Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-16 00:00:00

25.05.2021 року до Солом`янського районного суду м. Києва надійшли матеріали позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості та копія ухвали судді Приморського районного суду м. Одеси від 31.03.2021 року про передачу справи за підсудністю. У позовній заяві сторона позивача посилається на те, що 11.12.2020 року між сторонами укладено договір позики, відповідно до якого 29.11.2020 року [PERSON] отримав від [PERSON] в борг грошові кошти в розмірі 98 200 грн. на строк до 30.01.2021 року включно. Станом на 30.01.2021 року кошти повернуті не були, на неодноразові звернення позивача з вимогами про повернення коштів відповідачем дій, спрямованих на повернення коштів, вчинено не було. Також на момент подання позову відповідач свої зобов`язання не виконав та ухиляється від їх виконання, тому позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути заборгованість за договором позики в розмірі 98 200 грн. та судовий збір - 982 грн. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 09.08.2021 року відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомленням сторін. В ухвалі сторонам встановлено строк на поданні відзиву, відповіді на відзив та заперечень. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив ухвалити по справі заочне рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Сторона відповідача у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи представник відповідача - адвокат Курьят С.В. був повідомлений належним чином. Відзив стороною відповідача у встановлений строк подано не було. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України). 16.09.2021 року до суду від адвоката надійшла заява, в якій він повідомив про дострокове припинення за взаємною згодою договору про надання правової допомоги з відповідачем. Разом з тим, враховуючи, що представник відповідача був повідомлений про розгляд справи на час дії між ним та [PERSON] договору надання правової допомоги, відповідач вважається також належним чином повідомлений. Крім того, слід також врахувати, що статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Вбачається, що справа перебуває в провадженні суду з червня 2021 року, відповідач скористався правом на правову допомогу, часу для формування правової позиції за даним спором та її висловлення у сторони було достатньо, дата судового засідання по даній справі з представником відповідача узгоджувалася. Відповідно до ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Отже, позивачі та відповідачі мають рівні права, гарантовані Конституцією України та іншими нормативно-правовими актами, на захист своїх інтересів державою, у тому числі і право на своєчасний розгляд справи судом. Враховуючи викладене та виходячи з визначених у ст. 2 ЦПК України завдань та основних засад цивільного судочинства, суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності сторони відповідача. Суд за письмовою згодою представника позивача ухвалив постановити заочне рішення згідно положень ч. 1 ст. 280 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 207 цього Кодексу правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Судом встановлено, що 29.11.2020 року відповідно до розписки від 17.12.2020 року [PERSON] взяв у борг у [PERSON] грошові кошти у сумі 98 200 грн., які зобов`язався повернути до 30.01.2021 року (а.с. 7). Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Факт отримання відповідачем коштів підтверджується наявним у позивача оригіналом розписки боржника, яка була оглянута в судовому засіданні та копія якої додана до позовної заяви. Згідно положень ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Тобто, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Таким чином, розписка від 17.12.2020 року є документом, що підтверджує боргове зобов`язання [PERSON] перед [PERSON] . Жодних заперечень, що надана позивачем на підтвердження своїх вимог розписки підписана [PERSON] , від сторони відповідача не надходило, лише у судовому засіданні 12.08.2021 року представником відповідача було заявлено клопотання про огляд оригіналу розписки. Як зазначав неодноразово Верховний Суд в своїх постановах, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Верховний Суд у своїй постанові від 12.11.2020 року (справа № 154/3443/18) зазначив, що розписка позичальника є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Суд, дослідивши зміст розписки від 17.12.2020 року, оригінал якої було оглянуто у судовому засіданні 17.09.2021 року, встановив те, що між сторонами виникли правовідносини із договору позики грошових коштів, оскільки вказана розписка містить відомості, що [PERSON] отримав кошти від [PERSON] в борг із зобов`язанням їх повернення, а не отримав ці кошти на іншій підставі. Однак відомостей про повернення коштів оригінал розписки не містить. Відповідно до ст. 509 цього Кодексу зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За змістом ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ст. 610 цього Кодексу порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Станом на день подачі позову до суду відповідачем не повернуто наданий йому борг у розмірі 98 200 грн. Положеннями ст.ст. 625, 629 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги позивача ґрунтуються на законі, а тому підлягає стягненню з [PERSON] заборгованість за договором позики від 17.12.2020 року в розмірі 98 200 грн. З урахуванням задоволення позову відповідно до ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача підлягає судовий збір у розмірі 982 грн., сплачений позивачем при зверненні до суду з позовом.

Outcome: approved