Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-09 00:00:00

25 червня 2018 року позивач Управління поліції охорони в Миколаївській області звернулося в суд з позовом до [PERSON] про відшкодування витрат на професійне навчання в сумі 22 960,66 грн. В обґрунтування свої вимог позивач зазначав, що 06 листопада 2015 року між Управлінням Державної служби охорони при УМВС України в Миколаївській області, Рівненським вищим професійним училищем ДДСО при МВС України та працівником [PERSON] було укладено договір №1297 про навчання [PERSON] за кошти позивача у Рівненському вищому професійному училищі Департаменту Державної служби охорони при УМВС України за умовами якого (п. 1.2 договору) підрозділ зобов'язується перерахувати навчальному закладу кошти на підготовку кандидата за фактом його зарахування на навчання у загальній сумі 14 070,56 грн., а відповідач (п. 2.3 договору) зобов'язувався прибути після закінчення навчального закладу на службу до підрозділу УДСО при УМВС України в Миколаївській області 25 лютого 2016 року і відпрацювати мінімум три роки. Відповідач [PERSON] з 25.02.2016 року по 31.07.2017 року перебував у трудових відносинах з позивачем, наказом начальника УПО у Миколаївській області по особовому складу №24 від 29.02.2016 р. був призначений на посаду поліцейського Южноукраїнського районного відділення Управління поліції охорони. Наказом №76 від 27.07.2017 року був звільнений за власним бажанням згідно п.7 ч.1 ст. 77 ЗУ «Про Національну поліцію», маючи після закінчення навчання період роботи у відповідача 1 рік 05 місяці 06 днів. Відповідно до бухгалтерської довідки про відшкодування фактичних витрат на підготовку фахівця від 29.03.2018 р. розмір фактичних витрат, пов'язаних з навчанням у навчальному закладі становить 21 198 грн. 66 коп, з яких 14 070,56 грн. - витрати на навчання; 4 287,00 грн.- стипендія за 4 місяці навчання; 2 841,10 грн. - витрати, пов'язані з підготовкою кадрів. Позивач просив позов задовольнити, посилаючись на п. 2.4 договору, за яким відповідач зобов'язується у разі звільнення за власним бажанням до закінчення визначеного договором строку компенсувати витрати, що здійснив позивач на його навчання в повному обсязі. Ухвалою судді від 11.07.2018 р. відкрито провадження у справі, розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. У судове засідання представник позивача не з'явився, у письмовій заяві просив розглянути справу без його участі, підтримав позовні вимоги та не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач на повторний виклик в судове засідання не з'явився, причини неявки не повідомив. Про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином. Своїм правом на подання відзиву відповідач не скористався. Будь-яких заяв, клопотань щодо розгляду справи від відповідача до суду не надходило. Згідно даних рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, копію ухвали відповідач, отримав 17.07.2018 р., однак відзиву на день судового розгляду справи не надав. Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Позивач не заперечує проти проведення заочного розгляду справи на підставі наявних у справі доказів з ухваленням заочного рішення, що вбачається з позовної заяви. Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Враховуючи наявність усіх умов, передбачених ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що відповідачем у встановлений законом строк відзив не подано, в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Дослідивши надані позивачем письмові докази, суд прийшов до наступного висновку. На підставі постанови Кабінету Міністрів України від 13.10.2015 року № 834 «Питання функціонування органів поліції охорони, як територіальних органів Національної поліції та ліквідації деяких територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» Управління Державної служби охорони при УМВС України в Миколаївській області припинило свою діяльність. Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1139 «Про внесення зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 13.10.2015 року» правонаступником Управління Державної служби охорони при УМВС України в Миколаївській області визначено Управління поліції охорони в Миколаївській області (УПО). 06 листопада 2015 р. між Управлінням Державної служби охорони при УМВС України в Миколаївській області, [PERSON] та Ровенським вищим професійним училищем ДДСО при МВС України укладений договір №1297 на навчання за кошти підрозділу Державної служби охорони з кандидатом на службу в органи внутрішніх справ. За умовами п.2.4 даного договору відповідач [PERSON] зобов'язався у разі звільнення за власним бажанням до закінчення визначеного у договорі строку компенсувати витрати, що здійснив підрозділ на його навчання. Виходячи з положень п.2.3 договору [PERSON] мав відпрацювати у позивача не менш як до 25.02.2019 р. включно. Згідно витягу з наказу Управління поліції охорони в Миколаївській області №24 о/с від 29 лютого 2016 року було призначено рядового поліції [PERSON], прибулого після закінчення Рівненського вищого професійного училища ДПО, поліцейським Южноукраїнського районного відділення Управління поліції охорони в Миколаївській області, з присвоєнням чергового спеціального звання «капрал поліції». Наказом Управління поліції охорони в Миколаївській області № 76/ос від 27 липня 2017 року сержанта поліції [PERSON] звільнено за власним бажанням відповідно до п. 7 ч.1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію». Отже, умови договору з боку відповідача виконано не було, а кошти витрачені на його навчання у сумі 21 198,66 грн. не відшкодовані. Згідно ст.18 Закону України «Про міліцію», який діяв на момент укладення договору на навчання та прийняття на службу відповідача, при звільненні особи начальницького складу органів внутрішніх справ протягом трьох років після закінчення вищого навчального закладу МВС України за власним бажанням, такі особи відшкодовують МВС України витрати, пов'язані з їх утриманням у навчальному закладі в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється в судовому порядку. Відповідно до ст.74 Закону України «Про Національну поліцію» особи, які навчаються за державним замовленням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, у разі дострокового розірвання контракту про здобуття освіти з будь-яких підстав, крім звільнення зі служби в поліції на підставі підпунктів 2, 4 частини першої статті 77 цього Закону, а також поліцейські, звільнені зі служби в поліції протягом трьох років після закінчення вищезазначених навчальних закладів з будь-яких підстав, крім звільнення зі служби в поліції на підставі підпунктів 2, 4 частини першої статті 77 цього Закону, відшкодовують Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов'язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат, зазначених у частині четвертій цієї статті, таке відшкодування здійснюється в судовому порядку. Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч.1 статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. З урахуванням зазначеного суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та їх доведеність, що є підставою для повного задоволення позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог, тобто на користь позивача стягненню з відповідача підлягають 1 762 грн., понесені на сплату судового збору .

Outcome: approved