Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-27 00:00:00

24 липня 2018 року до суду звернулася позивач з позовними вимогами, які вона до початку підготовчого засідання змінила та просила розірвати шлюб з відповідачем і стягнути з нього на її користь аліменти в розмірі 1/4 частки всіх видів його доходу щомісяця на утримання дочки [PERSON], [INFO], до досягнення дитиною повноліття. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що позивач та відповідач перебувають у шлюбі, зареєстрованому 15 червня 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Славутицького міського управління юстиції у Київській області, актовий запис № 65. Під час спільного проживання в них народилася дочка [PERSON], [INFO]. Сімейні стосунки сторін не склались через різні погляди на вирішення звичайних життєвих проблем, на підставі чого виникали скандали, сварки, що призвели до припинення сімейних відносин. Після припинення сімейних відносин відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання дочки, хоча має постійну роботу і заробіток, тому позивач вимушена була звернутися з даним позовом. У підготовче засідання позивач та відповідач не з'явилися, подавши заяви про розгляд справи за їх відсутністю. Позивач позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Відповідач позов визнав в повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на викладене фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, підстави позовних вимог вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. З матеріалів справи судом встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб, виданого 15 червня 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Славутицького міського управління юстиції у Київській області, копія якого долучена до справи, [PERSON] та [PERSON] 15 червня 2013 року зареєстрували шлюб, про що був здійснений актовий запис № 65. Після укладення шлюбу присвоєні прізвища: чоловіку [PERSON], дружині [PERSON]. Під час шлюбу в них народилася дочка [PERSON], [INFO], батьком якої є відповідач, мати - позивач, що підтверджується свідоцтвом про народження, копія якого долучена до матеріалів справи. Як вбачається із змісту позовної заяви, шлюбні відносини у позивача та відповідача не склалися внаслідок того, що у сторін різні погляди на вирішення звичайних життєвих проблем, на підставі чого виникали скандали та сварки. Крім того, відповідач допускав відносно позивача фізичне насильство, в зв'язку з чим з 22.05.2017 року сімейні стосунки фактично припинені та сумісне господарство не ведеться. 01.07.2018 року позивач разом з дочкою вимушена була переїхати до своєї матері, де і по цей час проживає. Відповідач не виконує обов'язок по утриманню дитини, хоча має постійне місце роботи та регулярний, достатній заробіток. Відповідно до положень ст. 51 Конституції України, ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка, примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. З статті 5 Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 р.) вбачається, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Згідно ч. 2 ст. 18, п. 3 ст. 51, ч. 3 ст. 56, ч. 1 ст. 110 СК України дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред'явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним з подружжя. Відповідно до ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що за час сімейного життя у сторін склалася обстановка, що виключає можливість спільного проживання, почуття любові один до одного між сторонами втрачено. Примирення між подружжям та збереження сім'ї неможливо. За таких обставин суд дійшов до висновку, що сім'я розпалася остаточно, а шлюб існує формально, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача і відповідача. Враховуючи відсутність обставин, що перешкоджають розірванню шлюбу, передбачених ч. 2 ст. 110 СК України, суд вважає за необхідне позов про розірвання шлюбу задовольнити, оскільки позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що не суперечать закону та не порушують права інших осіб. Як вбачається із змісту позовної заяви, малолітня дочка проживає разом із позивачем. Відповідач добровільно не надає позивачу матеріальну допомогу на її утримання. Спірні питання по розподілу сумісно нажитого майна у сторін відсутні. У відповідності до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. В позовній заяві позивач зазначила, що після розірвання шлюбу вона бажає залишити прізвище [PERSON] Відповідно до вимог ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст. 181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. При виникненні спору між батьками щодо способів виконання ними обов'язку по утриманню дитини, він вирішується в судовому порядку. Як зазначено у ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів. Статтею 51 Конституції України передбачені права дітей на матеріальне утримання з боку батька та права на їх повноцінне життя та всебічний розвиток. Відповідно до ст. ст. 3, 18, 27 Конвенції про права дитини, батьки зобов'язані утримувати дітей до повноліття та несуть відповідальність за виховання, розвиток і утримання дитини; у всіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, духовного і соціального розвитку дитини. Статтею 5 Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають із вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Як зазначено у ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. За правилом ч. 2 цієї статті мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Статтею 183 Сімейного кодексу України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Таким чином, при визначенні розміру аліментів з врахуванням обставин, зазначених у ч. 1 ст. 182 СК України, суд бере до уваги рівність обов'язку обох батьків щодо утримання своєї дитини, стан здоров'я дитини, нормальний стан здоров'я відповідача, оскільки доказів іншого суду не надано, матеріальне становище дитини, матеріальне становище відповідача, який має постійне місце роботи та достатній заробіток, не має на утриманні інших осіб, суд вважає правильним визначити аліменти на утримання малолітньої дитини у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що забезпечить необхідну участь батька в її утриманні. Згідно ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину за рішенням суду присуджуються від дня пред'явлення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. За змістом ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у рішенні в порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Виходячи з наведеного, враховуючи, що відповідач подав заяву про визнання позову до початку розгляду справи по суті, то на користь позивача з державного бюджету підлягає поверненню 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову за вимогу немайнового характеру, тобто 352 гривні 40 копійок, інша частина судового збору, сплаченого позивачем при поданні позову, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за вимогу майнового характеру у розмірі 704 гривні 80 копійок. На підставі викладеного,

Outcome: approved