Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-21 00:00:00

25.03.2020р. [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] , в якому просить виселити відповідачку з домоволодіння [ADDRESS] (а.с. № 4-8). Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Ткаченко Н.В. від 27.03.2020р. відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження в підготовче засідання (а.с. № 87). Під час розгляду справи з долученої копії апеляційного скарги стало відомо, що [PERSON] змінила 14.07.2015р. своє призвіще на « [PERSON] » у зв`язку з реєстрацією шлюбу (а.с. № 47-53). В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що 04.09.2018р. між нею та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДЕПТ ФІНАНС», було укладено Договір відступлення права вимоги. За умовами вказаного договору позивачка набула відносно відповідачки - [PERSON] прав кредитора за Кредитним договором № 166-05/в від 29.07.2005р., згідно з яким [PERSON] отримала у банку кредит в розмірі 70 000 доларів США на строк до 28.07.2020р. і прийняла на себе зобов`язання сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 12,00 % річних та здійснювати повернення кредиту щомісячними платежами відповідно до умов Кредитного договору. 04.09.2018р. між позивачкою та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДЕПТ ФІНАНС» був укладений Договір відступлення права вимоги за іпотечним договором № 166-05/в/1 від 29.07.2005р., посвідчений 04.09.2018р., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою О.П., та зареєстрований в реєстрі за № 573 (відступлення права вимоги за іпотечним договором № 166-05/в/1 від 29.07.2005р., що укладений в забезпечення зобов`язань за Кредитним договором. За умовами наведеного Договору відступлення права вимоги за іпотечним договором Товариство відступило, а [PERSON] набула замість нього право одержати, переважно перед іншими кредиторами [PERSON] , в порядку, визначеному Іпотечним договором та Законом України «Про іпотеку», задоволення всіх своїх вимог (повернення суми основної заборгованості, сплати нарахованих процентів, комісій, можливої неустойки (штраф, пеня), відшкодування збитків, тощо), які випливають з умов Кредитного договору та/або Іпотечного договору за рахунок майна, яке передано в іпотеку відповідно до Іпотечного договору, а саме: - Ѕ частина домоволодіння [ADDRESS] на земельній ділянці площею 1 212,0 кв.м. у фактичному користуванні та складається з літ. А-1 - цегляний житловий будинок, житловою площею 103,8 кв.м, літ. Б - навіс, № 1 - 18 - споруди, огорожі, І - замощення (далі - Ѕ частина домоволодіння). У зв`язку з наведеним та ігноруванням [PERSON] можливості добровільного погашення заборгованості за Кредитним договором на користь позивачки, останньою було звернено стягнення на вказану Ѕ частину домоволодіння відповідно до застереження у Іпотечному договорі. 14.03.2019р. за позивачкою - [PERSON] було зареєстровано право власності на Ѕ частину домоволодіння [ADDRESS] на земельній ділянці площею 1 212,0 кв.м. у фактичному користуванні та складається з літ. А-1 - цегляний житловий будинок, житловою площею 103,8 кв.м, літ. Б - навіс, № 1 - 18 - споруди, огорожі, І - замощення. Позивачка по тексту позову зазначала, що з того моменту відповідачка втратила законні права на володіння, користування та розпорядження домоволодінням. Зауважила, що в той же час, домоволодінням [ADDRESS] фактично користується та мешкає в ньому відповідачка - [PERSON] , що порушує права [PERSON] та обмежує її право власності, оскільки остання обмежена у праві користування майном належним на праві приватної власності. Позивачка зазначила, що з моменту реєстрації права власності на домоволодіння вона неодноразово пропонувала відповідачці звільнити домоволодіння і надати доступ до нього, але відповідні пропозиції систематично зустрічають опір з боку відповідачки, яка станом на сьогоднішній день продовжує проживати у домоволодінні. У зв`язку із ігноруванням відповідачкою усних пропозицій позивачки по звільненню домоволодіння, [PERSON] направила на відомі їй адреси мешкання та реєстрації відповідачки, а саме: [ADDRESS] ; [ADDRESS] ; [ADDRESS] вимогу про добровільне звільнення Ѕ частини домоволодіння [ADDRESS] . Проте і після направлення письмових вимог про звільнення домоволодіння, відповідачка не звільнила добровільно домоволодіння та продовжує там фактично проживати, чим продовжує порушувати права позивачки. На підставі викладеного, позивачка просила виселити [PERSON] з зазначеного домоволодіння. Відповідачкою відзиву на позовну заяву надано не було. Судова повістка в підготовче засідання 21.05.2020р., яка була направлена судом разом з позовною заявою (з додатками) на адресу: [ADDRESS] , була повернута суду поштою з позначкою «за истечением сорока хранения» (а.с. № 90, 92). Підготовче засідання у справі відповідно до положень ст. 197 та п.3 ч.2 ст. 200 ЦПК України було проведено 21.05.2020р. з призначенням справи до судового розгляду (а.с.№ 97). 30.06.2020р. через канцелярію суду відповідачкою було подано клопотання про зупинення провадження у справі (а.с. № 102-103). Підставами для зупинення провадження у справі відповідачка вказала наявність факту відкриття Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська провадження у справі № 201/2520/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] , Державного реєстратору Комунального підприємства «Центр реєстрації та надання послуг» Нивотрудівської сільської ради» про визнання протиправним рішення державного реєстратора та скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а саме домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , а також на наявність ухвали про забезпечення позову в рамках цієї справи, якою було накладено заборону вчинення будь-яких дій щодо відчуження нерухомого майна, що вказує на те, що на теперішній час триває спір між [PERSON] та [PERSON] щодо правомірності набуття права власності на вказане нерухоме майно. Позивачкою було надано до суду письмові пояснення (заперечення) з приводу такого клопотання відповідачки про зупинення провадження у справі (а.с. № 111-112). Суд ухвалою від 22.09.2020р. (постановлена без виходу до нарадчої кімнати з огляду на положення ст. 353 ЦПК України) відмовив відповідачці в задоволенні клопотання про зупинення провадження по справі з огляду на те, що за змістом п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду. При прийнятті такого рішення судом враховано те, що [PERSON] було подано до суду разом із позовом ряд доказів, які в повній мірі дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду, отже станом на момент подачі клопотання про зупинення провадження у справі суд мав усі підстави для винесення законного та об`єктивного рішення по справі. Натомість відповідачка у клопотанні від 30.06.2020р. не наводить будь-яких тверджень стосовно того, яке саме відношення має розгляд справи № 201/2927/20 до справи № 201/2520/20, у чому полягає об`єктивна неможливість розгляду справи № 201/2927/20 до вирішення справи № 201/2520/20. Відмовляючи у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі суд виходив також з того, що підготовче провадження у справі завершено 21.05.2020р., а зупинення провадження по справі ч. 6 ст. 251 ЦПК України (на які посилається [PERSON] у клопотанні від 30.06.2020р.) можливо тільки на стадії підготовчого провадження (відповідно до ч. 3 ст. 210 ЦПК України провадження у справі на стадії її розгляду по суті зупиняється тільки з підстав, встановлених пунктами 1-3 частини першої статті 251 та пунктами 1-3 частини першої статті 252 цього Кодексу). Також 11.09.2020р. відповідачкою через канцелярію суду було подано клопотання про врахування висновків Верховного Суду щодо застосування відповідних норм ст. 109 ЖК України (а.с. № 122-124), яким була дана належна правова оцінка під час розгляду справи. Відповідачка у підготовче засідання 21.05.2020р., та в судові засідання 15.07.2020р. та 22.09.2020р. повторно не з`явилась, про дату розгляду справи була повідомлена належним чином (а.с. № 90, 92, 110, 116, 118-119). Двічі подавала клопотання про відкладення розгляду справи (а.с. № 113-114, 120-121). Клопотання відповідачки від 14.07.2020р. про відкладення судового засідання 15.07.2020р. було задоволено та розгляд справи відкладено на 22.09.2020р. Суд ухвалою від 22.09.2020р. (постановлена без виходу до нарадчої кімнати з огляду на положення ст. 353 ЦПК України) на підставі положень п. 2 ч. 3 ст. 223, ч. 4 ст. 223 ЦПК України відмовив відповідачці в задоволенні клопотання від 11.09.2020р. про відкладення розгляду справи з огляду на те, що це повторна поспіль неявка відповідачки в судові засідання, крім того, до клопотання не було долучено доказів перебування у відпустці її адвоката Гейка В.І. Більше того, навіть факт неможливості явки представника не є підставою для відкладення розгляду справи, адже сторона по справі не позбавлена можливості звернутися за правовою допомогою до інших суб`єктів надання правових послуг. При цьому суд поза увагою не може залишити той факт, що уклавши з відповідачкою 06.08.2020р. договір про надання правової допомоги (а.