Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-24 00:00:00

25 серпня 2020 року [PERSON] звернувся до Нововодолазького районного суду Харківської області із заявою, в якій просить встановити факт смерті - [PERSON] , [INFO] , уродженця міста Зугрес Донецької області, Україна, громадянина України, який помер у селище міського типу Новий Світ, Старобешівського району Донецької області, Україна, визначивши дату його смерті [INFO] , причина смерті: постінфарктичний кардіосклероз з гіпертензією. В обґрунтування поданої заяви [PERSON] зазначив, що його батько - [PERSON] , [INFO] , уродженець міста Зугрес Донецької області, помер [INFO] на тимчасово окупованій території, що підтверджується довідкою про причини смерті № 203, форма 106/у, виданою Центром первинної медико - санітарної допомоги в Старобешівському районі Донецької області від 12 липня 2020 року. Після його смерті заявник звернувся до Нововодолазького районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Харків) з питання отримання свідоцтва про смерть, але [PERSON] було відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті батька [PERSON] з підстав того, що надані заявником документи на підтвердження факту смерті [PERSON] , не відповідають формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 року № 545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки смерті», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25 жовтня 2006 року за №1150/13024. Тобто, документи, що підтверджують смерть [PERSON] видані органом, що перебуває на території, яку держава тимчасово не контролює, у зв`язку з чим заявник позбавлений можливості у встановленому порядку отримати документ, який визнається в Україні. Як зазначив [PERSON] встановлення даного факту необхідно для отримання свідоцтва про смерть батька українського зразка та Витягу з Єдиного реєстру актів цивільного стану для подальшого оформлення грошової допомоги на поховання. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 25 серпня 2020 року заяву [PERSON] , із залученням до участі у справі в якості заінтересованої особи: Нововодолазького районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (місто Харків), про встановлення факту смерті прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі. Заявник, [PERSON] , у судове засідання не прибув, про дату, час і місце розгляду справи був сповіщений відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України. В наданому до заяви клопотанні заявник вказує, що підтримує заявлені вимоги в повному обсязі, просить суд заяву задовольнити, розгляд справи провести за його відсутності. Уповноважений представник заінтересованої особи - Нововодолазького районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Харків) у судове засідання теж не з`явився, хоча про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлялись відповідно до вимог статті 128 Цивільного процесуального кодексу України, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення, отримане уповноваженою особою 25 серпня 2020 року. Про причини своєї неявки суд не повідомили, ніяких клопотань на адресу суду не направляли. Відповідно до частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь - якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Крім того, частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у заявника свідчить його клопотання, долучене до заяви. За таких обставин, приймаючи до уваги те, що підстав для визнання явки учасників справи обов`язковою для надання особистих пояснень не має, враховуючи стислий термін розгляду справ даної категорії, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін, на підставі наявних в матеріалах справи доказів, при цьому відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши доводи заяви, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, які були безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів. Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (частина 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). Окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до положень статті 315 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, наводиться у статті 315 Цивільного процесуального кодексу України, який не є вичерпним. Положення статті 317 Цивільного процесуального кодексу України передбачають наступні особливості провадження у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, зокрема, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. З матеріалів справи судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , є рідним батьком заявника [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження заявника, серії [NUMBER] , виданого 01 квітня 1969 року Новосвітською селищною радою Старобешівського району Донецької області, актовий запис за № 49, де батьками зазначено: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] . На підтвердження факту смерті [PERSON] , заявник надав суду довідку про причини смерті № 203, форма 106/у, виданої 13 липня 2020 року Старобешівською центральною районною лікарнею Донецької народної республіки, з якої вбачається, що [INFO] помер [PERSON] , причина смерті: постінфарктичний кардіосклероз з гіпертензією. Крім того, факт смерті [PERSON] , [INFO] , був зареєстрований Відділом записів актів цивільного стану Старобешівського районного управління юстиції Міністерства юстиції Донецької народної республіки 13 липня 2020 року, про що складено актовий запис за № 357 та видано відповідне свідоцтво серії [NUMBER] . 19 серпня 2020 року заявник, [PERSON] , звернувся до Нововодолазького районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Харків) для проведення державної реєстрації смерті батька [PERSON] . З матеріалів справи вбачається, що 19 серпня 2020 року за вихідним № 430/22.27-69 Нововодолазький районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Харків) відмовив заявнику у проведенні державної реєстрації факту смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , у зв`язку з тим, що надані заявником документи на підтвердження факту смерті [PERSON] , не відповідають встановленому зразку, визначеному наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08 серпня 2006 року № 545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження та смерті». З цього приводу, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до частини 3 статті 49 Цивільного кодексу України державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені та смерть. Порядок державної реєстрації актів цивільного стану, в тому числі державна реєстрація смерті особи, встановлений Правилами державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затвердженими Наказом Міністерства юстиції України 18 жовтня 2000 року № 52/5 (далі по тексту - Правила державної реєстрації актів громадянського стану в Україні). Відповідно до пунктів 2 та 3 розділу І зазначених Правил, державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, встановлених законом, зміна імені, смерть відповідно до Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України, Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» та інших актів законодавства. Відомості про народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміну імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян відповідно до Порядку ведення Державного реєстру актів цивільного стану громадян, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 2007 року № 1064. Районні, районні у містах, міські (міст обласного значення), міськрайонні, міжрайонні відділи державної реєстрації актів цивільного стану головних територіальних управлінь юстиції проводять державну реєстрацію народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті, вносять зміни до актових записів цивільного стану, поновлюють та анулюють їх; формують Державний реєстр актів цивільного стану громадян, ведуть його, зберігають архівний фонд; здійснюють відповідно до законодавства інші повноваження. За заявами громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території України або переселилися з неї, державну реєстрацію актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання здійснюють відділи державної реєстрації актів цивільного стану за місцем звернення заявника. Відповідно до приписів статті 17 Закону України від 01 липня 2010 року № 2398 - VІ «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану за заявою родичів померлого, представників органу опіки та піклування, працівників житлово - експлуатаційних організацій, адміністрації закладу охорони здоров`я, де настала смерть, та інших осіб, на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово - медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем його поховання. Правилами державної реєстрації актів громадянського стану в Україні визначено, що підставою для державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08 серпня 2006 року № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25 жовтня 2006 року за № 1150/13024 (далі - лікарське свідоцтво про смерть); б) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08 серпня 2006 року № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25 жовтня 2006 року за № 1150/13024 (далі - фельдшерська довідка про смерть). Проте, надати вказані документи заявник не має можливості, оскільки [PERSON] помер на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, а тому єдиною підставою для такої реєстрації є рішення суду про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України. Як було з`ясовано судом, здійснити дії з реєстрації факту смерті [PERSON] у селище міського типу Новий Світ, Старобешівського району Донецької області на території Нововодолазького району Харківської області не виявилось можливим, оскільки 14 квітня 2014 року відповідно до Указу Президента України № 405/2014 було введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України». Згідно зазначеного Указу та Рішення на території Донецької та Луганської областей була запроваджена антитерористична операція. З огляду на положення частини 2 статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь - які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Відповідно до статті 1 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» тимчасово окупованими територіями у Донецькій та Луганській областях на день ухвалення цього Закону визнаються частини території України, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль, а саме: 1) сухопутна територія та її внутрішні води у межах окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей; 2) внутрішні морські води, прилеглі до сухопутної території, визначеної пунктом 1 цієї частини; 3) надра під територіями, визначеними пунктами 1 і 2 цієї частини, та повітряний простір над цими територіями. Межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях, визначаються Президентом України за поданням Міністерства оборони України, підготовленим на основі пропозицій Генерального штабу Збройних Сил України. Згідно з Указом Президента України від 07 лютого 2019 року № 32/2019 «Про Межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях» Старобешівський району Донецької області є тимчасово окупованою територією. Частинами 1 та 3 статті 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» передбачено, що правовий статус тимчасово окупованих територій у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі, а також правовий режим на зазначених територіях визначаються цим Законом, Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, принципами та нормами міжнародного права. Діяльність збройних формувань Російської Федерації та окупаційної адміністрації Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, що суперечить нормам міжнародного права, є незаконною, а будь-який виданий у зв`язку з такою діяльністю акт є недійсним і не створює жодних правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження або смерті особи на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, які додаються відповідно до заяви про державну реєстрацію народження особи та заяви про державну реєстрацію смерті особи. Приписами частин 2 та 3 статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено що будь - які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Тобто, заявник з об`єктивних причин не має змоги надати документи, передбачені законом для реєстрації смерті батька [PERSON] . Відповідно до статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території» тимчасово окупована територія України є невід?ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Згідно з частиною 1 статті 18 вказаного вище Закону, громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території. Приписами статтей 3, 8 та 9 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки» з яких вбачається, що документи видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але, «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконним і недійсним, ця недійсність не може бути застосована до таких дій як, наприклад реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречинни» (Loizidou v. Turkey, рішення від 18 грудня 1986 року) Європейський суд з прав людини обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то, у справах - «Кіпр проти Туречинни» (Cyprus v. Turkey, рішення від 10 травня 2001 року) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, рішення від 23 лютого 2016 року) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому, Європейський суд з прав людини констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de faсkto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш смертним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим. Вирішити інакше, означало б зовсім позбавити людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, рішення від 10 травня 2001 року). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, Європейський суд з прав людини у справі «Мозер проти Республіка Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договорних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою) - (Mozer v. the Republic of Molbova and Russia). Враховуючи наведене, а також ключове значення, яке має встановлення факту смерті для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника, суд бере до уваги та надає оцінку документам про смерть особи, що видані на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, як доказам у справі. За цих обставин, суд вважає надані заявником медичні документи є доказом смерті [PERSON] , не дивлячись на те, що медична установа, яка видала ці документи, знаходиться на території, яка тимчасово не контролюється органами державної влади України. З огляду на викладене, враховуючи що Старобешівський районДонецької області є тимчасово окупованою територією, заявник з об`єктивних причин не має змоги надати документи, передбачені законом для реєстрації смерті, тобто для проведення державної реєстрації смерті є об`єктивні перешкоди, приймаючи до уваги, що встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України має юридичне значення для заявника, так як дозволить використати право на реєстрацію смерті та отримання свідоцтва про смерть на території України, де органи влади здійснюють свої повноваження, суд доходить висновку про необхідність задоволення заяви. Згідно з статтею 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права, одним із способів якого є встановлення факту. Відповідно до частини 4 статті 317 Цивільного процесуального кодекс ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. На підставі абзацу 1 частини 4 статті 317 та пункту 8 частини 1 статті 430 Цивільного процесуального кодексу України рішення суду про встановлення факту смерті підлягає негайному виконанню. У відповідності із приписами частини 7 статті 294 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати не відшкодовуються. На підставі викладеного,

Outcome: approved