Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-23 00:00:00

26 грудня 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення авансу. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у грудні 2018 року між сторонами було досягнуто угоду про оренду нежитлового приміщення у будинку [ADDRESS] . При цьому сторонами було складено розписку, згідно з якою на забезпечення виконання правочину позивач передав відповідачці аванс у сумі 10 000,00 грн. Згодом відповідачка ухилилася від укладення договору, і позивач звернувся до неї з вимогою повернути аванс. Дотепер відповідачка отримані кошти не повернула, що стало причиною звернення позивача до суду з позовом про стягнення з відповідачки авансу (а.с.а.с. 3 - 5). Позивач у судовому засіданні позов підтримав, пояснивши, що 01.12.2018 року між сторонами було досягнуто угоду про оренду нежитлового приміщення у будинку [ADDRESS] . Відповідачка позиціонувала себе як власницю, а згодом - як орендаря або посередниці. На забезпечення виконання правочину позивач передав відповідачці аванс у сумі 10 000,00 грн. Згодом відповідачка ухилилася від укладення договору, і позивач звернувся до неї з вимогою повернути аванс. Дотепер відповідачка отримані кошти не повернула. Відповідачка до суду не з`явилася, була повідомлена належним чином. У справі є достатньо доказів для її вирішення, що у сукупності з викладеними обставинами дає суду підстави для застосування положень частини 4 статті 223, статті 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК). 24 травня 2019 року у засіданні суд постановив ухвалу про розгляд справи у заочному порядку. Суд, заслухавши пояснення позивача, вивчивши матеріали справи, дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Судом було встановлено, що 01.12.2018 року між сторонами було досягнуто угоду про оренду позивачем нежитлового приміщення у будинку [ADDRESS] . При цьому відповідачкою було складено розписку, згідно з якою на забезпечення виконання у майбутньому правочину позивач передав їй аванс у сумі 10 000,00 грн. (а.с. 9). Згодом відповідачка ухилилася від укладення договору, і позивач звернувся до неї з вимогою повернути аванс (а.с.а.с. 10 - 17). Дотепер відповідачка отримані кошти не повернула. Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори й інші правочини. Згідно з частиною 1 статті 793 ЦК договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі. Ураховуючи викладені обставини, суд доходить висновку про те, що, оскільки згодом сторони не уклали належним чином оформлений договір, між ними не виникли зобов`язання з оренди нежитлового приміщення. За правилами, встановленими частиною 1 статті 570 ЦК, завдатком визнається грошова сума або рухоме майно, які видаються кредиторові боржником в рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання й на забезпечення його виконання. Частиною 2 статті 570 ЦК визначено, що якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних платежів, є завдатком, вона вважається авансом. За таких обставин суд вважає, що в разі, коли сторони домовились укласти договір, але належним чином його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору гроші вважаються авансом і мають бути повернуті у тому розмірі, в якому вони передавалися. Отже, передані позивачем відповідачці гроші без належного оформлення договору оренди нежитлового приміщення, є авансом і були передані лише в рахунок належних з позивача платежів. Ураховуючи положення приведеної норми, співвідношуючи їх з тією обставиною, що договір оренди не був укладений з вини відповідачки, суд вважає за необхідне позов задовольнити, стягнувши з останньої 10 000,00 грн. Що стосується вимоги позивача про відшкодування йому витрат на правову допомогу, то суд при цьому виходить з такого. За змістом частини 1 статті 133 ЦПК судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 133 ЦПК до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Суд бере до уваги надані позивачем на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу документи (договір про надання правової допомоги від 24.12.2018 року №7 з додатками №№1, 2, квитанція від 26.12.2018 року) і вважає за необхідне задовольнити вимоги про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в сумі 1 000,00 грн. (а.с.а.с. 1, 17 - 20). У порядку статті 141 ЦПК з відповідачки на користь позивача також необхідно стягнути компенсацію судових витрат у сумі 704,80 грн. (а.с. 2).

Outcome: approved