с. № 121), адвокат до 17.09.2020р. так і не ознайомився з матеріалами справи, що перебуває в проваджені суду з 25.03.2020р. (півроку). Підстав для винесення по справі заочного рішення у цій справі не має, оскільки відсутня сукупність підстав для винесення заочного рішення, яка передбачена ч.1 ст. 280 ЦПК України, а саме суду зрозуміло, що відповідачка не визнає позовні вимоги щодо виселення, зі своєї сторони 13.03.2020р. пред`явила позов про визнання протиправним рішення державного реєстратора та скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. № 102-103, 104). Представник позивачки - адвокат Прибильський В.Г. (діє на підставі договору про надання правової допомоги та ордеру від 16.01.2020р. - а.с. № 95, 96) 22.09.2020р. надав суду заяву, в якій просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, вважав, що не має підстав для застосування до спірних правовідносин положень ст. 109 ЖК України, просив відмовити в задоволенні клопотання про зупинення провадження по справі та відмовити в задоволенні клопотання про чергове відкладення розгляду справи. В цій заяві представник позивачки також просив розглянути справу 22.09.2020р. задля забезпечення рівності прав сторін і без його участі, (а.с. № 132-133). Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази по справі за принципами ст.89 ЦПК України та у сукупності з нормами законодавства, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. 04.09.2018р. між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДЕПТ ФІНАНС» було укладено Договір відступлення права вимоги. За умовами вказаного договору позивачка набула відносно [PERSON] прав кредитора за Кредитним договором № 166-05/в від 29.07.2005р., згідно з яким [PERSON] отримала у банку кредит в розмірі 70 000 доларів США на строк до 28.07.2020р. і прийняла на себе зобов`язання сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 12,00 % річних та здійснювати повернення кредиту щомісячними платежами відповідно до умов Кредитного договору. Також 04.09.2018р. між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДЕПТ ФІНАНС» був укладений Договір відступлення права вимоги за іпотечним договором № 166-05/в/1 від 29.07.2005р., посвідчений 04.09.2018р., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою О.П., та зареєстрований в реєстрі за № 573 (відступлення права вимоги за іпотечним договором № 166-05/в/1 від 29.07.2005р., що укладений в забезпечення зобов`язань за Кредитним договором. За умовами наведеного Договору відступлення права вимоги за іпотечним договором ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДЕПТ ФІНАНС» відступило, а [PERSON] набула замість нього право одержати, переважно перед іншими кредиторами [PERSON] , в порядку, визначеному Іпотечним договором та Законом України «Про іпотеку», задоволення всіх своїх вимог (повернення суми основної заборгованості, сплати нарахованих процентів, комісій, можливої неустойки (штраф, пеня), відшкодування збитків, тощо), які випливають з умов Кредитного договору та/або Іпотечного договору за рахунок майна, яке передано в іпотеку відповідно до Іпотечного договору, а саме: - Ѕ частина домоволодіння [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці площею 1 212,0 кв.м. у фактичному користуванні та складається з літ. А-1 - цегляний житловий будинок, житловою площею 103,8 кв.м, літ. Б - навіс, № 1 - 18 - споруди, огорожі, І - замощення. У зв`язку з наведеним та ігноруванням [PERSON] можливості добровільного погашення заборгованості за Кредитним договором на користь позивачки, [PERSON] було здійснено звернення стягнення на вказане нерухоме майно відповідно до застереження у Іпотечному договорі. 14.03.2019р. за [PERSON] було зареєстровано право власності на Ѕ частину домоволодіння [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці площею 1 212,0 кв.м. у фактичному користуванні та складається з літ. А-1 - цегляний житловий будинок, житловою площею 103,8 кв.м, літ. Б - навіс, № 1 - 18 - споруди, огорожі, І - замощення (а.с. № 30-32). Отже, з цієї дати відповідачка [PERSON] (яка 14.07.2015р. змінила призвіще на [PERSON] - а.с. № [NUMBER] ) втратила законні права на володіння, користування та розпорядження домоволодінням. Втім, відповідачка фактично користується та мешкає у домоволодінням [ADDRESS] , чим порушує права [PERSON] та обмежує її право власності, оскільки остання обмежена у праві користування майном, яке належить їй на праві приватної власності. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Положеннями ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. З моменту реєстрації права власності на домоволодіння позивачка неодноразово пропонувала відповідачці звільнити домоволодіння і надати доступ до нього, направила на відомі позивачці адреси мешкання та реєстрації відповідачки, а саме: [ADDRESS] ; [ADDRESS] ; [ADDRESS] вимогу про добровільне звільнення Ѕ частини домоволодіння [ADDRESS] (а.