Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-09 00:00:00

24 липня 2019 року Банк звернувся до суду з цим позовом, мотивуючи його тим, що відповідно до генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до умов та правил надання продукту кредитних карт (далі - Угода) б/н від 26 жовтня 2012 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 4 721,77 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,01 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підписала Угоду, ознайомилася із умовами кредитування. Банк свої зобов`язання за Угодою виконав в повному обсязі, надав відповідачу кредит в розмірі, встановленому Угодою, а відповідач не сплачувала своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Угоди, чим порушила свої зобов`язання. Банк просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за Угодою у розмірі 10 966,84 грн. та судові витрати. Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав до суду клопотання, в якому зазначив, що позовні вимоги підтримує, не заперечує проти ухвалення заочного рішення, просив розгляд справи проводити без його участі. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином відповідно до вимог частин 7, 8 ст. 128 ЦПК України, про причини неявки до суду не повідомила, не просила розгляд справи відкласти. 7 лютого 2020 року до суду надійшла заява відповідача, в якій вона просила відмовити у задоволенні позову в зв`язку із спливом позовної давності. Суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності представника позивача та відповідача, оскільки в даному випадку відсутні підстави, передбачені ст. 223 ЦПК України, для відкладення розгляду справи. Ухвалою від 10 лютого 2020 року суд постановив проводити заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою усіх учасників справи, суд розглядає справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши і дослідивши матеріали справи, приходжу до наступного. З матеріалів справи вбачається, що на підставі Угоди від 26 жовтня 2012 року відповідачу було надано кредит у розмірі 4 721,78 грн. на строк 6 місяців, а саме з 26 жовтня 2012 року по 30 квітня 2013 року, у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом. Погашення заборгованості повинно було здійснюватися починаючи з 1 по 25 число кожного місяця, позичальник щомісячно повинен сплачувати по 786,96 грн., що підтверджується її копією (а.с. 7). Відповідач погодилася з тим, що Угода від 26 жовтня 2012 року разом з умовами та правилами, а також тарифами, складає між нею та Банком кредитний договір, про що свідчить її підпис на Угоді (зворот а.с. 7). Відповідно до частин 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості відповідач свої зобов`язання за кредитним договором не виконує, в зв`язку з чим має загальну заборгованість по наданому кредиту, яка станом на 12 червня 2019 року складає 10 966,84 грн., з якої 3 989,94 грн. - заборгованість за кредитом, 2,45 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 6777,45 грн. - заборгованість за пенею та комісією, 197 грн. - штраф відповідно до п. 2.2 Угоди, що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с. 5). Інші відомості щодо розміру заборгованості в матеріалах справи відсутні. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідачем не надано суду доказів на спростування вказаного розрахунку заборгованості. Статтею 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено законом або договором, або розірвання договору, сплата неустойки. Так, цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Тобто, згідно ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15, який відповідно до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України повинен враховувати суд при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем нараховано пеню за порушення позичальником зобов`язань по погашенню кредиту та штраф за порушення позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань. Тобто, АТ КБ «ПриватБанк» за одне й теж саме правопорушення застосовано два види цивільно-правової відповідальності, що є неприпустимим згідно ст. 61 Конституції України. Таким чином, стягненню з відповідача за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту за умовами Угоди підлягає пеня, а у стягненні штрафу за порушення строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань слід відмовити. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов`язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Аналізуючи умови договору сторін та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що у випадку неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року по справі № 6-116цс13 та № 6-120цс13. Право вимоги у Банку на пред`явлення позову щодо примусового стягнення в судовому порядку заборгованості за Кредитним договором виникло з настанням часу несплати відповідачем чергового платежу, тобто починаючи з наступного дня після настання строку платежу. З розрахунку заборгованості (а.с. 5) вбачається, що останній платіж по погашенню заборгованості за кредитним договором відповідач здійснила 20 жовтня 2016 року у сумі 1000 грн. До суду з цим позовом Банк звернувся 24 липня 2019 року, тобто у межах встановленого законом загального строку позовної давності. Однак, за змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені полягає у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі. Але відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Відтак, стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише у межах спеціальної позовної давності. У постанові від 6 листопада 2013 року в справі № 6-116цс13 Верховний Суд України дійшов висновку, що можливість стягнення неустойки обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається у межах позовної давності за основною вимогою з дня (місяця), з якого вона нараховується. Ураховуючи вищевикладене, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня у межах спеціальної позовної давності, тобто нарахована за період з липня 2018 року по липень 2019 року, у розмірі 1 915,08 грн. За таких обставин приходжу до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за Угодою від 26 жовтня 2012 року станом на 12 червня 2019 року у розмірі 5 907,47 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду АТ КБ «ПриватБанк» сплатило судовий збір у розмірі 1 921 грн., що підтверджується платіжним дорученням (а.с. 1). Позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволено на 53,87 %, а тому з відповідача на користь позивача підлягають присудженню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1034,84 грн.

Outcome: partial