Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-27 00:00:00

25.05.2021 року позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що йому на праві приватної власності належить будинок [ADDRESS] , в якому зареєстровані та фактично проживають [PERSON] , його дружина [PERSON] та його син [PERSON] . Також у вказаному будинку зареєстрований онук позивача [PERSON] , [INFO] , який з квітня 2018 року разом зі матір`ю [PERSON] та сестрою [PERSON] переїхав на постійне місце проживання в с. Новоселиця, Тячівського району, Закарпатської області. Позивач зазначає, що його син [PERSON] , який є батьком неповнолітнього [PERSON] , не заперечує проти зняття з реєстрації неповнолітнього сина, що не порушуватиме його права та інтереси, оскільки він понад три роки проживає з матір`ю в іншому населеному пункті, де і навчається, та наміру повертатися до с. Чернеччина, Охтирського району, Сумської області, не має. Посилаючись на викладене, з метою захисту права на розпорядження належним йому майном, позивач просив визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] . 27.05.2021 року ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження, призначено розгляд справи з повідомленням сторін. Відповідачу роз`яснено право подати відзив на позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали. Позивач в судовому засіданні вимоги підтримав в повному обсязі з наведених в позовній заяві мотивів, просив їх задовольнити. Відповідач та його законний представник, про дату, час та місце розгляду справи повідомленні належним чином, про причини неявки не повідомили, правом на відзив на позовну заяву не скористалися. Представник органу опіки та піклування Чернеччинської сільської ради Охтирського району Сумської області в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомленні належним чином. Представник служби в справах дітей Охтирської РДА в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позовних вимог позивача. Відповідно до положень ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд проаналізувавши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 05.10.1990 року, виданого Охтирським райвиконкомом належить, [PERSON] на праві приватної власності належить будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 6) Відповідно до довідки Чернеччинської сільської ради Охтирського району Сумської області від 21.05.2021 року № 543, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , разом із дружиною [PERSON] , сином [PERSON] та онуком [PERSON] . (а.с. 12) Заочним рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 17.10.2019 року по справі № 583/3246/19, провадження № 2/583/867/19 задоволено позовні вимоги [PERSON] . Визнано [PERSON] такою, що втратила право користуватися будинком, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 9) 24.03.2020 року заочним рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області по справі № 583/366/20, провадження № 2/583/259/20, яке набрало законної сили 07.08.2020 року, частково задоволено позовні вимоги [PERSON] . Визнано [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим будинком, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В частині визнання [PERSON] , таким, що втратив право користування вказаним житловим приміщенням, відмовлено. (а.с. 15-17) Згідно вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. В ст. 41 Конституції України зазначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Положеннями ст. 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. В ст. 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. За приписами ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Вказаною норою матеріального права визначається право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права, у спосіб, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у особи права власності та встановлення судом перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. За приписами ч.ч. 1, 4 ст. 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно вимог ч.ч. 1, 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що його онук [PERSON] , [INFO] , разом із своєю матір`ю [PERSON] та сестрою [PERSON] не проживає у спірному будинку з 2018 року, оскільки виїхали на постійне місце проживання до с. Новоселиця, Тячівського району, Закарпатської області. Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. В ст. 6 СК України зазначено, що правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 05.12.2006 року виконкомом Чернеччинської сільської ради Охтирського району Сумської області, [PERSON] народився [INFO] , його батьками записані [PERSON] та [PERSON] (а.с. 10). За приписами ч. 3 ст. 160 СК України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Таким чином, [PERSON] з урахуванням віку та обумовленої ним цивільної дієздатності із 24.11.2020 року може вільно обирати собі місце проживання, при цьому він має зареєстроване місце проживання в будинку позивача за адресою: за адресою: [ADDRESS] , що належить його дідусю - позивачу [PERSON] . Підстава, на якій було зареєстроване місце проживання неповнолітнього [PERSON] в спірному будинку, сторонами не оспорювалася, тому суд вважає, що він набув право користування цим житлом на законних підставах. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Положенням чинного законодавства не містять вичерпного переліку таких поважних причин, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. В ст. 16 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікована від 27.02.1991 року, жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання. Суд зазначає, що усвідомлювати наслідки відсутності у жилому приміщенні понад один рік без поважних причин дитина здатна після досягнення чотирнадцятирічного віку та лише після цієї дати починається перебіг річного строку, визначеного ст. 405 ЦК України. Разом з тим, позивач звернулася до суду із позовом про визнання неповнолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування спірним житловим будинком 25.05.2021 року, тобто коли річний строк з моменту досягнення [PERSON] чотирнадцятирічного віку, ще не сплив. Крім того, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що неповнолітній [PERSON] набув право власності або право постійного користування іншим житлом. Суд не приймає до уваги посилання позивача на несплату коштів за користування житлово-комунальними послугами, як на підставу визнання неповнолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування спірним жилим приміщенням, оскільки [PERSON] не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників неповнолітньої дитини. Згідно вимог ч.ч. 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Отже, виходячи з аналізу вказаних норм законодавства, судам при розгляді позовних вимог про визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням обов`язковим є наявність письмового висновку органів опіки та піклування та їхня участь у судовому засіданні. Так, відповідно до висновку органу опіки та піклування Охтирської РДА останні визнають за доцільне визнати неповнолітнього [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. Однак, з огляду на вищевикладене суд не погоджується із висновком органу опіки та піклування. Принципом 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959 року, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний до пологовий і післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування. Відповідно до ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Особа може відмовитися від свого майнового права. За приписами ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що проживання неповнолітнього [PERSON] разом з його мамою [PERSON] поза межами будинку по [ADDRESS] , в якому він зареєстрований, не свідчить про залишення житла та не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Таким чином, аналізуючи приведені докази, даючи їм оцінку в їх сукупності, з урахуванням вищевказаних обставин, вирішуючи справу в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки сукупність юридичних фактів, що становлять підставу виселення власником члена сім`ї, який не користується житлом без поважних причин понад один рік, у спірних правовідносинах, відсутня. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed