Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-27 00:00:00

24 листопада 2016 року заявниця [PERSON], від імені та в інтересах якої діє адвокат [PERSON], звернулася до суду із заявою про встановлення факту народження дитини, посилаючись на те, що вона зареєстрована та постійно проживає у [INFO] «а», та з 26 грудня 2015 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], шлюб зареєстровано у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Першотравневого районного управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 90. 19 липня 2016 року у пологовому відділенні № 1 Комунального підприємства центральної міської клінічної лікарні № 3 м.Донецьк заявниця народила дитину дівчинку, батьком якої є її чоловік [PERSON]. У зв*язку з тим, що вказана територія тимчасово непідконтрольна Україні внаслідок окупації, вона не може зареєструвати в органах РАЦС народження дитини та отримати належне свідоцтво. Наявний у заявниці примірник свідоцтва про народження дитини виданий на підставі медичного свідоцтва про її народження, виданий реєстраційним органом на тимчасово непідконтрольній державі Україна території, тому є недійсним та не створює юридичних наслідків. У Костянтинівському районному відділі ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Донецькій області представнику заявниці [PERSON] [PERSON], було відмовлено у проведенні державної реєстрації народження дитини за таких обставин. З метою отримання свідоцтва про народження дитини державного зразка просила суд встановити факт народження дитини жіночої статі 19 липня 2016 року у м. Донецьку Донецької області, батьками якої являються заявниця [PERSON] та її чоловік [PERSON]. У судове засідання заявниця та її представник не з*явились, у заяві просили суд розглянути справи за їх відсутності, підтримують заяву (а.с. 6). Представник заінтересованої особи Костянтинівського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, у судове засідання не зявився, повідомлявся належним чином про дату, час і місце розгляду справи. Суд, з*ясувавши позицію заявниці та її представника, дослідивши докази у справі, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до п.5 ч.2 ст.234 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно п.7 ч.1 ст.256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. Відповідно до ст.13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», якщо державна реєстрація народження дитини проводиться за місцем проживання батьків чи одного з них, то за їх бажанням місцем народження дитини в актовому записі про народження може бути визначене фактичне місце її народження або місце проживання батьків чи одного з них. Державна реєстрація народження дитини проводиться не пізніше одного місяця з дня її народження, а у разі народження дитини мертвою - не пізніше трьох днів. Підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоровя документи, що підтверджують факт народження. У разі народження дитини поза закладом охорони здоров'я документ, що підтверджує факт народження, видає заклад охорони здоров'я, який проводив огляд матері та дитини. У разі якщо заклад охорони здоров'я не проводив огляд матері та дитини, документ, що підтверджує факт народження, видає медична консультаційна комісія в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. За відсутності закладу документа охорони здоров`я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження. Відповідно до ст.125 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько не перебувають в шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоровя про народження нею дитини. Відповідно до ч.1 ст.144 Сімейного кодексу України, батьки зобовязані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ст.7 Закону України «Про громадянство України», особа, батьки або один з батьків якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України. Особа, яка має право на набуття громадянства України за народженням, є громадянином України з моменту народження. Відповідно до Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованою постановою Верховної ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, дитина має бути зареєстрована одразу ж після народження і з моменту народження має право на ім'я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Держави-учасниці забезпечують здійснення цих прав згідно з їх національним законодавством та виконання їх зобов'язань за відповідними міжнародними документами у цій галузі, зокрема, у випадку, коли б інакше дитина не мала громадянства. Судом встановлено, що заявниця [PERSON], 05 липня 1991року народження, уродженка м.Донецьк, є громадянкою України та згідно даних паспорту зареєстрована у [INFO] «а» (а.с.7-8). Заявниця з 26 грудня 2015 року знаходиться у зареєстрованому шлюбі із [PERSON], [INFO], уродженцем [INFO], зареєстрованого за адресою: [INFO] (а.с.9-10); шлюб зареєстровано у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Першотравневого районного управління юстиції Донецької області, актовий запис № 90 від 26 грудня 2015 року (а.с. 14). 19 липня 2016 року у пологовому відділенні № 1 Комунального підприємства центральної міської клінічної лікарні № 3 м. Донецьк Донецької області заявниця народила дитину дівчинку, вагою 3700,0 г, що вбачається з відомостей полового відділення № 1 про породіллю (а.с.11). Також заявницею одержано свідоцтво про народження дитини [PERSON], [INFO], видане 02 серпня 2016 року Калінінським відділом запису актів цивільного стану м. Донецька, актовий запис № 348 (а.с.12). При цьому, оскільки документи, що підтверджують факт народження дитини заявниці, видані закладом охорони здоров*я та реєстраційним органом на тимчасово непідконтрольній державі Україна території, вони є недійними і не створюють правових наслідків відповідно до ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». Судом оглянуто надані заявницею на підтвердження своїх вимог протокол центральної міської клінічної лікарні № 3 ультразвукового акушерського дослідження вагітної [PERSON] (а.с.15), копію історії розвитку дитини [PERSON] (16-21), а також фотознімки, на яких зображена заявниця з новонародженою дитиною (а.с. 22-24). Листом № 684/03.2-85 від 21 листопада 2016 року (а.с. 13) Костянтинівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецької області представнику заявниці [PERSON] [PERSON] відмовлено у проведенні державної реєстрації народження дитини з причини пред*явлення документів, що підтверджують народження дитини, які не відповідають формі, визначеній діючим законодавством України, виданого на тимчасово непідконтрольній території України після 01 грудня 2014 року. Даючи оцінку допустимості вищезазначених доказів, як документів, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується ч.2 ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Крім того, суд враховує норму статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» якою встановлено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом з тим, вирішуючи питання щодо оцінки наданих доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Loizidou v.Turkev», «Cyprus v.Turkev», а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v.the Republik of Moldova and Russia»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПО наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди маж бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. В силу ч.ч. 1, 3 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. У рішенні про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, зокрема, мають бути зазначені встановлені судом дані про дату і місце народження особи, про її батьків. З огляду на викладене, суд вважає що дійсно для проведення державної реєстрації народження дитини є обєктивні перешкоди. З метою захисту прав і свобод громадян України, якою є заявниця у справі та її дитина, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення заяви [PERSON] про встановлення факту народження дитини жіночої статі 19 липня 2016 року у м. Донецьк Донецької області, бо законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, що надасть можливість отримати громадянам України [PERSON], [PERSON] свідоцтво про народження їх дитини, видане державним органом України.

Outcome: approved