Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-10 00:00:00

25 листопада 2020 року (за поштовим штемпелем) позивач звернувся до суду із зазначеним вище позовом, посилаючись на те, що на підставі договору купівлі-продажу 28 січня 2019 року він є власником житлового будинку номер [ADDRESS] . В цьому будинку зареєстрована [PERSON] , яка претендувала на його частку. Проте рішенням Згурівського районного суду Київської області від 04.06.2019 їй було відмовлено у праві спільної сумісної власності на цей будинок. З моменту придбання ним будинку відповідач забрала всі свої особисті речі та більше року в ньому не проживає. Комунальні платежі не сплачує, не несе витрат по утриманню будинку. Оскільки відповідач зареєстрована у його будинку, відтак він не може оформити субсидію, тому просить визнати відповідача, такою, що втратила право користування спірним житловим будинком, та стягнути з неї понесені витрати по сплаті судового збору. У судове засідання сторони повторно не з`явилися про дату, час і місце його проведення були належним чином повідомлені, відповідач - за адресою його місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку, відсутня за такою адресою, про причини неявки суду не повідомила, своїх заперечень та відзиву на позов не подала. Відповідні оголошення були розміщені на сайті «Судова влада»., Представник позивача направив заяву про розгляд справи за його відсутності, заперечень проти заочного розгляду справи у разі неявки відповідача не висловив. Суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Оцінюючи наведені у справі аргументи, ґрунтуючись на засадах верховенства права, на повно і всебічно з`ясованих обставин, об`єктивно та безпосередньо досліджених в судовому засіданні доказів, наявних у справі, суд дійшов висновку. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку номер [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 28.01.2019, укладеного між позивачем та [PERSON] . В цьому будинку, крім власника, зареєстрована [PERSON] , яка за цією адресою не проживає з 2018 року. Особисті речі відповідача та речі вжитку у будинку не виявлені (а.с.5, 6-8, 9, 10, 11-15, 16-20 - довідка, копії договору та витягу, акт обстеження, копія будинкової книги). Рішенням Згурівського районного суду Київської області від 04.06.2019, яке набрало законної сили 14.07.2019, в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права спільної сумісної власності на об`єкти рухомого та нерухомого майна, визначення порядку користування спільним сумісним майном та відшкодування моральної шкоди відмовлено повністю (а.с.22-24 - копія рішення). Спірне житло не є її постійним місцем проживання відповідача та вона не відноситься до нього як такого, не веде з позивачем - власником будинку спільного господарства, не несе витрати по його утриманню. В ході розгляду справи не встановлено, що між сторонами існують договірні відносини з приводу користування житлом. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, від 4.11.1950 року, підписаної від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства») Відповідно до п.п. 19, 22 Рішення Європейського суду з прав людини про справі «Кечко проти України» (Заява № 63134/00) від 08 листопада 2005 року кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Доказів проживання у спірному будинку чи його утримання відповідачами суду не надано. Дослідивши письмові докази у справі, встановивши фактичні обставини справи, що мають істотне значення для її вирішення, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення повністю, оскільки в судовому засіданні доведено, що відповідач відсутня у спірному житловому будинку без поважних причин понад один рік, між сторонами не існують договірні відносини з приводу користування житлом, тому відповідач втратила право на користування спірним будинком, що належить позивачу на праві приватної власності. Позивач надав докази тривалого непроживання відповідача у належному йому будинку, що в свою чергу свідчить про втрату відповідачем інтересу до спірного житла. Позивач сплатив судовий збір в розмірі 840,80 грн, який підлягає стягненню із відповідача на його користь (а.с.24). На підставі викладеного,

Outcome: approved