно до умов якого сторонами було погоджено прощення [PERSON] [PERSON] частини боргу на підставі ст. 605 ЦК України та закріплено остаточну суму боргу [PERSON] перед [PERSON] у розмірі 90\~000 доларів США (п. 1.4 Договору). Згідно п. 1.5 Договору [PERSON] взяв на себе зобовязання повернути [PERSON] вказану суму заборгованості не пізніше 31.12.2013 року у гривні в сумі, еквівалент якої складатиме 90\~000 доларів США на момент повернення. Пунктами 2.3. та 2.4. Договору врегулювання передбачено, що укладаючи цей Договір сторони передбачають, що повернення коштів буде відбуватись за рахунок продажу [PERSON] належної йому 33/100 частки житлового будинку № 7 по вул. Новопрорізній в м. Вінниці. Дії [PERSON], щодо продажу належної йому частки будинку мають носити реальний характер. [PERSON] має докладати всіх необхідних від нього зусиль з метою продажу будинку в розумні строки та не допускати затягування продажу будинку або будь якої іншої бездіяльності в своїх діях, що може призвести до порушення інтересів [PERSON] за цим Договором. Відповідно до п. 2.7 Договору, в незалежності від ціни продажу частини будинку, сума коштів, яка залишається у власності [PERSON] має складати не менше 60\~000 доларів США у гривневому еквіваленті на день здійснення реалізації. Згідно п. 2.13. Договору врегулювання боргових зобовязань після отримання всіх необхідних правовстановлюючих документів на 33/100 часток вказаного будинку, [PERSON] зобовязується не пізніше 10 денного строку передати належну йому частку будинку в іпотеку [PERSON] з метою виконання зобовязань щодо повернення боргу за цим договором. Незважаючи на досягнення наведених вище домовленостей [PERSON] не виконав та не намагався їх виконати. Користуючись тим, що [PERSON] проживає за межами України [PERSON] належним чином оформив право власності на 33/100 часток новозбудованого будинку № 7 по вул. Новопрорізній у м. Вінниці, але замість продажу будинку з метою виконання зобовязань за Договором врегулювання та погашення заборгованості перед [PERSON], [PERSON] відчужив 33/100 часток будинку № 7 по вул. Новопрорізній у м. Вінниці на користь свого сина [PERSON], шляхом укладення договору дарування. Позивач, посилаючись на норми зобовязального права ЦК України а також положення ст. 3 Закону України «Про іпотеку», вказує на те, що наведений вище договір дарування є фіктивним, оскільки він не спрямований на реальне настання наслідків, що ним обумовлені, оскільки [PERSON] продовжує проживати у спірній частині будинковолодіння, укладення наведеного вище договору дарування на думку позивача свідчить виключно про бажання уникнути відповідальності шляхом звернення стягнення на спірну частину будинку з метою погашення заборгованості перед [PERSON], а тому просить визнати недійсним договір дарування 33/100 часток будинку № 7 по вул. Новопрорізній у м. Вінниці, що укладений між [PERSON] та [PERSON] в силу його фіктивності та визнати вказану частину будинковолодіння предметом іпотеки. Вказані обставини і стали підставою для звернення до суду з вказаною позовною заявою. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] [PERSON] позовні вимоги підтримав з тих же підстав, що наведено у позовній заяві, просив задоволити позов у повному обсязі. Додатково зазначив, що п. 2.13 Договору врегулювання боргових зобовязань не виконаний в силу неправомірної поведінки відповідача [PERSON] Вказує на те, що про фіктивність правочину (договору дарування) свідчить те, що відповідач [PERSON] після його вчинення продовжує проживати у відповідній частці спірного будинковолодіння. В свою чергу відповідач [PERSON] проживає в іншому місці та не має жодного відношення до вказаної спірної частини будинковолодіння. [PERSON] не здійснює жодної із правомочностей власника. Представник відповідача [PERSON], - [PERSON], заперечував проти задоволення позову з тих підстав, що договір дарування укладено в належній формі і сам факт укладення договору дарування підтверджує те, що сторони бажали досягти правового результату, що передбачено договором. Частка будинковолодіння подарована батьком [PERSON], своєму сину [PERSON] Представник позивача вважає, що відбулось повне виконання договору дарування. Просив зважити суд на п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України, який дає розяснення з приводу врегулювання виниклих спірних правовідносин. Він погоджується, що відбулось порушення договору врегулювання боргових зобовязань, але це не дає правової можливості визнавати договір дарування недійсним. З приводу позовних вимог про визнання спірної частини будинковолодіння предметом іпотеки зазначив, що іпотечний договір взагалі не був укладений. Факт наявності боргу він визнає, однак дійсність умов договору про врегулювання боргових зобовязань він заперечує. Він особисто разом з представником позивача [PERSON] приймав участь в складенні та підписанні вказаного Договору врегулювання боргових зобовязань, однак те, що його на даний час неможливо виконати є питанням позивача. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні повідомив, що позов він не визнає, борг свій визнає в сумі 60\~000 тисяч доларів США. Станом на час підписання Договору про врегулювання боргових зобовязань, в ньому зазначено, що він визнає борг у сумі 90\~000 доларів США, однак він підписав вказаний договір хоч і в присутності свого і на той час представника [PERSON], та представника позивача [PERSON], однак під тиском позивача [PERSON] Враховуючи це не можна сказати, що він і станом на час підписання договору визнавав борг в розмірі 90\~000 доларів США. На запитання представника позивача він повідомив, що дійсно вони домовлялись під час підписання Договору, що на протязі 3 4 днів з часу підписання Договору він передасть свою частину в іпотеку, однак він п. 2.13 Договору не виконав, а чому не виконав, бо в нього було вільне волевиявлення подарувати свою частину будинку своєму сину. На запитання представника позивача повідомив, що його син [PERSON], постійно проживає в м. Чернівці, і в м. Вінниці він ніколи не проживав. В будинку на даний час та з часу прийняття його в експлуатацію проживає він та його дружина, та після вчинення договору дарування зі своїм сином фактично будь які обставини не змінились. Комунальні платежі за вказану частину будинковолодіння сплачує саме він, доглядає за будинком та земельною ділянкою теж тільки він. На запитання суду він повідомив, що оригінал договору дарування, що укладений між ним та його сином, копію якого його представником долучено до матеріалів справи зберігається та постійно перебуває саме у нього. Інші учасники судового розгляду а саме [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не зявились, будучи неодноразово належним чином повідомленими про день, час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомили. За таких обставин суд вирішив проводити розгляд справи у відсутність відповідача [PERSON] та третьої особи [PERSON], оскільки вони будучи належним чином повідомленими про день, час та місце розгляду справи не виявили бажання бути присутніми в судовому засіданні та висловити свою позицію з приводу позовних вимог. Суд, заслухавши представника позивача [PERSON], відповідача [PERSON] та його представника [PERSON], детально проаналізувавши матеріали справи, дослідивши докази в їх сукупності та взаємозвязку, давши їм належну правову оцінку, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог. Відповідно до ст. ст. 3, 10 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним. Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що відповідно до договору позики від 20.04.2007 року укладеного між [PERSON] як позикодавцем з однієї сторони та [PERSON] як позичальником з іншої сторони, останній, відповідно до п. 1 вказаного Договору отримав в борг грошові кошти в розмірі 202\~000 грн., що на день передачі складало еквівалент в доларах США 40\~000, під 7 % річних, нарахування яких передбачено з моменту підписання цього Договору. З п.п. Б п. 2 вказаного Договору вбачається, що кінцевий розрахунок відносно повернення суми боргу, повинен бути здійснений на протязі 6 років, включаючи 1 рік на будівництво житлового будинку за адресою м. Вінниця, вул. Новопрорізна 7. При цьому сума боргу, яку належить повернути, на день кінцевого розрахунку, повинна відповідати еквіваленту суми боргу в американських доларах, в розмірі 40\~000, а також проценти по курсу НБУ в день передачі грошей. Згідно п. 4 вказаного Договору, у випадку, коли позичальник не поверне суму боргу у встановлений строк, він зобовязаний сплатити суму боргу відповідно до ст. 625 ЦК України з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. У випадку не повернення коштів, позичальник передає право на володіння земельною ділянкою за адресою м. Вінниця, вул. Новопрорізна 7, в розмірі 0,035 га. (а.с. 6). Згідно договору позики від 07.07.2008 року укладеного між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] передав у власність [PERSON], 436500 грн., що на час передачі (згідно курсу НБУ станом на 07.07.2008 року) було еквівалентно 90\~000 доларів США, зі строком повернення до 07.07.2011 року, з нарахуванням відсотків за користування позикою в розмірі 10 % річних від загальної суми позики. Згідно п. 2 вказаного договору зазначена сума позики отримана [PERSON], від [PERSON] повністю до підписання цього Договору. Також вказаним Договором передбачено наслідки неповернення позики в обумовлений сторонами строк. (а.