Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-23 00:00:00

26.02.2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Петриківської селищної ради Петриківського районну Дніпропетровської області (далі відповідач), яким просить визнати рішення відповідача №683-31/VI від 05.02.2014 року про відмову в передачі земельної ділянки у власність недійсним; та визнати право на земельну ділянку розміром 0,25 га, яка розташована по [ADDRESS], призначена для ведення сільського господарського виробництва та зобов'язати відповідача передати земельну ділянку у власність позивача. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона звернулась до відповідача з заявою по надання їй у власність земельної ділянки площею 0,25 га за адресою [ADDRESS], для ведення особистого сільського господарства. Рішенням відповідача №683-31/VI від 05.02.2014 року їй було відмовлено у наданні вищезазначеної земельної ділянки з підстав відсутності за вказаною адресою земель сільськогосподарського призначення у заявленій кількості. Позивачка вважає, що зазначена обставина не відповідає дійсності, оскільки згідно протоколу №2 загальних зборів уповноважених колгоспників колгоспу ім. Суворова від 30.04.1990 року її чоловікові було виділено земельну ділянку по [ADDRESS], якою її сім'я користується й по нині. У зв'язку з чим, просить визнати за нею право власності на вказану земельну ділянку. Ухвалою суду від 03.03.2014 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовною заявою [PERSON] до Петриківської селищної ради Петриківського районну Дніпропетровської області про визнання права власності на земельну ділянку в частині визнання рішення Петриківської селищної ради Петриківського районну Дніпропетровської області №683-31/VI від 05.02.2014 року про відмову в передачі земельної ділянки у власність недійсним. В судовому засіданні [PERSON] позов підтримала, просила його задовольнити. Представник відповідача проти позову заперечувала, в судовому засіданні зазначила, що по [ADDRESS] відсутні землі сільськогосподарського призначення у кількості 0,25 га. Крім того, земельна ділянка, на яку претендує позивачка, фактично розташована по [ADDRESS]. На даній земельній ділянці був розташований житловий будинок, в якому проживала померла [PERSON], та в якому залишилася зареєстрована [PERSON] - донька померлої, яка на даний час перебуває на довготривалому лікуванні у лікарні. Будинок фактично розвалений, а будівельне сміття вивезене позивачкою. Окрім того на вказаній ділянці також відсутні землі сільськогосподарського призначення у кількості 0,25 га. Суд, вислухавши сторони, дослідивши письмові докази в їх сукупності, дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного. Суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Відповідно до ст.19 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) землі України за основним цільовим призначенням поділяються на певні категорії, у тому числі землі сільськогосподарського призначення. Статтею 22 ЗК України встановлено, що землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. Відповідно до п. а) ч. 3 зазначеної статті землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Згідно ст. 23 ЗК України визначення земель, придатних для потреб сільського господарства, провадиться на підставі даних державного земельного кадастру. За положеннями ст. 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, крім іншого, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. Стаття 116 ЗК України визначає, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами визначений ст. 118 ЗК України. Так, громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Підставою для звернення з питання визнання права власності, позивач вказує на виділення її чоловікові [PERSON] 30.04.1990 року земельної ділянки в розмірі 0,25 га по [ADDRESS], що підтверджується архівним витягом (а.с. 5). Як зазначила позивач, даною земельною ділянкою її сім'я фактично користується з 1990 року й понині. При вирішенні питання про виділення земельної ділянки колгоспом спірній ділянці адресу визначили умовно по [ADDRESS]. Також позивач не заперечувала, що на місцевості земельну ділянку не виділяли та ця земельна ділянка знаходиться фактично по [ADDRESS]. Питанням оформлення земельної ділянки до цього часу не займалися, так як вважали, що рішення колгоспу є достатньою підставою. Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Не надаючи правової оцінки правомірності виділення земельної ділянки [PERSON], суд зауважує, що позивач не є належним суб'єктом, який відповідно до ст. 118 ЗК України має право отримати у власність земельну ділянку, яка перебуває у користуванні, оскільки останньою не доведено факт, що вона є належним користувачем даної земельної ділянки. За таких обставин, позов є необґрунтованим, а отже підлягає залишенню без задоволення.

Outcome: dismissed