с. № 58-79). Проте і після направлення письмових вимог про звільнення домоволодіння, відповідачка не звільнила добровільно домоволодіння та продовжує там фактично проживати, чим продовжує порушувати права позивачки. Зазначені обставини не дають [PERSON] змоги вільно користуватися належним їй на праві приватної власності нерухомим майном. Згідно із ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та передбачають правомочності щодо використання житла для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Норма ст. 391 ЦК України визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. До такого висновку дійшов Касаційний цивільний суд Верховного Суду у постановах від 05.07.2018р. у справі № 522/15074/17, від 04.03.2019р. у справі № 143/1410/17 та від 26.09.2019р. у справі № 320/1384/17-ц. Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 04.07.2018р. у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18), допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. Важливою обставиною справи є той факт, що за відповідачкою - [PERSON] зареєстровано право власності на наступне нерухоме майно: житловий будинок [ADDRESS] ; садовий будинок [ADDRESS] ; квартира [ADDRESS] (а.с. № 80-84). Враховуючи наявні у власності відповідачки житлового будинку та квартири, остання має можливість володіти, користуватися (мешкати) цим будинком та квартирою, як житлом. Отже її виселення із домоволодіння [ADDRESS] , яке належить позивачці на праві приватної власності, що жодним чином не позбавить [PERSON] права на житло. Вищевикладене вказує на те, що [PERSON] має усі законні підстави для захисту своїх прав та інтересів стосовно відповідної частки нерухомого майна, яке належне позивачці на праві приватної власності, а саме усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, шляхом виселення відповідачки [PERSON] . Стосовно клопотання відповідачки [PERSON] від 11.09.2020р. про врахування висновків Верховного Суду щодо застосування відповідних норм ст. 109 ЖК України (а.с. № 122-124), суд зазначає наступне. У клопотанні відповідачка вказує на те, що існує необхідність для врахування Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська при розгляді цієї справи висновків Верховного Суду щодо застосування норм ст. 109 ЖК України. Так, відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Відповідачка стверджує, що Ѕ частина домоволодіння придбана нею не за рахунок кредиту банку, повернення якого забезпечене іпотекою цього приміщення, а за інші (не кредитні) кошти, та незадовго до отримання кредиту в банку, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 221053273 від 20.08.2020р. (а.с. № 125-126), а отже її неможливо виселити з Ѕ частини домоволодіння без надання іншого постійного жилого приміщення, яке повинно бути зазначене у рішенні суду. З приводу викладеного суд зазначає. По-перше, відповідно до матеріалів справи, а саме інформаційної довідки із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо прав власності відповідачки (а.с. № 80-84) за [PERSON] станом на 24.03.2020р. зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] , та житловий будинок [ADDRESS] . Отже, у власності відповідачки є два об`єкти нерухомого майна, які вона може використовувати для особистого проживання (тобто, як житлові приміщення), що говорить про можливість її виселення без надання іншого житлового приміщення. По-друге, з матеріалів справи, а саме з копії Договору відступлення права вимоги за іпотечним договором від 04.09.2018р., посвідченого Івановою О.П. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим № 573 (а.с. № 26-27), вбачається, що Ѕ частина домоволодіння була придбана відповідачкою на кредитні кошти, внаслідок чого було укладено Іпотечний договір. Таким чином, доводи відповідачки, які викладені у клопотанні від 11.09.2020р. (а.с. № 122-124), є безпідставними. Підводячи підсумок викладеному, суд вважає, що наявні законні підстави для задоволення позовних вимог про усунення перешкод у користуванні власністю позивачки шляхом виселення [PERSON] з домоволодіння [ADDRESS] . Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст.141 ЦПК України та приймаючи до уваги, що позовні вимоги задоволено, судові витрати по справі понесені позивачкою у вигляді судового збору в розмірі 840грн.80коп. (а.с. № 94), слід стягнути з відповідачки на її користь. На підставі викладеного,

Outcome: approved