Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-26 00:00:00

24 травня 2019 року [PERSON] звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 травня 2019 року цивільна справа була прийнята до розгляду та відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Позивач у своєму позові посилалася на те, що на підставі свідоцтва про право власності на житлове приміщення у гуртожитку від 09 грудня 2016 року їй на праві спільної сумісної власності належить кімната [ADDRESS] , право власності на яке зареєстровано у встановленому порядку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. З 06 жовтня 2001 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2011 року, та від якого мають сина [PERSON] , [INFO] . Через два роки сторони поновили стосунки та проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Від сумісного життя у них [INFO] народився син [PERSON] , а 27 липня 2016 року позивач зареєструвала відповідача у спірній кімнаті. З липня 2018 року відповідач у спірному житловому приміщенні не проживає, його речей в ньому немає, комунальні послуги він не сплачує, поточний ремонт не здійснює, добровільно зніматися з реєстрації не бажає. Перешкод у проживанні йому ніхто не чинить. Позивач у своїх позовних вимогах просила суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Відповідачеві [PERSON] у встановленому законом порядку було направлено копію ухвали про прийняття цивільної справи до провадження суду з копією позовної заяви та копіями доданих до неї матеріалів. У встановлений строк відповідачем відзив на позовну заяву подано не було, зустрічний позов не заявлено, будь-які інші документи до суду не направлено. Перевіривши матеріали справи, оцінивши докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає позовну заяву обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житлове приміщення у гуртожитку від 09 грудня 2016 року, виданого Департаментом житлового господарства Дніпропетровської міської ради за реєстраційним № Г/104-2016, [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить житлове приміщення [ADDRESS] (а.с. 13). Право власності у встановленому законом порядку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 28 грудня 2016 року, реєстраційний номер 18356780 (а.с. 14-15). Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 06 жовтня 2001 року. Від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , та малолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 23). Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2011 року шлюб між [PERSON] і [PERSON] розірвано (а.с. 16). Згідно з довідкою № 1293 про склад сім`ї від 20 травня 2019 року, виданої КП «Жилсервіс-5», у кімн. № [ADDRESS] , зареєстрована [PERSON] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , а також відповідач [PERSON] (а.с. 20). Відповідно до акту про непроживання, складеного 20 травня 2019 року комісією у складі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , затвердженого директором КП «Жилсервіс-5» Шевцовою Л.В. , відповідач [PERSON] у житловому приміщенні [ADDRESS] , не проживає з липня 2018 року і по теперішній час (а.с. 19). [PERSON] не є членом сім`ї позивача, у житловому приміщенні не проживає, його речей у кімнаті немає, комунальні послуги він не сплачує. На підставі ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Згідно з ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. На підставі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця прожива ння в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Враховуючи вищевказане, а також те, що відповідач не є співвласником житлового приміщення [ADDRESS] , в ньому не проживає, його речей у кімнаті, належній позивачеві та її дітям, немає, комунальні послуги [PERSON] не сплачує, доведених документально родинних стосунків з позивачем не має, суд доходить висновку, що відповідач втратив право користування спірним житловим приміщенням, а відтак і про достатність правових підстав для задоволення позовних вимог. На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при поданні позову було сплачено судовий збір у розмірі 768 гривень 40 коп., який з урахуванням того, що позовні вимоги задоволено, підлягає стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved