Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-12 00:00:00

25.09.2014 позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, який мотивує тим, що 03.02.2012 між ним та [PERSON] в інтересах якої діяла [PERSON], а також [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №14. На виконання умов вказаного договору позивачем на користь відповідачів сплачено грошові кошти у розмірі 84000,00 дол. США, що згідно офіційного курсу гривні до долара США встановленого НБУ станом на день передачі коштів складало 670320,00 грн., на підтвердження чого відповідачкою [PERSON] складено власноручну розписку. В жовтні 2012 року після фактичного виконання вищевказаного договору [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою про визнання останнього недійсним. 05.06.2014 рішенням Солом'янського районного суду м. Києва, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 18.09.2014, позов [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири задоволено в повному обсязі. Позивач зазначає, що відповідно до положень ст. 216 ЦК України наслідком недійсності правочину є двостороння реституція, а тому за вказаною нормою відповідачі повинні повернути йому сплачені на їх користь грошові кошти у розмірі 670320,00 грн. Однак в добровільному порядку вимоги позивача щодо повернення грошових коштів з боку відповідачів виконанні не були. Рішенням Солом'янського районного суду м. Києві від 05.06.2014 питання про застосування реституції на користь позивача також не вирішено. З наведених підстав позивач просить стягнути з відповідачів грошові кошти у розмірі 670320,00 грн. В судове засідання позивач не з'явився, про місце та час розгляду справи повідомлений належним чином. 13.11.2014 від представника позивача до суду подано заяву, в якій остання просить розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідачі в судове засідання повторно не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Про причини неявки суд до відома не поставили, з заявою про розгляд справи у їх відсутності до суду не зверталися. Враховуючи положення ст.ст. 169, 224 ЦПК України, а також те, що представник позивача згідно поданої заяви не заперечує проти вирішення справи у заочному порядку, суд знаходить можливим розглянути справу у відсутності відповідача на підставі наявних доказів, ухваливши заочне рішення. У зв'язку з тим, що розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 03.02.2012 між [PERSON] та [PERSON] в інтересах якої діяла [PERSON], а також [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №14. Згідно п. 1 вказаного договору продавець (відповідачі [PERSON], [PERSON]) зобов'язався передати у власність покупця (позивач [PERSON]), а покупець зобов'язався прийняти у власність квартиру номер [ADDRESS] та сплатити її ціну, визначену цим договором. Згідно п. 2 договору, сторонами погоджено, що продаж квартири здійснюється за 670320 грн., що у еквіваленті за курсом НБУ становить 84000,00 дол. США, які продавець отримав повністю від покупця в момент підписання цього договору. Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 05.06.2014 визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 03.02.2012. На час розгляду справи вказане рішення набрало законної сили. За змістом ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до роз'яснень викладених у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 №9, реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним (п. 5 вказаної постанови). Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Як вбачається з матеріалів справи на виконання умов договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 03.02.2012, позивачем як покупцем сплачено продавцю (відповідачі [PERSON], [PERSON]) грошові кошти у розмірі 84000,00 дол. США, що згідно офіційного курсу гривні до долара США встановленого НБУ станом на день передачі коштів складало 670320,00 грн.. Вказаний факт підтверджується розпискою відповідачки [PERSON] від 03.02.2012. Таким чином, зважаючи на те, що позивачем фактично виконано обов'язок сплатити грошові кошти за договором купівлі продажу, а вказаний договір визнаний рішенням суду недійсним, суд знаходить обґрунтованими вимоги позивача про повернення йому зазначених коштів в порядку ст. 216 ЦК України, у зв'язку з чим приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі та стягнення в рівних частинах з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів в сумі 670 320,00 грн.. З огляду на те, що суд прийшов до висновку про задоволення позову, відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню понесенні ним судові витрати на оплату судового збору у розмірі 3654,00 грн., який також підлягає стягненню з відповідачів в рівних частках.

Outcome: approved