Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-11 00:00:00

25 червня 2013 року [PERSON], в інтересах якого діяв [PERSON], звернувся в суд з позовом до [PERSON] та [PERSON] в якому просив встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу позивача з [PERSON] в період часу з 12 травня 1998 року по 04 листопада 2012 року та просив визнати за ним право власності на ? частину квартири [ADDRESS], вказуючи, що наведена квартира була придбана в період спільного проживання і являлася об'єктом спільної сумісної власності. Також [PERSON] просив визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS], з тих підстав що він добросовісно заволодів чужим майном та продовжує відкрито, безперервно володіти цією квартирою більше десяти років. Рішенням Ленінського районного суду м. Донецька від 17 грудня 2013 року позов [PERSON] задоволено частково, встановлено факт проживання однією сім'єю [PERSON], [INFO] і [PERSON], [INFO], яка померла [INFO] в період з 2000 року до дня її смерті. В решті позовних вимог відмовлено. З рішенням суду не погодився позивач [PERSON], в апеляційній скарзі останній просив змінити рішення суду та ухвалити нове яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального і матеріального права та вказуючи, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи та мало місце неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, зокрема суд виходив з того, що в судовому засіданні факт спільного проживання позивача та [PERSON] підтверджено належними доказами, однак суд не врахував обставин з приводу того, що спірна нерухомість була придбана в період фактичного проживання за спільні кошти подружжя, та відсутні жодні докази на спростування цих обставин. Заслухавши доповідача, пояснення позивача та його представника, пояснення відповідачів та їх представників, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково за наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] як чоловіка і жінки в період з 2000 року до дня смерті останньої, яка померла [INFO] при цьому підтверджено що вони мали спільний побут, кошти, разом вели господарство та мали взаємні права та обов'язки. Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позову про поділ спільного сумісного майна суд виходив з того що квартира [ADDRESS] хоч і була придбана [PERSON] в період спільного проживання, однак за кошти що належали останній на праві особистої власності. У той же час, суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позову [PERSON] про визнання права власності на квартиру [ADDRESS] виходив з того, що позивач не довів обставин з приводу того, що він був добросовісним набувачем цієї квартири, оскільки проживав в квартирі із її власницею, з огляду на що, не міг відкрито, безперервно володіти цим майном та не набув права власності на це майно за набувальною давністю. Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення, відповідно до положень статті 303 ЦПК України, в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції вірно визначив матеріальні норми, якими регулюються спірні правовідносини. Вирішуючи позовні вимоги, суд правомірно застосував норми сімейного кодексу України /надалі СК України/ та Цивільного кодексу України /надалі ЦК України/ до спірних правовідносин, оскільки із матеріалів справи вбачається, що предметом спору є майно, набуте після набрання чинності цими кодексами та свої вимоги позивач обґрунтовував наявністю обставин які виникли в період їх дії. Згідно обставин у справі [PERSON] та [PERSON] в шлюбі не перебували, та статтею 74 СК України визначено що якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Частиною 2 статті 74 якого передбачено, що на майно яке є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Отже, відповідно до змісту наведеної норми, умовою визнання майна спільною сумісною власністю є спільне проживання чоловіка та жінки однією сім'єю. Та судом першої інстанції встановлені обставини, які свідчать про фактичне спільне проживання [PERSON] та [PERSON] без шлюбу з 2000 року по 04 листопада 2012 року. При цьому судом враховано довідку з місця проживання комунального підприємства «Керуюча компанія Ленінського району м. Донецька» №2621 від 12 листопада 2012 року та акт від 09 листопада 2012 року, складений комісією цієї ж установи /а.с.23/, із яких вбачається, що за адресою: [ADDRESS] проживала та була зареєстрована [PERSON], яка померла [INFO] разом з нею за цією ж адресою фактично проживав [PERSON], та сторони в судовому засіданні підтверджували обставини зазначені в довідці, також зазначені обставини підтверджено письмовими доказами і показами свідків. Зокрема, обставини щодо спільного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю підтвердили свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], допитані судом, покази яких є належними та допустимими доказами. Також покази зазначених свідків об'єктивно підтвердили свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] які підтверджували факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] однак вказували що квартира [ADDRESS] хоч і була придбана [PERSON] в період спільного проживання, однак за кошти що належали останній на праві особистої власності. З огляду на викладене, вірні висновки суду про наявність підстав для встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки [PERSON] та [PERSON] без шлюбу з 2000 року по 04 листопада 2012 року. Разом з тим, обставини щодо спільного проживання [PERSON] та [PERSON] без шлюбу з 2000 року по 04 листопада 2012 року не були оскаржені та не можуть бути предметом перевірки під час розгляду справи в апеляційному суді. У той же час, апеляційний суд виходить з того, що судом першої інстанції вірно встановлено що квартира [ADDRESS] була придбана за договором купівлі продажу покупцем [PERSON] 31 жовтня 2012 року тобто в період часу з 2000 року по [INFO] чого сторони фактично не оспорювали. Однак, посилання відповідачів на те, що спірна квартира [ADDRESS] хоч і набута в період спільного проживання однак за особисті кошти [PERSON] не знаходять підтвердження, оскільки не узгоджуються із дійсними обставинами у справі. Так, суд першої інстанції відмовив у визнанні зазначеної квартири спільною сумісною власністю, виходячи з того, що квартиру [ADDRESS] було придбано сторонами на час спільного проживання, однак за кошти що належали виключно [PERSON] отримані останньою від продажу належних їй квартир [ADDRESS] та квартири [ADDRESS]. У той же час суд не врахував положення Сімейного кодексу України відповідно до частини 1 статті 60 якого майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, та вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя /частина 2 статті 60 СК України/. Отже, враховуючи дійсний зміст наведених норм, на праві спільної сумісної власності дружині та чоловікові /жінці та чоловікові, які не перебувають у шлюбі між собою/ належить майно яке було набуте подружжям за час шлюбу. Та, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому /стаття 57 СК України/ З огляду на викладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції не врахував того що спірна квартира була придбана в період спільного проживання, та не узгоджуються із дійсними обставинами висновки суду з приводу того, що спірна квартира була придбана за кошти які належали виключно [PERSON] оскільки від продажу квартири [ADDRESS] та квартири [ADDRESS], власник [PERSON] отримала кошти в розмірі 89200,00грн. та 95130,00грн., що вбачається із змісту наявних в матеріалах справи договорів купівлі-продажу /а.с. 94, 97/, фактично сума коштів що належали [PERSON] склала всього 184330,00грн., та отриманих коштів було не достатньо для придбання квартири [ADDRESS], вартість якої за договором становила 317395,00 грн. Також судом першої інстанції не враховано того, що продаж квартири [ADDRESS] [PERSON] здійснено 31 липня 2012 року, квартиру [ADDRESS] продано 22 травня 2012 року, а квартира [ADDRESS] придбана 31 жовтня 2012 року, тобто по спливу значного часу. Апеляційний суд виходить з того, що жодними належними та допустимими доказами не підтверджено обставин з приводу того, що кошти отримані від продажу квартир було затрачено на придбання спірної квартири [ADDRESS], при цьому покази свідків які не проживали разом із [PERSON] та [PERSON], не вели з останніми спільного господарства та не мали спільного сімейного бюджету, не являються належним засобом доказування та не мають наперед встановленої доказової сили. У той же час, апеляційний суд виходить з того, що [PERSON] доведено позовні вимоги в частині набуття за час спільного проживання з [PERSON] фінансових коштів достатніх для придбання спірної квартири [ADDRESS], що об'єктивно підтверджено письмовими доказами, зокрема копією депозитного рахунку на ім'я [PERSON] в акціонерному поштово-пенсійному банку «Аваль» /а.с. 15-17/, договором про вклад № 263561748337 в публічному акціонерному товаристві «Райффайзен банк аваль» укладеному з вкладником [PERSON] /а.с.25-26/, договором на відкриття та ведення поточного рахунку /а.с.27/. Тобто виходячи з встановлених у справі обставини судом не враховано майнового стану осіб що спільно проживали однією сім'єю та отриманих доходів, в підтвердження яких надано докази. Враховуючи наведене, висновки суду не відповідають фактичній стороні справи та судом першої інстанції не повно з'ясовані обставин що мають значення для справи, з огляду на що рішення суду в цій частині не відповідає вимогам про законність та обґрунтованість, та доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду і встановлені обставин справи, у зв'язку з наведеним, колегія апеляційного суду вважає за необхідне частково задовольнити апеляційну скаргу. Рішення суду скасувати в частині відмови в задоволенні позову [PERSON] про поділ майна що є об'єктом спільної сумісної власності та визнання за ним права власності на ? частку двокімнатної квартири [ADDRESS] та позов в цій частині задовольнити, визнавши за [PERSON] право власності на ? частку двокімнатної квартири [ADDRESS]. У той же час, при вирішенні позовних вимог про визнання права власності на квартиру [ADDRESS] за набувальною давністю суд першої інстанції вірно встановив обставини справи та застосував до спірних правовідносин належний закон. Так, до спірних правовідносин, суд обґрунтовано застосував цивільне законодавство та виходив з того, що відповідно до положень статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Позивач виникнення права власності на квартиру [ADDRESS] пов'язував із обставинами щодо добросовісного заволодіння цією квартирою, та відкритим і безперервним володінням цим майном протягом десяти років. Разом з тим, матеріалами справи підтверджено що спірна квартира належала [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про право власності на квартиру № 1416 від 05 березня 1997 року /а.с. 21/. Та виходячи зі змісту ст. 344 ЦК обставинами, які мають значення для справи, і, які повинен довести саме позивач у розумінні положень частини 1 статті 60 ЦПК України, є: законний об'єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). Таким чином, набувальна давність може бути застосована тільки щодо об'єктів, які згідно з чинним законодавством можуть бути у власності давнісного володільця за умови що він добросовісно заволодів цим майном та продовжує відкрито, безперервно володіти цим нерухомим майном протягом десяти років. Та в розумінні наведених норм, за відсутності обставин щодо добросовісного заволодіння майном, та щодо відкритого, безперервного володіння не можливо встановити умови за яких відбувається набуття права власності за набувальною давністю. З огляду на викладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції виконав вимоги закону в частині, та із наведеного необхідно зробити висновок, що рішення суду в цій частині є законним та обґрунтованим. У зв'язку з обставинами встановленими та викладеними вище в рішенні апеляційного суду, апеляційну скаргу [PERSON] слід задовольнити частково, скасувати рішення в частині відмови в задоволенні позову про поділ майна що є об'єктом спільної сумісної власності та визнання за ним права власності на ? частку двокімнатної квартири [ADDRESS], позов в цій частині задовольнити та слід в решті рішення залишити без змін.

Outcome: partial