Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-19 00:00:00

24 липня 2015 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просить стягнути з відповідача на її користь 25 991 грн в якості пені, передбаченої пунктом 9 договору позики від 29.06.2011, за період з 11.01.2015 по 31.03.2015, мотивуючи позові вимоги тим, що відповідач 29 червня 2011 року взяв у борг у позивача 152 900 грн на придбання автомобіля «Hyundai i30 1,6 Comfort AT», які повинен був повернути в строк до 29 червня 2021 року. Пунктом 5 вказаного договору було передбачено повернення позики частинами та у звязку із простроченням виплат за договором, передбачених п. 5.1 договору, за актом передання-приймання майна 10.12.2014 автомобіль в рахунок погашення позики був переданий [PERSON] та оцінений сторонами у 120 000 грн. Вказаним актом був встановлений обовязок відповідача повернути частину несплаченої позики в сумі 32 900 грн протягом одного місяця з моменту підписання акта, тобто до 11.01.2015, однак свого обовязку щодо повернення частини боргу в розмірі 32 900 грн відповідач не виконав, у звязку із чим позивач звернулася з позовом до нього про стягнення пені. Протокольною ухвалою суду від 26.08.2015 до участі у справі в якості третьої особи, яке не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, залучено [PERSON]. У судовому засіданні від 26.08.2015 представник відповідача позов визнав у повному обсязі. Сторони до суду не зявилися, про час місце розгляду справи оповіщені. Позивач у позовній заяві просила позов задовольнити, а справу розглядати за її відсутності. Відповідач про причини неявки суду не повідомив. Третя особа та її представник вважають позов таким, що не підлягає задоволенню, посилаючись на недійсність укладеного сторонами договору позики від 29.06.2011. У судове засідання від 20.03.2017 учасники судового процесу не зявилися. У поданій до початку судового засідання письмовій заяві представник відповідача просив справу розглянути без його участі, позов визнав. Сторони, третя особа та її представник про причини неявки суду не повідомили. Відповідно до вимог частини другої ст. 197 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) фіксування судового процесу 20.03.2017 за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Заслухавши пояснення представника відповідача, думку третьої особи та представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що 29 червня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до умов якого позикодавець передав позичальнику грошові кошти у сумі 152 900 грн на придбання автомобіля Hyundai i30 1,6 Comfort AT, а позичальник прийняв та зобовязувався повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів на умовах, визначених договором (а.с. 6-7). Пунктом 2 Договору було визначено загальний строк позики до 29 червня 2021 року. Пунктом 5 вказаного Договору передбачено повернення позики частинами до 01.11.2014 відповідач повинен був повернути 50 000 грн, до 01.11.2017 50 000 грн та до 29 червня 2020 року 52 900 грн. Факт передачі позикодавцем зазначеної суми позики засвідчується підписанням позичальником самого договору позики (п. 1.2.2 Договору). Сторони договору позики також дійшли згоди про те, що за несвоєчасне повернення суми позики позичальник сплачує на користь позикодавця пеню в розмірі 1 (одного) % від суми неповернутої позики за кожний календарний день прострочення (п. 9 Договору). Свій обовязок щодо повернення коштів за договором позики у встановлений графік відповідачем не було виконано, у звязку з чим актом передання-приймання майна, який складений сторонами 10.12.2014, був визначений обовязок відповідача оплатити залишок позики в сумі 32 900 грн протягом місяця з моменту підписання цього акта, оскільки вартість майна переданого позичальником у власність позикодавця автомобіля Hyundai i30 1,6 Comfort AT, реєстраційний номер [NUMBER], що визначена сторонами у 12 0000 грн, не покривала суму неповернутої позики. Вказаний обовязок відповідач до 11.01.2015 також не виконав, що визнано його представником у ході судового розгляду. Суд також зауважує, що рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 16.12.2016 відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору позики від 29.06.2011, укладеного між [PERSON] та [PERSON]. У відповідності до ст. 1046 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з частиною першою ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з частиною першою ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За визначенням частин першої та третьої ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання (частина перша ст. 550 ЦК України). У відповідності до частин першої та другої ст. 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. З урахуванням викладених обставин справи, правових норм, а також дійсності договору позики станом на час розгляду справи, розрахунку заборгованості, диспозитивності цивільного процесу, встановленої у ст. 11 ЦПК України, суд доходить висновку, що позов підлягає задоволенню і з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня в розмірі 25\~991,00 грн за період з 11.01.2015 по 31.03.2015. У звязку із задоволенням позову, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути 259,91 грн судового збору. Враховуючи викладене,

Outcome: approved