Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-20 00:00:00

26 березня 2019 року [PERSON] звернулася до [PERSON] з позовом про визнання останнього таким, що втратив право користування житловим приміщенням, який мотивує тим, що їй на праві власності належить будинок [ADDRESS] . Крім неї та її двох малолітніх доньок у зазначеному будинку зареєстрований колишній чоловік [PERSON] , який з січня 2018 року за вказаною адресою не проживає. Добровільно знятися з реєстрації відповідач відмовляється. Посилаючись на викладені обставини, просить постановити рішення, яким визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за зазначеною вище адресою. У судовому засіданні [PERSON] та її представник - адвокат Бордюк Ю.В. позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Дерев`янко О.В. у судовому засіданні в режимі відеоконференції під час трансляції з приміщення Конотопського міськрайонного суду Сумської області просили відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що відповідач у спірному будинку не проживає з серпня 2018 року у зв`язку з поважною причиною, а саме: відбування покарання у виді обмеження волі. До серпня 2018 року в будинку він проживав, там залишилися його речі. Заслухавши сторони, їх адвокатів, свідків [PERSON] , [PERSON] , дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає. Судом встановлено, що позивачу на підставі договору дарування на праві власності належить будинок [ADDRESS] (а. с. 7-9, 12). У вказаному будинку зареєстровані [PERSON] , її малолітні доньки [PERSON] і [PERSON] , а також колишній чоловік позивача [PERSON] (а. с. 11). Шлюб між [PERSON] і [PERSON] було розірвано рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 26 грудня 2017 року, яке набрало законної сили 06 лютого 2018 року (а. с. 19). Також судом встановлено, що вироком Білопільського районного суду Сумської області від 12 липня 2018 року [PERSON] було визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, та призначено покарання у виді обмеження волі строком 1 рік (а. с. 19-21). З 20 серпня 2018 року по 20 серпня 2019 року останній відбував покарання в Державній установі «Конотопський виправний центр (№130)» (а. с. 128). Свідок [PERSON] суду показала, що позивач - це її онука. Відповідача востаннє вона бачила в будинку своєї дочки та матері позивача в грудні 2017 року. Після цього декілька разів бувала вдома в онуки, але [PERSON] жодного разу не бачила. Проте, де знаходиться останній, чи проживають вони разом не запитувала. Чи знаходяться в будинку речі [PERSON] свідку також нічого не відомо. Свідок [PERSON] суду показала, що вона є рідною тіткою [PERSON] . У спірному будинку вона бувала, але не часто. Протягом 2018 - 2019 років була 3-4 рази. [PERSON] при цьому жодного разу не бачила. На запитання: « Де [PERSON] ?» племінниця відповідала: «Не проживає, немає». Подробиць не розказувала. Чи є в будинку речі відповідача, чи чинив йому хтось перешкоди в користуванні будинком свідку не відомо. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (абз. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 405 ЦК України). Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов: відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік та відсутність поважних причин непроживання за адресою такого жилого приміщення. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 08 липня 2019 року в справі №212/3965/16-ц. У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідач заперечував факт добровільного припинення користування спірним будинком, вказував, що це пов`язано з тим, що з 20 серпня 2018 року він відбував покарання у виді 1 року обмеження волі в «Конотопському виправному центрі (№130)», що в спірному будинку залишилися його речі. Довідку депутата Миколаївської селищної ради Білопільського району Онищенко Н.С. від 19 березня 2019 року, відповідно до якої з січня 2018 року [PERSON] фактично не проживає в спірному будинку, суд не може взяти до уваги як доказ не проживання відповідача в будинку, оскільки вона написана зі слів свідків [PERSON] , [PERSON] , які були допитані в судовому засіданні та даний факт однозначно підтвердити не змогли (а. с. 10). Всупереч вимогам ст. ст. 12, 81 ЦПК України позивач не надала суду належних і допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач без поважних причин більше 1 року не проживає в будинку, що в ньому відсутні його речі, що перешкод у користуванні будинком ніхто не чинить та що останній втратив правовий зв`язок з будинком. З огляду на викладене, оскільки, припинення сімейних відносин з власником будинку в даному випадку не позбавляє відповідача права користування займаним приміщенням, а його відсутність у спірному житловому приміщенні викликана поважними причинами, у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed