Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-12 00:00:00

25 березня 2020 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача в якому просить суд позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Позовна заява мотивована тим, що позивач перебувала в шлюбі з [PERSON] . В період шлюбу [INFO] у сторін народився син - [PERSON] . 23.10.2008 шлюб між сторонами розірвано. Батько у вихованні сина [PERSON] участі не приймає, дитину не утримує, не піклується. Відповідач злісно ухиляється від сплати аліментів, має заборгованість по сплаті аліментів в сумі 122705,45 грн., в зв`язку з чим позивач звертається до суду. Ухвалою суду від 14.04.2020 відкрито загальне позовне провадження у вищевказаній справі та призначено до підготовчого судового засідання. 20.05.2020 ухвалою суду залучено до участі у цивільній справі ЄУ № 185/2145/20 третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради, зобов`язано Орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради надати суду в строк до 15 липня 2020 року висновок щодо розв`язання даного спору відповідно до ст. 19 СК України. Продовжено строк проведення підготовчого провадження в зазначеній цивільній справі. 15.07.2020 ухвалою суду закрито підготовче провадження у даній цивільній справі. 21.09.2020 ухвалою суду клопотання представника позивача адвоката Давидової О.Ю. про витребування доказів по справі ЄУ № 185/2145/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи: Служба у справах дітей Павлоградської міської ради, Служба у справах дітей адміністрації Інгульського району виконкому Миколаївської міської ради, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради, про позбавлення батьківських прав, задоволено, зобов`язано Службу у справах дітей Павлоградської міської ради, надати суду в строк до 04 листопада 2020 року висновок органу опіки щодо розв`язання даного спору відповідно до ст. 19 СК України. Позивач, представник позивача в судовому засіданні зазначили, що відповідач довгий час не приймає у часті у вихованні та житті дитини сина [PERSON] . Позивач зазначила, що життя з відповідачем було під його настрій, виганяв з дитиною на вулицю, були і погрози з ножем, після цього мама забрала жити її та сина до себе в м. Миколаїв. Саме відповідач коли дитині було півроку зробив йому тазостегновий перелом, вона лежала с сином в лікарні, відповідач побув два дні потім уїхав. Коли вона з сином жили в м. Миколаїв, відповідач не цікавився життям сина, не приїздив, до школи не ходив. Один раз приїхав, забрав їх погуляти на машині, а потім намагався вивезти, їх зупинили на посту ДАЇ та посадили в вантажний автомобіль їхати назад до м. Миколаїв. Відповідач почав платити аліменти на користь позивача на утримання дитини тільки після подання даного позову, раніше платив якісь копійки 600 грн., борг по аліментам сплатив частково в січні 2021 р. - 15265 грн, 3048 грн та в грудні 2020 року - 3842 грн., 2238 грн. Поки жили в м. Миколаїв син з батьком спілкувався дуже рідко по телефону 3-4 рази на місяць, потім відповідач не дзвонить 3 місяці. Він телефонував сину обіцяв приїхати, привезти подарунки, але ніколи не виконував, а дитина чекала. Між сторонами була розмова, що відповідач відмовиться від дитини, якщо позивач відмовиться від вимог щодо стягнення пені за несплату аліментів. Відповідач не спілкується з дитиною не дивлячись на те, що є доступ і до телефону і до соціальних мереж. Позивач останній раз бачилися з відповідачем в 2008 році. Батько з дитиною не спілкується приблизно два роки взагалі, а з 2008 року вони не бачились. В 2017 році вона з сином переїхали жити до Франції, вона там вийшла заміж. Дозвіл на виїзд відповідач дав з 3 разу. Коли переїхала до Франції відповідач спочатку дзвонив, а потім перестав і телефонувати, і не брав трубку коли телефонував йому син. Син кожен рік з 2017 року приїздить в м. Миколаїв до бабусі, але відповідач з ним не спілкується. Раніше з позовом не зверталась так як не хотіла травмувати дитину, а зараз сину 15 років, він сам хоче позбавити батька батьківських прав. Представник відповідача зазначила, що позбавлення батьківських прав здійснюється в інтересах дитини, на її думку ними надано всі належні та допустимі докази, вона зазначає, що відповідач сином не цікавиться, при спілкуванні з нею зазначав, що відмовиться від сина, якщо позивач відмовиться від боргу по аліментам та пені, та сплатить 10% від суми боргу платежів в виконавчому провадженні, про можливість спілкування з дитиною не питав взагалі, підтвердженням зазначених обставин та позиції відповідача є скріншоти переписок надані нею, які вона зробила як могла, відповідач писав та телефонував їй з зазначених номерів мобільного телефону, зазначила позбавлення відповідача батьківських прав необхідно щоб на майбутнє захистити дитину від майнових вимог відповідача. Позов підтримали у повному обсязі, просять його задовольнити. Відповідач, представник відповідача заперечували щодо задоволення позову, просили відмовити. Відповідач, зазначав, що він платив аліменти, але не офіційно, тому підтвердження в нього не має, потім сплачував аліменти на банківську картку, далі після переїзду позивача з сином до Франції зв`язок обірвався, він не сплачував аліменти на утримання дитини бо не знав що з дитиною, не знав чи дійсна картка, виконавче провадження відкрито лише в 2019 році. Він бажає приймати участь у житті сина, спілкуватися з сином. Через те, що син з позивачем проживають у Франції він не може цього роботи. Він приїздив до позивача на зустріч з дитиною рідко, останній раз бачив сина коли йому було 5 років, останні 10 років сина відповідач не бачив. Спілкувалися по можливості декілька разів на місяць, телефоном, вважає, що дитина пам`ятає розмови але є тиск з боку матері, і позиція сина це позиція мами. Пояснення представника позивача щодо пропозицій відмовитися від сина, якщо позивач відмовиться від боргу по аліментам та пені, та сплатить 10% від суми боргу платежів в виконавчому провадженні, це не правда, навпаки представник позивача робила йому таку пропозицію, а не він їй. Соціальними мережами не користується, вважає, що фото та скріншоти які є в матеріалах справи це провокація, він цього не робив, телефони які зазначені в скриншотах це не його номера мобільного телефону, він користується багато років одним номером, який зазначений у справі. Він хоче налагодити стосунки з сином, буде намагатися це робити через соціальні мережі, Інтернет, телефоном. В судовому засіданні була з`ясована думка неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , який суду пояснив, що проживає з мамою в Франції, знає, що [PERSON] його біологічний батько. Приблизно 3-4 роки з батьком не спілкується взагалі, останній раз бачив батька коли був маленький, навіть не знає як батько виглядає. Батько йому не телефонує, він йому якось телефонував, але відповідач не відповів, він є в соціальних мережах, якось він написав батькові але той не відповів після цього він не робив кроки щодо спілкування з батьком. Коли йому було 6-7 років, жив в м. Миколаїв, іноді спілкувався з батьком телефоном, приблизно раз та 2-3 місяці. Він не вважає відповідача своїм батьком, потреби в спілкуванні з останнім він не бачить, не хоче налагоджувати стосунки, просить позбавити батька батьківських прав. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що він є чоловіком сестри позивача, з відповідачем знайомі але близько ніколи не спілкувалися. Підтверджує, що був свідком подій коли відповідач з ножом кидався на позивача на його дружину та на нього, позивач писала заяву до міліції але потім її забрала, ці події відбувалися в квартирі матері позивача в м. Миколаєві років 10-12 тому. Також вночі він забирав позивача з дитиною з квартири в м. Павлоград, там теж був факт нанесення тілесних ушкоджень відповідачем, але він цього не бачив, позивач розповідала, дитина була налякана. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що доводиться позивачу матір`ю. Після одруження позивач проживала в її квартири, а зять - відповідач приїзжав на вихідні. Коли дитині було 4 місяці відповідач зламав дитині ніжку. Пізніше сторони помирилися, переїхали жити до м. Павлоград, проживали приблизно 6 місяців. По телефону позивач попросила забрати її від відповідача, відповідач був в неадекватному стані, виганяв її доньку з сином вночі з квартири. Після відповідач приїзжав один раз до м. Миколаєва через рік, коли дитині було приблизно 3 роки. Останній забрав доньку вивіз її на трасу та погрожував їй, свідок знімала за допомогою міліції з машини позивача з дитиною. По телефону спілкуючись постійно погрожував свідку, за допомогою телефону спілкувався з дитиною, але останні два роки і по телефону не спілкується. Матеріально дитину не утримував, висилав 100-200 грн. За період проживання позивача з сином в неї в м. Миколаїв з 2008 по 2017 рік відповідач до сина не приїздив, лише декілька раз телефонував. Не вважає відповідача батьком. Представник третьої особи служби у справах дітей адміністрації Інгульського району виконкому Миколаївської міської ради, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради, в судовому засіданні зазначила, що неможливо надати висновок про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав відповідача, так як дитина не проживає у м. Миколаїв, в подальшому надіслала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Представник третьої особи служби у справах дітей Павлоградської міської ради,підтримали висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Павлоградської міської ради Дніпропетровської області щодо недоцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітнього [PERSON] . Вислухав сторони, свідків, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Одним із принципових положень, закріплених у Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, є те, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння, більш гармонійним є розвиток дитини при присутності і участі у її вихованні двох батьків. Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що згідно до повторного свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 16.11.2017 міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції у Миколаївській області, [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , який народився [INFO] , про що зроблений відповідний актовий запис № 351. (а.с. 11). Відповідно до копії повторного свідоцтва про розірвання шлюбу, серії [NUMBER] , шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 23.10.2008, та складено відповідний актовий запис № 545. (а.с. 12). Відповідно до копії розрахунку заборгованості зі сплати аліментів виданого державним виконавцем Павлоградського МВ ДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро ) від 02.07.2020 за №34/421, за виконавчим листом № 2-3773 від 14.08.2008 виданого Ленінським районним судом м. Миколаєва про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , з 27.05.2008 до 24.01.2024 (1/4 частина щомісячно), виконавчий лист пред`явлений до виконання 20.11.2019, заборгованість нарахована з 20.11.2009 до листопада 2019 та складає 122705,45 грн.(а.с. 61-66). Відповідно до довідки про розміщення від 26.05.2020 виданої мерією міста [PERSON] , підтверджується місце проживання [PERSON] та її сина [PERSON] на території міста Бетенкур Франція з 01.09.2017. (а.с. 87). Згідно висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Павлоградської міської ради Дніпропетровської області щодо недоцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітнього [PERSON] від 21.10.2020 за № 2420/0/2-20, орган опіки та піклування Павлоградської міської ради вважає за недоцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітнього [PERSON] , [INFO] .(а.с. 155-156). Надані стороною позивача докази у виді скриншотів повідомлень з мобільного телефону суд не може оцінити як належні та допустимі докази, так як відповідачем заперечується надсилання ним таких повідомлень, зазначається, що це провокація зі сторони позивача, номера телефонів, зазначені в скриншотах йому не відомі і йому не належать, позивачем, в свою чергу, не надано суду жодних належних та допустимих доказів, що зазначені повідомлення надсилались саме відповідачем, чи зазначені номери мобільних телефонів належать, чи знаходяться у користування відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ч. 1ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька/матері, так і для дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини є відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України підставою для позбавлення батьківських прав. Пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня2007 року № 3 (зі змінами) «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують тощо), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитинуз пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушуютьїї до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Зважаючи на те що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінки. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Судувід 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц, від 08 травня 2019 року у справі№ 409/1865/17-ц, від 21.12.2020 у справі 554/3589/18, від 18.03.2020 у справі № 445/421/17. Судова практика у справах щодо застосування положень статті 164 СК Україниє усталеною, підстав для порушення питання про відступлення від цієї практики немає. Суд виходить з того, що судом на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Водночас позбавлення батьківських прав батька щодо неповнолітньої дитини є крайнім заходом впливу. З урахуванням установлених обставин суд дійшов висновку про недостатність доказів та мотивів, які б свідчили про наявність підстав застосування крайнього заходу та позбавлення відповідача батьківських прав щодо неповнолітнього сина. В судовому засіданні встановлено, що між позивачем, її мамою, з якою позивач та неповнолітній син проживали з 2008 до 20017 року в м. Миколаїв, з однієї сторони, та відповідачем з іншої сторони, склалися вкрай складні та конфліктні відносини, з 2017 року позивач разом з неповнолітнім сином проживають у Франції, зазначені обставини обмежують відповідача можливості здійснювати безпосереднє спілкування з сином та налагодити з ним відносини. Належних та допустимих доказів жорсткого поводження з сином стороною позивача не надано, за яких обставин була зламана нога сину сторін в дитинстві не встановлено, вина відповідача є припущенням позивача та її мами, доказів звернення до правоохоронних органів, служби у справах дітей, з цього приводу та з приводу інших конфліктів позивачем не надано. Позивач виконавчий лист про стягнення з відповідача аліментів на утримання сина пред`явила до виконання лише в 2019 році, до цього часу аліменти виконавчою службою не стягувались, та відповідно заборгованість була нарахована за минули час з моменту стягнення з 27.05.2008 і склала значну суму. Відповідач в період розгляду справи почав сплачувати заборгованість з аліментів, що визнається сторонами. Наявність заборгованості зі сплати аліментів не є підставою для позбавлення особи батьківських прав. Крім того, відповідач заперечує проти задоволення позову, в судовому засіданні зазначив, що бажає приймати участь у житті сина, та буде намагатися налагодити з ним відносини за допомогою соціальних мереж, інтернет зв`язку, мобільного зв`язку, що свідчить про бажання останнього зберегти сімейні зв`язки з сином. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49). З огляду на встановлені обставини справи щодо поведінки батька дитини, суд зауважує, що відсутні підстави для застосування до відповідача крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення його батьківських прав. Демократичне суспільство характеризується плюралізмом, терпимістю, широтою поглядів. Таким чином, держави мають позитивне зобов`язання із забезпечення процедурних гарантій від свавілля як умову обґрунтованості втручання в права, що захищаються статтею 8 Конвенції. Щоб втручання було визнано «необхідним у демократичному суспільстві», воно повинно бути обґрунтовано «гострою соціальною необхідністю». Причини, що наводяться внутрішніми судами для обґрунтування оскаржених заходів, повинні бути достатніми і стосуватися справи. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. ЄСПЛ у справі «Савіни проти України» вказує, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. При цьому, у конкретній ситуації враховується, що з іншої сторони держава має позитивний обов`язок вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 52). Судом встановлена відсутність достатніх причин для позбавлення відповідача батьківських прав як і гострої соціальної необхідності у цьому, тому такий захід впливу не є необхідним у демократичному суспільстві. Судом врахована думка неповнолітнього [PERSON] , який просив позбавити його батька батьківським прав. Разом з тим, хоча думка дитина у вирішенні спору про позбавлення батьківських прав є важливою, проте вона не може бути визначальною, і така думка не є свідченням того, що позбавлення батьківських прав у спірному випадку має на меті забезпечення якнайкращих інтересів дитини. Отже підстав для позбавлення батьківських прав як крайнього заходу сімейно-правового характеру, який застосовується до батьків, немає. Наявність конфлікту між позивачем та відповідачем не може свідчити про наявність правових підстав для позбавлення його батьківських прав. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судові витрати покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: dismissed