Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-05 00:00:00

26.02.2016 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача [PERSON] аліменти на свою користь на утримання доньки [PERSON], [INFO] в розмірі 1/3 частини зі всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з дати звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття. Позовні вимоги, вмотивовані тим, що 15.01.2010 року між сторонами укладено шлюб. Від даного шлюбу сторони мають спільну доньку - [PERSON], [INFO]. Сторони на даний час спільного господарства не ведуть, поживають окремо. Будь-якої матеріальної допомоги на утримання дитини відповідач не надає. Відповідач працює у відділені «Нова пошта» та має змогу надавати матеріальну допомогу, однак ухиляється від свого обов'язку надавати таку допомогу на утримання дитини. В судовому засідання позивач позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити з викладених у позові підстав. Додатково зазначила, що між сторонами шлюб не розірвано, однак сторони проживають окремо з грудня 2015 року. На оплату дитячого садочка позивач сплачує щомісяця по 500,00грн., крім того, донька сторін відвідує платні танці. Позивач отримує заробітну плату в розмірі приблизно 3000,00-4000,00грн. на місяці. На поштовому відділенні позивач коштів від відповідача не отримувала, оскільки в квитанціях не вказано призначення цих коштів, а відповідач має можливість особисто передавати кошти в якості аліментів. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнали частково. Подав до суду письмові заперечення на позов, в яких зазначив, що просить стягувати з нього аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 700,00грн. щомісячно. Також в запереченнях зазначив, що позивачем не надано доказів, які б давали підстави для задоволення позову в повному обсязі. З народження дитини відповідач не припиняв її утримувати та матеріально забезпечувати, намагався надавати повноцінне батьківське піклування. Стягненням аліментів позивач намагається завдати шкоди відповідачу заради своїх матеріальних інтересів. Позивач бажає, щоб відповідач надавав матеріальну допомогу дитині виключно в грошовій формі, що не влаштовує відповідача, оскільки він не впевнений, що позивач буде витрачати кошти саме на дитину. Відповідач зареєстрований в Чернігівській області разом з сестрою та батьками. На даний час відповідач отримує заробітну плату в розмірі 6000,00грн., проте її розмір може, як збільшуватися, так і зменшуватися, отже є нестабільною. Інших доходів відповідач не має. Частину заробітку відповідач витрачає на лікування сестри, батько відповідача на даний час не працює, а заробітна плата матері відповідача становить 1300,00грн. на місяць, отже відповідач надає батькам та сестрі матеріальну допомогу (а.с.20-23). В судовому засіданні відповідач надав пояснення аналогічні викладеним в запереченнях на позов, однак зазначив, що погоджується сплачувати аліменти на доньку в розмірі 1200,00грн. Пояснив, що витрачає по 1500,00грн. на місяць за орендоване житло, за проїзд до роботи щомісяця сплачує по 400,00грн. на місяць, на дорогу до батьків - по 200,00грн., допомога батькам становить по 1500,00грн. на місяць. По виконавчим листам стягнень не має. Останні місяці переводив поштовим переказом кошти позивачу на утримання доньки. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. За змістом ст. 18 Конвенції «Про захист прав дитини», суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ст. 27 Конвенції «Про захист прав дитини», батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Обов'язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов'язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Судом встановлено, що сторони перебувалють в зареєстрованому шлюбі з 15.01.2010р. (а.с.3). Від шлюбу сторони мають малолітню доньку - [PERSON], [INFO] (а.с. 4). Сторонами в судовому засіданні визнані обставини щодо їх окремого проживання та проживання доньки сторін з позивачем. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з вимогами ст. 181 Сімейного кодексу України, способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій або натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 183 Сімейного кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно Довідки, виданої ТОВ «Нова Пошта», [PERSON] працює в даному підприємстві та займає посаду старшого фахівця (приймальника) та його дохід з жовтня 2015р. по лютий 2016р. включно коливається від 7144,68грн. до 9135,03грн. на місяць (а.с. 28). Згідно поштових переказів, відповідач періодично добровільно переказував грошову допомогу позивачу: в січні 2016р. - 500,00грн., в лютому та березні 2016р. - по 700,00грн. (а.с. 24), які, згідно пояснень позивача, вона не отримувала. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, між 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Пленум Верховного Суду України Постановою № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» в підпункті 4 пункту 17 зазначив, що розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України від 21 квітня 1999 року «Про виконавче провадження» він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи. Доказів потреби доньки сторін у значних додаткових витратах позивачем не надано. Разом з тим, відповідачем не надано суду доказів як наявності у нього будь-яких витрат на оренду житла, так і надання відповідачем будь-якої допомоги родичам, а також їх потреби в отриманні такої допомоги від відповідача. Більше того, будь-яка добровільна допомога відповідача його батькам, в разі наявності такої, не впливає на обов'язок відповідача по утриманню малолітньої доньки. За таких обставин, з урахуванням положень ст. 182 СК України та викладених вище фактичних обставин, враховуючи як матеріальне становище позивача, яка утримує та проживає з дитиною, має стабільний дохід, так і матеріальне становище відповідача, який намагався надавати матеріальну допомогу на утримання доньки через поштові перекази, проте в недостатньому розмірі, та, як встановлено судом, відповідач має стабільний, регулярний дохід, стягнень за виконавчими документами з відповідача не проводиться, суд вважає, що розмір аліментів, який буде стягуватись на утримання доньки сторін повинен бути встановлений у розмірі ? частини від заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. При визначенні розміру аліментів, суд виходить із засад розумності та справедливості, враховує можливість відповідача надавати допомогу в зазначеному розмірі, якої буде достатньо, з урахуванням утримання доньки з боку позивача, для належного утримання та розвитку дитини. Що стосується посилань відповідача на те, що він має нерегулярний, мінливий дохід, то суду не надано доказів, які б підтверджували наявність обставин, передбачених ст. 184 СК України, що унеможливлюють сплату аліментів у частці від доходу батька. Нерегулярним доходом може вважатися заробіток, який є нерегулярним як за періодами так і за розміром, проте відповідач має постійну роботу, заробітну плату отримує регулярно, коливання щомісячного розміру заробітної плати відповідача є незначним. Таким чином вимоги позову підлягають частковому задоволенню. Разом з цим, при примусовому виконанні рішення суду про стягнення аліментів, слід враховувати, що відповідачем позивачу були сплачені кошти в якості аліментів на утримання дитини: 11.01.2016р. - 500,00грн.; 05.02.2016р. - 700,00грн.; 09.03.2016р. - 700,00грн., що підтверджується відповідними квитанціями (а.с.24), оригінали яких знаходяться у відповідача. Згідно ч.1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. На підставі ст. 88 ЦПК України, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 551,20грн., від сплати якого при зверненні до суду була звільнена позивач. На підставі викладеного, ст.ст. 7, 141, 180-183, 191 Сімейного кодексу України, Закону України «Про охорону дитинства»,

Outcome: partial