Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-21 00:00:00

26 вересня 2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення з житлового будинку, просить суд: виселити відповідачів з житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; судові витрати покласти на відповідачів. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача Так, вимоги позивача мотивовані тим, що він є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18.04.2012 року у цивільній справі №1505/2703/2012. Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26.09.2015 року № 44586719 проведено державну реєстрацію права власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] . Він, як власник вказаного житлового будинку, має право вільно, на власний розсуд, без будь-яких порушень з боку третіх осіб, користуватись та розпоряджатись своїм житловим будинком. Водночас, тривалий час він позбавлений можливості вільного розпорядження своїм майном, з огляду на те, що в ньому без будь-яких правових підстав проживають сторонні люди - відповідачі по справі [PERSON] та її чоловік [PERSON] .. Обставини щодо самовільного заняття та проживання відповідачів у належному позивачу житловому будинку без його згоди та без будь-яких правових підстав підтверджуються матеріалами кримінального провадження № 42016161240000030, відомості про які внесені до ЄРДР 14.06.2016 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.162 КК України. Вказує, що будь-якої угоди із відповідачами щодо користування ними належним йому житловим будинком для їх проживання ніколи не укладав, згоди як власник майна також не надавав. Таким чином, вказані обставини свідчать про те, що на сьогоднішній день, в порушення норм цивільного законодавства України щодо права власності, відповідачі чинять перешкоди у користуванні та розпорядженні належним позивачу на праві власності житловим будинком, який розташований за адресою: [ADDRESS] . З огляду на вкладені обставини він і звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав. Не погодившись із заявленими вимогами позивача, від представника відповідачів [PERSON] та [PERSON] надійшов до суду письмовий відзив від 02.04.2020 року, де відповідачі акцентували увагу суду на тому, що право власності позивача набуто у незаконний спосіб, адже в момент ухвалення відповідного рішення, за яким було визнано право власності на спірний житловий будинок за [PERSON] , спадкової трансмісії не існувало, оскільки його батько, як спадкоємець до майна померлих [PERSON] та [PERSON] успадкував незакінчене будівництво житлового будинку № 20, готовністю 97 % , що знаходиться у [ADDRESS] . Надалі, будучи власником об`єкту незавершеного будівництва, [PERSON] - батько позивача, ввів в експлуатацію домобудову [ADDRESS] , що підтверджується Актом про закінчення будівництва та введення в експлуатацію домобудови від 03.02.2004 року. Також згідно висновку від 05.02.2004 року за № 3/18 Управлінням містобудування та архітектури узгоджено визнання права власності за гр. [PERSON] на самовільні прибудові, які за рішенням суду зареєстровані на його ім`я. Крім того, рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 08.09.2004 року, визнано право власності на самовільно збудоване нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] . Відповідачі зауважують, що одразу після успадкування незакінченого будівництва житлового будинку № 20, готовністю 97 %, що знаходиться у [ADDRESS] , спадкоємець першої черги [PERSON] - батько позивача, як законний власник отримав від [PERSON] кошти за вказане майно в сумі 3500 доларів США, про що були сторонами підписані розписки від 19.09.2003 року, 02.02.2004 року, та від 06.11.2003 року. За умовами вказаних розписок, [PERSON] надав згоду на проведення [PERSON] ремонтних робіт та згоду на вселення до будинку. Крім того, отримавши кошти в повному обсязі, зобов`язався, після приведення у відповідність всіх правовстановлюючих документів на житловий будинок та після введення його в експлуатацію, нотаріально посвідчити угоду купівлі-продажу. Однак, у зв`язку із тим, що [PERSON] помер, стверджують, що не встигли нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу незакінченого будівництва житлового будинку. Вважають, що в 2012 році визнано право власності /в той час як воно було зареєстровано та успадковане після померлих/ за [PERSON] . Білгород-Дністровським міськрайонним судом без належної перевірки доказів, внаслідок чого ухвалено незаконне рішення суду. З урахуванням вищевикладеного, вважають позов [PERSON] безпідставним та надуманим. 13.05.2020 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якому позивач наполягав, що ствердження відповідачів щодо «сумнівності права власності» є безпідставними, адже рішення суду яким визнано за позивачем право власності на спірний житловий будинок, набрало законної сили, в порядку перегляду судових рішень /в апеляційному, касаційному порядку чи на ново виявленими обставинами чи виключними обставинами/ не переглядалось та не скасовувалось. Зі змісту відзиву вбачається, що відповідачі не заперечують ту обставину, що вони дійсно проживають у належному позивачу житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , однак, з приводу цього позивач вказує, що у відповідності до актів цивільного законодавства та житлового законодавства, відповідачі не мають тих документів, які б надавали їм право вселитись та проживати у належному позивачу будинку, адже він як власник ніколи не надавав згоди на проживання в ньому інших осіб, в т.