Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-15 00:00:00

24 грудня 2020 року позивач звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів з відповідача [PERSON] на її користь на утримання доньки [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 частки від усіх видів доходів щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідно віку до досягнення дитиною повноліття. Позовні вимоги мотивує тим, що вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 23.09.2017 року, проте більше року проживають окремо. У шлюбі у них народилася донька [PERSON] , [INFO] , яка на даний час проживає разом з позивачем та перебуває на її утриманні. Відповідач не приймає участі у вихованні та утриманні дитини, не цікавиться її здоров`ям, розвитком, навчанням, матеріальним та моральним становищем дитини. Зазначає, що відповідач інших осіб на утриманні не має, є працездатним, його стан здоров`я дозволяє працювати, а тому є підстави для стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини. З огляду на це, просить стягнути з відповідача аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 частки від усіх видів доходів щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідно віку до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою суду від 20.01.2021 року відкрито провадження у даній справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням сторін. Учасники справи, заперечень щодо можливості судового розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін не висловили, тому з урахуванням положень частини п`ятої ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглянув справу на підставі наявних у ній матеріалів. Відповідач [PERSON] подав відзив на позов, в якому зазначив, що позовні вимоги визнає частково, а саме просив стягувати аліменти на утримання доньки в розмірі 1600,00 гривень на дитину, в іншій частині просив відмовити, оскільки дана сума є для нього зависокою. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до такого висновку. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які на свій розсуд розпоряджаються процесуальними правами, реалізують право на судовий захист; кожна сторона зобов`язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, обов`язок доказування позову лежить на позивачеві; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; зловживання процесуальними правами недопустиме (ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 44, 76-82 ЦПК України). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення ( ст. 77 ч. 2 ЦПК України). Про задоволення позову рішення може бути прийняте лише за умови обґрунтованості та доведеності позовних вимог ( ст.ст. 89, 263-265 ЦПК України). Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 23.09.2017 року, що підтверджується свідоцтвом про народження від 23.09.2017 року ( а.с. 8). Сторони є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження від 14.05.2019 року (а.с. 7 ). Відповідно до довідки, виданої Головним управлінням Держспоживслужби в Закарпатській області № 7 від 27.01.2021 року, [PERSON] працює в Головному управління Держспоживслужби в Закарпатській області на посаді провідного спеціаліста, його дохід з липня 2020 року по січень 2021 року складає 71 521,11 гривень ( а.с. 29). Згідно ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989p., батько (- ки) або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення знайшло своє відображення в українському законодавстві. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч.2 ст.51 Конституції України) закріплюється в сімейному законодавстві (ст. 180 СК України). Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно до ч. 1 ст. 184 СК України і роз`яснень, викладених в пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № З «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ відносно батьківства, материнства і стягнення аліментів», якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі; вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно із ч. 2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При цьому законодавство не містить вимоги визначення точного розміру аліментів як половини відповідного розміру прожиткового мінімуму на дитину, відповідні розміри прожиткового мінімуму є не абсолютними величинами (базою) для визначення розміру аліментів, а можуть слугувати лише певним орієнтиром при вирішенні питання, яким суд не зв`язаний з огляду на фактичні обставини справи, динаміку дійсних витрат тощо. Не погоджуючись з позовними вимогами, відповідач зазначає, що не має змоги сплачувати аліменти в заявленому позивачем розмірі, тому просить визначити йому аліменти на утримання доньки в розмірі 1600,00 гривень на дитину. Однак, не спростовують обґрунтованості позовних вимог заперечення відповідача, поданому у відзиві, оскільки, посилаючись на цю обставину, відповідач всупереч положенням ч. 3 ст. 12 та ст. 81 ЦПК України, не надав належних доказів. Як вбачається, відповідач є молодим за віком та має постійне місце роботи, що свідчить про можливість відповідача надавати матеріальну допомогу своїй дитині. Посилання відповідача, що він не впевнений чи зможе в подальшому платити таку суму аліментів, оскільки може втратити роботу, не заслуговують на увагу так, як згідно із ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Проаналізувавши досліджені судом докази в їх сукупності, при визначенні розміру аліментів на утримання дитини, суд враховує всі обставини справи, вимоги розумності, виваженості, співмірності (пропорційності) і справедливості, суд дійшов висновку визначити розмір аліментів в розмірі 1/4 частки від усіх видів доходів щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідно віку до досягнення дитиною повноліття. Як відповідач, так і позивач, в рівних частках повинні утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття, що разом із присудженим розміром аліментів забезпечить належне утримання дитини. Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір.

Outcome: approved