Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-25 00:00:00

26.11.2020року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що вона є власником квартири [ADDRESS] . Вказана квартира належить їй на праві приватної власності, оскільки 1/2 частина була отримана нею у власність у порядку приватизації, а інша 1/2 частина отримана в дар за договором дарування від 09.08.2010 року. Таким чином, вона має право володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю, а саме вказаною квартирою. При цьому, в даній квартирі зареєстрована їх дочка - [PERSON] , але відповідач не проживає в даній квартирі з 24.09.1990 року. Фактично відповідач весь час проживає у [ADDRESS] . Не зважаючи на те, що відповідач не проживає в її квартирі, вона з реєстрації не знялась до цього часу і добровільно цього робити не бажає. Зняти відповідача з реєстрації в позасудовому порядку вона не має можливості, оскільки зробити це без її участі неможливо, адже для цього вона повинна особисто звернутись з відповідною заявою до органів реєстрації. Така ситуація порушує її права, як власника квартири та унеможливлює отримання нею субсидії і спричиняє їй зайві витрати на оплату комунальних послуг. Тому просила визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS] . Ухвалою від 17.12.2020 року було відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін. Представник позивача, адвокат Невгад Олександр Вікторович, у судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі та просив визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS] . Відповідач - [PERSON] в судове засідання повторно не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила, відзив на позов до суду не подала. На підставі ст. 280 ЦПК України суд постановив провести заочний розгляд справи. Суд, заслухавши представника позивача, показання свідка [PERSON] , дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом\~ встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 10.11.1998 року та договором дарування частини квартири від 09.08.2010 року (а.с.8,9). Даний факт також підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно та довідкою Південного бюро технічної інвентаризації КП Київської обласної ради (а.с.10,11). З Витягу з реєстру територіальної громади м. Біла Церква (а.с.13) вбачається, що у квартирі [ADDRESS] ,\~ зареєстровані з 22.09.2012 року - [PERSON] , [INFO] , та з 12.11.1975 року [PERSON] , [INFO] . З акту №162/5 про фактично проживаючих осіб від 06.11.2020 року (а.с.14), вбачається, що вквартирі [ADDRESS] зареєстрована та фактично проживає [PERSON] , [INFO] , а [PERSON] , [INFO] , зареєстрована, але не проживає у даній квартирі з 24.09.1990 року. Як вбачається з довідки ЖБК «Автомобіль» №32 від 15.09.2019 року\~ (а.с.15), [PERSON] мешкає у [ADDRESS] . Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що позивач є його матір`ю, а відповідач його сестрою. Квартира [ADDRESS] належить матері та вона сама проживає у даній квартирі. Відповідач у квартирі зареєстрована, але не проживає в ній. У мами тяжкий стан здоров`я, вона перенесла операцію, потребує стороннього догляду, що забезпечує він, а сестра в цьому участі не приймає. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Згідно ст. 64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. У рішенні Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99, зазначено, що Житловий кодекс Української РСР, визнаючи гарантії права громадян на житло, встановлює права і обов`язки наймача жилого приміщення та членів його сім`ї, які проживають разом з ним, за договором найму, обов`язковим елементом якого є плата за користування житлом та за комунальні послуги. Частина 2 статті 64 цього Кодексу передбачає, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ч. 1 ст.29 ЦК України, місце проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Встановлено, що відповідач була зареєстрована у вказаному житловому приміщенні, як член сім`ї власника квартири, однак зобов`язання щодо утримання майна та сплаті комунальних послуг не виконує, житлом не цікавиться, вибула до іншого місця проживання. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до приписів ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів № № 2.4.7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідач у даній справі відзив на позов із запереченнями та належними і допустимими доказами в їх підтвердження та спростування доводів позивача до суду не подала. Таким чином, дослідивши всі докази у справі в їх сукупності, суд встановив, що відповідач не проживає у спірній квартирі більш ніж один рік, не цікавляться нею, не несе витрати по її утриманню та оплаті комунальних послуг, поважних причин, через які відповідач була відсутня понад один рік у спірному житловому приміщенні судом не встановлено, як і не встановлено, що позивач будь-яким чином чинила їй перешкоди у користуванні житлом. Відповідно до абзацу 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Відповідно п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється органом реєстрації на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, виходячи зі змісту зазначеної норми закону, прийняте рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, відповідно є підставою дня зняття цієї особи з реєстрації, а відповідно до ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організації, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований, тому підлягає до задоволення у повному обсязі. Згідно ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивач сплатила при подачі позову судовий збір в розмірі 840,80 грн. (а.с.1) та представник позивача заявив клопотання про залишення судових витрат за позивачем без відповідного відшкодування.

Outcome: approved