ч. відповідачів. Тому, перебування відповідачів по теперішній час в вищезазначеному житловому приміщені створює перешкоди в реалізації позивачем в повному обсязі прав та охоронюваних законом інтересів власника зазначеного майна, з огляду на що вважає, що є всі підстави для задоволення позову [PERSON] . Заяви, клопотанні, інші процесуальні дії у справі 30 вересня 2019 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду по вказаній справі було відкрито загальне позовне провадження з призначенням справи до її підготовчого розгляду. 03 лютого 2020 року Ухвалою суду підготовче провадження по справі було закрито та призначений її розгляд по сутті. 07 серпня 2020 року Ухвалою суду задоволено заяву відповідача про зупинення провадження по справі. 12 липня 2021 року Ухвалою суду провадження по справі було поновлено. 22 листопада 2021 року Ухвалою суду відмовлено відповідачу в задоволені заяви про зупинення провадження по справі. В судове засідання надійшла заява представника позивача, згідно якої він позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити з підстав, наведених у позові. Відповідачі в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, причина неявки суду невідома. Матеріали місять заяву про зупинення провадження у справі та розгляд вказаної заяви за їх відсутності та наявний відзив на позовні вимоги позивача. Суд розглядає справу за відсутність сторін, відповідно наданого клопотання позивача, за наявними матеріалами справи, оскільки справу можливо вирішити за відсутність сторін. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Фактичні обставини, встановлені судом Вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18.04.2012 року у справі № 1505/2703/2012, дійсно [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] , що також підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 44586719 від 26.09.2015 /л.с.9,10-11/. В належному житловому будинку проживають відповідачі [PERSON] та [PERSON] . Вказане визнається усіма учасниками провадження, та у відповідності до ст. 82 ЦПК України не підлягає доведенню. Позивач вважає проживання відповідачів у його будинку самоправним та безпідставним, з огляду на що звертався до правоохоронних органів, зокрема до Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області. /л.с.16-24/. Так, згідно довідки ст. ДОП Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області, майора поліції Биковського Д. вказано, що під час проведення перевірки було відвіданий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , де було опитано гр. [PERSON] , яка пояснила,що 19.09.2003 року вона домовилась з [PERSON] про придбання у нього вказаного будинку, про що були написані відповідні розписки, але згодом [PERSON] помер, та оформити договір купівлі-продажу вони не змогли. Його син [PERSON] в той час був неповнолітнім. /л.с.19/. Вказане також дублюється й у листі Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області № 42/Ч-95 від 23.08.2019 року. /л.с.20/. В якості обґрунтування факту, викладеного у вищенаведених листах та довідках поліції, відповідачами до матеріалів їх відзиву було приєднано відповідний договір від 02.02.2004 року, згідно якого можливо дослідити, що [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 11660 грн, які були доплачені до остаточної вартості житлового будинку по [ADDRESS] . Також у договорі зазначається, що раніше 19.09.2003 року [PERSON] був відданий [PERSON] задаток у розмірі 1300 доларів США, що еквівалентно 6890 грн. Крім того, зазначено, що з цього моменту [PERSON] мав передати житловий будинок у власність [PERSON] та останній зобов`язався після оформлення усіх правовстановлюючих документів посвідчити вказаний договір купівлі-продажу у нотаріуса. Разом з тим, даному договору, укладеному між [PERSON] та [PERSON] була надана оцінка судом Касаційної інстанції у його Постанові від 15.09.2021 року справа № 1505/2703/2012, провадження № 61-10291св21, де зазначається: договір купівлі-продажу було укладено у простій письмовій формі. Статтею 657 ЦК України визначено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває у податковій заставі. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Таким чином, укладений договір купівлі-продажу є нікчемним та не породжує будь-яких правових наслідків. Посилання заявника на те, що вони не встигли оформити посвідчений нотаріально договір купівлі-продажу, не можуть бути прийняті судом, оскільки [PERSON] не була позбавлена права на підставі частини другої статті 220 ЦК України звернутися до суду й визнати договір купівлі-продажу дійсним». Також Верховним судом України у вищеназваній справі об`єктивно оцінено і інші факти, що мають преюдиційне значення для розгляду даного конкретного позову про виселення . Так, судом зазначено, що посилання заявника на те, що [PERSON] надав дозвіл на вселення її родини до будинку й, відповідно, наявність у них законних підстав для проживання судом відхиляються, оскільки з розписки від 06 листопада 2003 року вбачається, що [PERSON] дав дозвіл на ремонт будинку, а у разі відмови від його продажу зобов`язався компенсувати вартість ремонту. Факт тривалого проживання її сім`ї у вказаному будинку не свідчить про перехід права власності на будинок. Крім того, апеляційним судом встановлено, що [PERSON] разом із своєю сім`єю у спірному будинку не зареєстрована, має реєстрацію в іншому місці, а саме: [ADDRESS] . Доводи заявника у касаційній скарзі про те, що 1/2 частина будинку належить [PERSON] на підставі рішення Апеляційного суду Одеської області від 19 травня 2005 року, не можуть бути прийняті судом, оскільки остання в апеляційному порядку рішення місцевого суду не оскаржувала». Вказане зокрема торкається факту невизнання відповідачами законності підстав