Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-21 00:00:00

26.11.2020 року представник [PERSON] - адвокат Чумаченко Святослав Олександрович, свідоцтво на зайняття адвокатською діяльністю № 003345 від 20.06.2018 року, звернувся до суду з позовом до [PERSON] про звільнення від сплати аліментів, та просив суд звільнити [PERSON] від сплати заборгованості за аліментами в розмірі 568 450 гривень 00 копійок за період з 13.10.2010 року по 18.08.2019 рік, що стягуються на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26.06.2019 року по справі №2-13112, в обґрунтування позовної заяви зазначив наступне. Згідно позовної заяви, 13.10.2010 року [PERSON] звернулась до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості по аліментам. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 08.11.2010 року по справі №2-13112 затверджено мирову угоду, відповідно до якої [PERSON] передає синові [PERSON] у власність 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Також, мировою угодою вирішувалось питання стягнення аліментів. В подальшому 14.08.2018 року ухвала Приморського районного суду м. Одеси від 08.11.2010 року була скасована постановою апеляційного суду Одеської області, справа направлена для продовження розгляду до суду першої інстанції. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 26.06.2019 року частково задоволено позовні вимоги [PERSON] та вирішено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] , у розмірі 5 984,00 грн. щомісячно, починаючи з дня подання позову, тобто з 13 жовтня 2010 року і до досягнення [PERSON] повноліття, тобто до [INFO] . Постановою Одеського апеляційного суду від 12.03.2020 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26.06.2019 року змінено в частині визначення розміру аліментів та зменшено їх суму до 3 089,00 грн. В решті рішення залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 19.08.2020 року вирішено постанову Одеського апеляційного суду від 12.03.2020 р. скасувати й залишити в силі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26.06.2019 р. Таким чином, в період з 13.10.2010 рік по 18.08.2019 рік розмір аліментів становить 5 984,00 щомісячно. Позивач стверджує, що, мировою угодою, затвердженою ухвалою суду від 08.11.2010 р. досягнуто домовленості про передачу у власність [PERSON] (син сторін) 1/2 частини квартири [ADDRESS] . Відповідно до інформаційної довідки №233126874 від 18.11.2020 р. 1/2 частка квартири [ADDRESS] дійсно належить [PERSON] . Право власності зареєстроване 18.08.2014 р., підстава - ухвала від 08.11.2010 р. по справі №2-13112/10. Таким чином, умови в подальшому скасованої мирової угоди позивачем виконані, право власності на нерухоме майно перейшло до дитини. За умов, що склалися, позивач втратив право власності на належне йому нерухоме майно, але обов`язок щодо сплати аліментів залишився у повному обсязі. До того ж позивач зазначає, що розмір стягнутих аліментів відповідає рівню доходів позивача лише з 2019 року, до вказаного періоду доходи не могли забезпечувати оплату таких аліментів, відтак борг є фактично не підйомним для позивача, а тому позивач звернувся до суду відповідною позовною заявою. Ухвалою Малиновського районного суд м. Одеси від 04.12.2020 року відкрито провадження у вищевказаній справі. 12.01.2021 року відповідачка подала до суду відзив на позовну заяву, у якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Ухвалою Малиновського районного суд м. Одеси від 02.02.2021 року підготовче провадження у справі закрито та призначено слухання справи по суті. Представник позивача у судове засідання з`явився, просив позовну заяву задовольнити. Відповідачка у судове засідання з`явилася та просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до частин першої та другої статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За змістом статті 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Відповідно до частини третьої статті 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у СК України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Згідно зі статтею 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Частиною першою статті 183 СК України визначено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до частини першої статті 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Згідно з пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. 13.10.2010 року [PERSON] звернулась до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості по аліментам. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 08.11.2010 року по справі №2-13112/10 затверджено мирову угоду, відповідно до якої [PERSON] передає синові [PERSON] у власність 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Також, мировою угодою вирішувалось питання стягнення аліментів (а.с.20-21). В подальшому 14.08.2018 року ухвала Приморського районного суду м. Одеси від 08.11.2010 року була скасована постановою апеляційного суду Одеської області, справа направлена для продовження розгляду до суду першої інстанції (а.с.22-24). Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 26.06.2019 року частково задоволено позовні вимоги [PERSON] та вирішено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] , у розмірі 5 984,00 грн. щомісячно, починаючи з дня подання позову, тобто з 13 жовтня 2010 року і до досягнення [PERSON] повноліття, тобто до [INFO] (ас.11-13). Постановою Одеського апеляційного суду від 12.03.2020 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26.06.2019 року змінено в частині визначення розміру аліментів та зменшено їх суму до 3 089,00 грн. В решті рішення залишено без змін (а.с.14-15). Постановою Верховного Суду від 19.08.2020 року вирішено постанову Одеського апеляційного суду від 12.03.2020 року скасувати й залишити в силі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26.06.2019 року (а.с.17-19). Стосовно тверджень позивача, що мировою угодою, затвердженою ухвалою суду від 08.11.2010 року досягнуто домовленості про передачу у власність [PERSON] (син сторін) 1/2 частини квартири [ADDRESS] , а тому на підставі ст. 190 СК України, у відповідачки мало б припинитися право на аліменти, суд роз`яснює наступне. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 190 СК України, той із батьків, з ким проживає дитина, і той із батьків, хто проживає окремо від неї, з дозволу органу опіки та піклування можуть укласти договір про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо). Такий договір нотаріально посвідчується. Право власності на нерухоме майно за таким договором виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до закону. Якщо дитина досягла чотирнадцяти років, вона бере участь в укладенні цього договору. Набувачем права власності на нерухоме майно є сама дитина або дитина і той із батьків, з ким вона проживає, на праві спільної часткової власності на це майно. У разі укладення такого договору той із батьків, з ким проживає дитина, зобов`язується самостійно утримувати її. Судом встановлено, що за досягнутою домовленістю мирової угоди, яку було затверджено ухвалою Приморського районного суду м. Одеси 13.11.2010 року, яку в подальшому було скасовано, 1/2 квартири [ADDRESS] передано дитині за добровільною згодою [PERSON] , який має право розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Передане дитині право власності на 1/2 квартири [ADDRESS] , згідно із умовами мирової угоди, не скасовувало обов`язок [PERSON] сплачувати аліменти на утримання дитини, оскільки в ухвалі про затвердження мирової угоди Приморського районного суду м. Одеси 13.11.2010 року по справі 2-13112/10, про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно не зазначено, тим більше у тій самій ухвалі наявний пункт щодо сплати аліментів дитині у розмірі 500 грн. щомісячно. Таким чином, дитина набула право власності на 1/2 квартири [ADDRESS] за бажанням та правом батька, [PERSON] передати майно дитині, при чому останній, за домовленостями мирової угоди, не відмовився від сплати аліментів на дитину. Також, зі змісту позовної заяви вбачається, що вимоги про звільнення від сплати заборгованості за спірний період позивач мотивував, тим, що рішення у справі про стягнення з нього на користь відповідачки аліментів на утримання їх спільного сина розглядалась з 2010 року по 2019 рік, та згідно з остаточним рішенням суду аліменти підлягають сплаті з дня пред`явлення позову, тому утворилась значна заборгованість від якої позивач хоче звільнитись. Суд звертає увагу позивача, ініціатором перегляду справи 2-13112/10 в судах апеляційної інстанції виступав [PERSON] , що підтверджується постановою Апеляційного суду Одеської області від 14.08.2018 року по справі 2-13112/10 та постановою Одеського апеляційного суду від 14.03.2020 року по справі 2-13112/10. Також, 10.04.2020 року [PERSON] звертався до Верховного Суду із Касаційною скаргою на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 червня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 12 березня 2020 року, що підтверджується Постановою Верховного Суду (КЦС) від 19.08.2020 р по справі 2-13112/10. Розмір щомісячних аліментів на утримання [PERSON] , 2001 р. н., у сумі 5984 грн., присуджено з дня пред`явлення позову постановою Верховного суду КЦС від 19.08.2020 року по справі 2-13112/10, згідно якої Приморським районним судом м. Одеси у справі 2-13112/10 враховано інтереси дитини та її право на достойний рівень життя, з огляду на те що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як батька так і матері, суд визнав обґрунтоване збільшення позовних вимог, дійшов обґрунтованого висновку про те, що можливо стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на утримання [PERSON] [INFO] , у розмірі 5984,00 грн. щомісячно, починаючи з дати подачі позову, тобто з 13.10.2010 року і до досягнення [PERSON] повноліття, тобто до [INFO] . Згідно постанови Верховного Суду КЦС від 19.08.2020 року по справі 2-13112/10, докази, що підтверджують матеріальний стан [PERSON] дозволяють забезпечити гармонійний розвиток дитини й таким доказам Приморським районним судом м. Одеси надано належну правову оцінку. Дані факти встановлені у постанові Верховного Суду КЦС від 19.08.2020 року по справі 2-13112/10, не доказуються у даній справі з огляду на ч. 5 ст. 82 ЦПК України. Згідно ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Статтями СК, на які посилається позивач визначені мінімальні до стягнення аліменти, але обмеження розміру аліментів регулюється СК на рівні не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, згідно із ч. 5 ст.183 СК України. Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Верховний суд у постанові від 31.10.2018 року у справі № 461/4936/16 роз`яснив, що закріплений на законодавчому рівні мінімальний розмір аліментів, який станом на час перегляду справи судом касаційної інстанції збільшено, не виконує обмежувальну функцію при визначенні розміру аліментів, який цей мінімум перевищує. За ст. 191 СК України, визначено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред 'явлення позову. Отже, враховуючи вищевикладене, суд стверджує, що посилання позивача на процентне співвідношення заробітної плати [PERSON] до розміру аліментів і на ч. 5 ст. 183 СК України, призведе до переоцінки фактів, що вже були встановлені у постанові Верховного Суду КЦС від 19.08.2020 року по справі 2-13112/10. Суд звертає увагу позивача, що положення ч. 2 ст. 197 СК України у даній справі не є підставою звільнення позивача від сплати заборгованості за аліментами з огляду на наступне. Згідно ч. 2 ст. 197 СК України, за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Вказана правова норма не встановлює конкретного, вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом. За наявності встановлених судом обставин, що мають істотне значення, платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати заборгованості за ними на підставі судового рішення. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, а за передбачених статтею 197 СК України умов - повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості. Позивачем по справі, до суду не було надано належних та достовірних доказів, в розумінні Цивільного процесуального кодексу України, в підтвердження того, що є законні підстави звільнення його від сплати заборгованості по аліментах, а рішення суду не може бути прийнято на припущеннях. За п. 4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі змінюються обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Суд зазначає, що періодичні платежі - аліменти на утримання неповнолітнього сина, які присуджені судом у справі 2-13112/10, це платежі, які [PERSON] повинен був здійснювати до повноліття дитини, тобто до [INFO] . Отже, вимагати зміни розміру, строків платежів, або звільнення від них, у даному випадку - обмежено віком дитини - повноліттям, яке настало [INFO] . Заборгованість по аліментах та періодичні платежі - це два різних поняття, оскільки - періодичні платежі надходять, або стягуються періодично, а заборгованість це несплата цих періодичних платежів, а тому позивач помилково вважає, що ч.4 ст 273 ЦПК України, підсилює ч.2 ст. 197 СК України, оскільки вони містять в собі два різних за своєю суттю поняття. До того ж, судом встановлено, що обставини, на які посилається [PERSON] , не змінилися після набрання рішення суду законної сили, а саме: стосовно передачі 1/2 квартири [ADDRESS] у власність сина. Ці обставини виникли під час розгляду справи 2-13112/10, про що [PERSON] було відомо і це вбачається в постановах судів Апеляційної та Касаційної інстанцій по справі 2-13112/10. Судом встановлено, що позивач працює в ТОВ «Новолог», доказів щодо поганого стану здоров`я до суду не надав, що дає підстави робити висновок про добрий стан здоров`я позивача, позивач є власником 1/3 частини квартири [ADDRESS] , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта. Судом встановлено, що [PERSON] офіційно працював та отримував заробітну плату весь час розгляду справи 2-13112/10, тобто з моменту присудження аліментів на утримання його дитини до досягненням дитиною повноліття, що підтверджується довідкою про доходи № 1674 від 18.10.2019 року, але аліменти на утримання дитини не сплачував. Суд звертає увагу позивача, що одним із найголовніших та найважливіших обов`язків батьків, що випливає не тільки з усталених моральних принципів нашого суспільства, а й чинного законодавства, є моральне виховання та матеріальне утримання дитини. Це, зокрема, виявляється в забезпеченні неповнолітньої дитини мінімально необхідними благами, що потрібні для її життя та виховання. Діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Отже, батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей і непрацездатних повнолітніх дітей, які потребують матеріальної допомоги, незалежно від того чи перебувають вони у шлюбі чи ні (у випадку народження дитини під час фактичних шлюбних відносин), чи визнаний шлюб недійсним, чи позбавлені вони батьківських прав, чи дитина від них відібрана тимчасово без позбавлення батьківських прав. Позивач у своєму позові просить повністю звільнити його від виплати аліментів на утримання своєї дитини з дня пред`явлення позову до дня ухвалення рішення, не наводячи цьому ніяких належних та допустимих доказів, відтак бажає безпідставно уникнути обов`язку щодо утримання своєї дитини, який закріплений в Конституції України (статті 51, 52), а також в Сімейному кодексі України (статті 180-201), що є неприпустимим, а тому суд відмовляє у задоволенні позовної заяви у повному обсязі. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами .

Outcome: dismissed