Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-15 00:00:00

24.11.2016 року [PERSON] звернувся з позовом до суду та просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 4650 грн., середньомісячний заробіток за несвоєчасний розрахунок в сумі 14864,95 грн., мотивуючи тим, що з 12.12.2014 року працював у відповідача підсобним працівником. 28.01.2016 року була звільнений з роботи за згодою сторін. При звільненні відповідач заборгував заробітну плату в сумі 4650 грн., а тому у звязку з несвоєчасним розрахунком має право на стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок. Добровільно відповідач виплатити заборгованість по заробітній платі та середній заробіток відмовляється. У судовому засіданні представник відповідача виплатив позивачу заборгованість по заробітній платі в сумі 4740 грн., у звязку з цим було закрито провадження щодо цих вимог. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок, а представники відповідача заперечували проти задоволення цих позовних вимог та просять застосувати положення ч. 1 ст. 233 КЗпП так як стягнення середнього заробітку не входить до заробітної плати, крім того позивач не порушує питання поновлення пропущеного строку. Суд, заслухавши учасників судового процесу та проаналізувавши докази по справі, вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Позивач працював у відповідача і був звільнений 28.01.2016 року за згодою сторін, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.5). Структуру заробітної плати визначено у статті 2 Закону України «Про оплату праці», якою передбачено існування основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Відповідно до ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Як пояснив у судовому засіданні представник відповідача, у день звільнення [PERSON] з роботи з ним не розрахувалися з вини останнього, оскільки він самовільно покинув робоче місце раніше. Однак, як вбачається з копії книги обліку руху трудових книжок і вкладишів до них ТОВ «Санвуд» [PERSON] отримав трудову книжку 28.01.2016 року, а тому з ним мали можливість розрахуватися. З наданих суду представником відповідача листів вих. №06 від 29.01.2016 року,вих. №23 від 18.03.2016 року та вих. № 57 від 03.10.2016 року, вбачається, що відповідач відправляв їх на адресу [PERSON], щоб останній звернувся за розрахунком по заробітній платі. Однак доказів отримання листів позивачем суду не надано. Оскільки, відповідач, не здійснивши вчасно розрахунок по заробітку при звільненні працівника, відповідно до ст. 117 КЗпП України, несе матеріальну відповідальність перед працівником у межах середньої заробітної плати за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до ч.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про застосування судами законодавства про оплату праці» розмір середньої заробітної плати визначається згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (з наступними змінами та доповненнями.) Так, відповідно до п.3 ч.2 вказаного Порядку збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Оскільки, відповідачем надано довідку про доходи від 12.01.2017 року, в якій визначено розмір заробітної плати позивача за грудень 2015 року, січень 2016 року, то суд при розрахунку виходить з вказаних сум. Тому, розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку слід проводити за весь час затримки з 28.01.2016 року по 16.01.2017 року, який за розрахунком суду складає: (1632 грн. +1653,26 грн.)- зарплата грудень 2015 року та січень 2016 року: 36 робочих днів за два місяці = 91,25 грн. (середньоденна заробітна плата ) х 244 (робочі дні з часу звільнення по день розгляду справи в суді) = 22265 грн. (середній заробіток за весь час затримки). Однак до стягнення підлягає сума в межах позовних вимог - 14864,95 грн.. За змістом ст. ст. 116, 117 КЗпП України обовязок виплати заборгованості із заробітної плати покладається на роботодавця незалежно від прохання працівника про вказану виплату. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Посилання представника відповідача на те, що позивачем пропущено строк звернення до суду в частині стягнення середнього заробітку спростовується тим, що середній заробіток є похідною виплатою від заробітної плати, і в даному випадку застосовуються положення саме ч. 2 ст. 233 КЗпП України. З огляду на це, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку. Позивача при зверненні до суду звільнено від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а тому у відповідності із ст. 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути судовий збір в розмірі 551,20 грн. в дохід держави.

Outcome: approved