с. 7). Як вбачається з письмового підтвердження від 20.12.2009 року [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], за взаємною згодою склали вказане підтвердження про те, що станом на 19.12.2009 року, ця угода затверджує, що сума витрачена на будівництво житлового будинку, за адресою м. Вінниця, вул. Новопрорізна 7, складає 296367,02 американських Доларів. Дана сума була внесена [PERSON] і передана [PERSON] на будівництво всього будинку (а.с. 8). Згідно письмового підтвердження від 09.09.2012 року [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], за взаємною згодою склали вказане підтвердження про те, що станом на 09.09.2012 року сума витрачена на будівництво житлового будинку, за адресою м. Вінниця, вул. Новопрорізна 7, складає 265367,50 американських Доларів. (а.с. 9). З п.п. 1.3 1.5 Договору про врегулювання боргових зобовязань від 20.11.2012 року вбачається, що сторони за результатами переговорів вирішили остаточно врегулювати боргові зобовязання боржника [PERSON] перед кредитором [PERSON], та домовились про те, що згідно описаних вище розписок [PERSON] передав [PERSON], суму коштів в розмірі 407874 долари США, які останній зобовязаний був використати на будівництво житлового будинку по вул. Новопрорізна 7, в м. Вінниці. Частина із вказаної суми коштів, яка була передана боржникові для будівництва його частки будинку складає 120\~000 доларів США. Станом на день укладення цього Договору сума боргу Боржника перед Кредитором, яка є погоджена сторонами складає 90\~000 доларів США. Також сторони погодили що усі боргові зобовязання по вказаним вище усім розпискам, крім тих, що зазначені в першому реченні даного пункту договору припиняються, в звязку з прощенням Кредитором боргу Боржника на підставі ст.. 605 ЦК України. За домовленістю сторін вказана сума коштів повинна бути повернута Кредитору у гривні, що на момент повернення повинна становити 90\~000 доларів США та Боржник повертає Кредитору вказані кошти не пізніше 31.12.2013 року. (10 14). П. 2.3. вказаного Договору сторони передбачили, що повернення коштів буде відбуватись за рахунок продажу Боржником належної йому 33/100 частки житлового будинку № 7, по вул. Новопрорізна в м. Вінниці, та домовились, що продаж вказаної частини будинку має бути здійснений за ціною не нижче 150\~000 доларів США, в гривневому еквіваленті на день продажу; та в незалежності від ціни продажу вказаної частини будинку, сума коштів, яка залишиться у власності Боржника має складати не менше 60\~000 доларів США. З п. 2.13. вказаного Договору вбачається, що після отримання всіх необхідних правовстановлюючих документів на 33/100 часток вказаного будинку, Боржник зобовязується не пізніше десятиденного строку передати належну частку будинку в іпотеку Кредиторові з метою забезпечення виконання зобовязань щодо повернення боргу за цим Договором. З декларації про готовність обєкта до експлуатації від 16.12.2012 року вбачається, що станом на наведену дату двоповерховий житловий будинок садибного типу по вул. Новопрорізній 7 у м. Вінниця будівництвом завершений, а згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 11.03.2013 року, що видане реєстраційною службою Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, [PERSON], зареєстрував на себе 33/100 часток житлового будинку, Вінницька область, м. Вінниця, вул. Новопрорізна 7 (а.с. 60 61, 63 64). Згідно нотаріально посвідченого договору дарування від 27.11.2013 року, реєстровий запис № 3588 [PERSON] подарував [PERSON] 33/100 часток житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами № 7, по вул. Новопрорізній в м. Вінниці (а.с. 103 105, 109 - 110). Статтею 627 ЦК України визначено принцип свободи договору, зокрема, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Недотримання умови свободи договору тягне за собою його недійсність. Відповідно до вимог ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно з вимогами ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.ст. 717, 719 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно ч.ч. 1,4 ст. 722 ЦК України право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунку. У цьому звязку суд звертає увагу на те, що в судовому засіданні встановлено, що оригінал договору дарування перебуває у [PERSON], про що ним особисто повідомлено, та він не заперечує, що титул володіння (правовстановлюючі) документи постійно зберігаються у нього. Відповідно до ч.1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1 3, 5, 6 статті 203 ЦК України; Особа, яка не була учасником правочину, може звернутися до суду з позовом про визнання правочину недійсним, якщо таким правочином порушено право цієї особи і воно може бути відновлено шляхом повернення сторін до первісного стану. Статтею 234 ЦК України встановлено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, що зумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений, його нотаріального посвідчення та державної реєстрації. Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним. Пунктом 24 постанови пленуму ВСУ від 06.11.2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Окрім того, узагальненнями практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними від 24.11.2008, Верховний суд України зазначив, що необхідно враховувати, що саме по собі невиконання сторонами правочину не означає, що укладено фіктивний правочин. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача. У цьому звязку суд зазначає, що відповідачем [PERSON], в судовому засіданні не заперечувався факт наявності грошових боргових зобовязань перед [PERSON] а також факт врегулювання останнім та позивачем виниклих правовідносин шляхом підписання Договору про врегулювання боргових зобовязань від 20.11.2012 року. Додатково факт визнання [PERSON] наявності боргу перед позивачем також підтверджується заявою представника [PERSON], - [PERSON], від 07.07.2015 року, що міститься в матеріалах справи та спрямована на адресу суду, згідно змісту якої: у звязку з пошуком [PERSON] грошових коштів для можливості мирного врегулювання спору, він просить відкласти розгляд справи як мінімум на 3 4 тижні (примирення не відбулось). (а.с. 77). Разом з тим, [PERSON], всупереч домовленостям, зафіксованим в Договорі від 20.11.2012, з приводу порядку погашення боргу, а саме шляхом продажу належних йому 33/100 частин будинковолодіння, за адресою м. Вінниця, вул. Новопрорізна 7, оформивши 11.03.2013 року на себе право власності на обумовлену частину наведеного нерухомого майна не вчинив жодних дій спрямованих на реалізацію вказаної частини будинковолодіння, з метою погашення боргу, а умисно діючи всупереч досягнутим в Договорі домовленостям, з метою уникнення виконання досягнутих домовленостей здійснив відчуження вказаної частини будинковолодіння на користь свого сина [PERSON], обдарувавши його вказаним майном. За результатами дослідження фактичних обставин справи, письмових доказів, що наявні в матеріалах справи та враховуючи позицію відповідача [PERSON] в судовому засіданні судом встановлено факт вчинення правочину (договору дарування) без наміру створення правових наслідків, тобто вчинення фіктивного правочину, відповідно до ч.2 ст.234 ЦК України, оскільки після вчинення договору дарування дарувальник [PERSON], залишився та продовжує проживати у спірному будинку станом на час розгляду справи, він обслуговує вказаний будинок, стежить за чистотою земельних ділянок, сплачує за нього комунальні платежі, проводить усі ремонтні та будівельні роботи, у нього наявні всі правовстановлюючі документи на будинковолодіння (зокрема оригінал договору дарування). За результатами судового розгляду встановлено, що [PERSON] після вчинення договору дарування продовжує відноситись до вказаного нерухомого майна, як до свого, обслуговує його, стежить за підтриманням його нормального стану. Обдарований [PERSON], в спірному будинку ніколи не проживав та не проживає, має постійне місце проживання в м. Чернівці, спірну частину будинковолодіння він не обслуговує і фактично долею будинку він не цікавиться. Грошових коштів на його утримання в придатному для проживання стані не вкладає, комунальних платежів не сплачує, в жодне судове засідання, в якому певним чином вирішується доля цієї нерухомості (позбавлення саме його права власності на вказану частину будинковолодіння) не зявився, будь яких заперечень з приводу позову не надіслав, фахівця в галузі права на захист своїх інтересів в судовому засіданні не найняв, що свідчить про його байдужість до вирішення поставлених на розгляд суду питань, які напряму та безпосередньо зачипають його права та інтереси. Наявність у відповідача [PERSON] правовстановлюючого документу на імя відповідача [PERSON] свідчить про те, що обдарований фактично не прийняв у дарунок вказаний будинок, відповідно до вимог ч. 4 ст. 722 ЦК України. Враховуючи викладене, вчинений договір дарування є фіктивним та вчиненим без наміру настання наслідків, що ним обумовлено. Умисел [PERSON] спрямований на укладення фіктивного правочину підтверджується тим, що останній, знаючи про досягнення домовленості про порядок врегулювання грошових зобовязань, з метою уникнення виконання зобовязань обдарував свого сина [PERSON] вказаним нерухомим майном. Умисел [PERSON] спрямований на укладення фіктичного правочину, без настання реальних юридичних наслідків, що ним обумовлені підтверджується тим, що [PERSON], у спірному будинку не проживає, грошові кошти на утримання своєї власності не витрачає, комунальні платежі за утримання нерухомості не сплачує, по суті долею вказаного будинковолодіння не цікавиться, проживає в іншому місці, в судових засіданнях свою позицію з вказаного приводу не висловив. В сукупності вказані обставини свідчать про наявність умислу обох сторін правочину на укладення фіктивного правочину (договору дарування) без створення будь яких реальних юридичних наслідків, що виникають з договору дарування, сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину. [PERSON] жодної із правомочностей власника з часу укладення договору дарування не здійснює. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання недійсним договору дарування 33/100 часток будинку № 7 по вул. Новопрорізній у м. Вінниці, укладеного між [PERSON] та [PERSON] підлягають до задоволення, оскільки вказаний правочин є недійсним в силу його фіктивності, оскільки правочин не спрямований на настання реальних наслідків, що ним передбачені, а вчинений з метою ухилення [PERSON] від виконання своїх грошових зобовязань перед [PERSON] Що стосується позовних вимог про визнання спірної частини будинковолодіння предметом іпотеки суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Статтею 589 ЦК України визначено, що у разі невиконання зобовязання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Згідно ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Згідно ст. 18 Закону України «Про іпотеку» іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. У вказаній нормі закону також наведено істотні умови договору іпотеки, дотримання яких є умовою дійсності договору іпотеки. Згідно ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно з ч. 1 ст. 33, ч. 1 ст. 12 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Таким чином можливість задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки може мати місце виключно у разі укладення іпотечного договору відповідно до вимог закону в належній формі з досягненням згоди щодо усіх істотних умов договору іпотеки, що визначені ст. 18 Закону України «Про іпотеку». Враховуючи наведені норми Закону та з огляду на те, що договір врегулювання боргових зобовязань укладено між сторонами у простій письмовій формі, без дотримання вимоги закону про його нотаріальне посвідчення (в частині врегулювання іпотечних взаємовідносин), суд приходить до висновку, що положення договору про врегулювання боргових зобовязань, які стосуються передачі 33/100 часток будинковолодіння в іпотеку до спливу 10 днів з моменту отримання правовстановлюючих документів, не можуть свідчити про досягнення сторонами в належній формі домовленості щодо усіх істотних умов договору, оскільки попередній договір про передачу в майбутньому нерухомого майна в іпотеку нотаріально не посвідчений. Також суд зважає на те, що законом не передбачено такого наслідку невиконання боржником свого грошового зобовязання про передачу майна в іпотеку як визнання нерухомого майна іпотечним майном, а тому суд приходить до висновку, що позивачем не вірно обрано спосіб захисту свого цивільного права, шляхом визнання 33/100 часток будинковолодіння, за адресою м. Вінниця, вул. Новопрорізна 7 іпотечним майном. Посилання на ст. 3 Закону України «Про іпотеку» згідно якої іпотека виникає з поміж іншого також на підставі рішення суду, до спірних правовідносин з описаних вище мотивів не підлягає до застосування, так як до іпотеки, яка виникає на підставі рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Враховуючи наведене в задоволенні позову в цій частині слід відмовити. При подачі позову до суду позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 243, 60, разом з тим як вбачається з позовної заяви, позивачем до відповідача заявлено дві вимоги немайнового характеру, одна з яких судовим збором неоплачена, попри те, що позовна заява на стадії відкриття провадження залишалася без руху з цих же підстав. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку що з позивача на користь держави слід стягнути судовий збір за другу вимогу немайного характеру (про визнання 33/100 часток будинковолодіння предметом іпотеки), в задоволенні якої судом відмовлено, а з відповідачів на користь позивача, відповідно до ст. 88 ЦПК України, підлягає стягненню солідарно понесені витрати на сплату позивачем судового збору за вимогою немайнового характеру, яка судом задоволена в сумі 243, 60 грн.

Outcome: approved