набуття права власності позивачем на спірний житловий будинок. Окрім того, у спростування доводів відповідачів щодо порушення їх прав наявністю рішення про визнання права власності за позивачем Верховним судом наведено наступне: «Посилання заявника на інші порушення, допущені місцевим судом, не можуть бути прийняті касаційним судом, оскільки [PERSON] оскаржувала рішення суду першої інстанції як особа, яку не було залучено до участі у справі й рішенням порушено її права, проте, як вказувалось вище, рішенням місцевого суду не вирішено питання про права та обов`язки [PERSON] ». Таким чином, судом підтверджено факт правомірного набуття права власності [PERSON] та спростовано доводи того, що оскільки батько позивача [PERSON] набув у власність спірний будинок раніше, тому за рішенням суду № 1505/2703/2012 не може йти мова про спадкову трансмісію та можливість визнання права власності. Нормативне обґрунтування Згідно ч.1 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. На підставі ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Ч. 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Згідно з ч. 2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. На підставі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Такого висновку дійшов Верховний Суд у справі №638/13030/13 від 25.07.2018 року, предметом розгляду якої було питання про усунення перешкод у користування житловим приміщенням, виселення. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.08.2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 61-33530св18) сформулювала правовий висновок, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та є необхідним у демократичному суспільстві. Позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. Частиною 4 ст. 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.. У відповідності ч.3 ст. 98 Житлового кодексу України, тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім`ї, які проживають разом з ним, зобов`язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.. Відповідно до ст. 99 ЖК України, піднаймачі і тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання. Частина 3 ст. 12 ЦПК України, передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. (ч.1-4 ст. 77 ЦПК України). Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. В силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно гуртуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі Смірнова проти України ). Оцінка аргументів сторін, висновки суду Суд, даючи оцінку виселенню відповідачів із належного позивачу житла, встановив, що [PERSON] та [PERSON] зайняли жиле приміщення позивача, адже вселилися в нього самовільно без будь-яких правових підстав. Посилання представника [PERSON] та [PERSON] на той факт, що у них була домовленість на купівлю даної нерухомості із дозволом на вселення із законним на той час власником спірного житлового будинку спростовано в ході розгляду справи, у зв`язку з наявністю преюдиційного рішення суду, яким об`єктивно надано оцінку договору купівлі-продажу житлового будинку від 02.02.2004 року та розпискам, зокрема щодо дозволу на вселення, якими мотивували відповідачі. Стосовно наявності у відповідачів договорів зі сплати комунальних послуг, то дане вказує лише на факті того, що такі особи, які мешкали у житловому будинку, як тимчасові жильці, сплачували саме за користування ними певними послугами, що жодним чином не свідчить про наявність у них правових підстав з користування спірним майном. Крім того, як вже було надано оцінку Верховним судом деяким значимим фактам, тривале проживання у будинку відповідачів не свідчить про перехід права власності на будинок. Важливим є також те, що [PERSON] разом із своєю сім`єю у спірному будинку не зареєстрована, має реєстрацію в іншому місці, а саме: [ADDRESS] , що було перевірено в ході розгляду справи, про що свідчить Довідка про реєстрацію місця проживання. Суд вважає доведеними ствердження позивача, про те, що немає сумнівів щодо наявності у нього законного права власності на нерухоме майно, а саме житловий будинок [ADDRESS] , з огляду на те, що дане рішення набрало законної сили та в порядку перегляду судових рішень /в апеляційному, касаційному порядку чи на ново виявленими обставинами чи виключними обставинами/ не переглядалось та не скасовувалось . На підставі вищевикладеного, на основі повно та всебічно досліджених доказів, з урахуванням вимог чинного законодавства, та їх правозастосування до виниклих правовідносин, виходячи із фактичних обставин справи, а саме того, що законність набуття права власності позивача на житловий будинок [ADDRESS] повністю доведена, та жодним чином не спростована відповідачами, в той час як позивачем повністю спростовано наявність будь-яких правових підстав для проживання відповідачів у належному йому будинку, прийнявши до уваги, що такий спосіб захисту обраний позивачем як усунення перешкод у користуванні його будинком шляхом виселення переслідує легітимну мету, не свідчитиме про припинення права на житло, оскільки воно не виникло за відповідачами у встановленому законом порядку та є необхідним для захисту прав позивача, суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення з житлового будинку та необхідність його задоволення в повному обсязі. Розподіл судових витрат Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У відповідності до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з повним задоволенням позовних вимог, вимоги щодо стягнення з відповідачів суми судового збору на користь позивача у розмірі 768,40 грн також підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved