Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-06 00:00:00

25 жовтня 2021 року до суду надійшов позов [PERSON] до Покровської міської ради Донецької області про визнання наймачем житлової квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . В обгрунтування позовних вимог зазначив, що житлова квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , являється комунальною власністю. Зазначена квартира була надана згідно ордеру № б/н, виданого виконкомом Красноармійської міської ради 09.08.1977 року, [PERSON] та його сім`ї: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . 14.09.1980 року до квартири була вселена та зареєстрована дружина батька позивача [PERSON] , [INFO] , як член сім`ї наймача. З приводу родинних відносин між [PERSON] та [PERSON] позивачу нічого не відомо, але сумніви щодо родинних відносин між ними відсутні, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 65 ЖК УРСР лише наймач вправі в установленому порядку за згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. 06.04.1984 року [PERSON] знявся з реєстрації та виселився з квартири. 16.04.1991 року до квартири було вселено та зареєстровано батька позивача [PERSON] , [INFO] , а 20.11.1991 року - позивача. З часу вселення в квартиру позивач та його сім`я в ній постійно проживали. [INFO] помер батько позивача [PERSON] , а [INFO] померла [PERSON] . Відповідно до витягу з особового рахунку КП «ПЦЄЗ ДО» від 01.10.2021 року відповідальним квартиронаймачем за адресою: [ADDRESS] так і являється [PERSON] . В вересні 2021 року позивач звернувся до Покровської міської ради через Центр надання адміністративних послуг з заявою про зміну договору найму жилого приміщення на іншого члена сім`ї та переоформлення особистого рахунку. Рішенням виконавчого комітету Покровської міської ради Донецької області від 16.09.2021 року № 442 в заміні договору найму жилого приміщення та переоформленні особистого рахунку на квартиру було відмовлено у зв`язку відсутністю родинного зв`язку з [PERSON] . Позивач вважає, що в зв`язку цим він має право звернутися до суду за захистом свого порушеного права згідно ст. 16 ЦК України. Так, за змістом статті 61 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем і житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідно підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер. Відповідно до вимог частини першої статті 63 ЖК УРСР предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Відповідно до частини першої і другої статті 106 ЖК УРСР повнолітні члени сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права користування належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визначені члена сім`ї наймачем за договором найму спір може вирішено в судовому порядку. За змістом статей 64, 65 ЖК УРСР наймач і члени сім`ї, що проживають разом з ним, набувають права користування одним жилим приміщенням у будинку державного або громадського житлового фонду, особа, яка вселилась до наймача, як член сім`ї, не набуває права користування за1йманим ним жилим приміщенням, якщо вона зберігає за собою право користування іншим жилим приміщенням у будинку державного чи громадського житлового фонду або, якщо є інші докази того, що вона при цьому не змінювала свого постійного місця проживання. Виходячи з положень Конституції України про гарантування громадянам свободи пересування і вільного вибору місця проживання, сама по собі наявність чи відсутність прописки не може бути підставою як для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка вселилася до наймача, так і для відмови в цьому. Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Тому при незаконному позбавленні права користування жилим приміщенням та обставина, що особа, яка купила це приміщення, є добросовісним набувачем, не може біти підставою для відмови у відновленні порушеного права і визнання недійсним акту про приватизацію та угоди про відчуження жилого приміщення. Таким чином, оскільки позивач вселився та зареєструвався у зазначеній квартирі з дотриманням встановленого законом порядку та набув в зв`язку з цим права користування займаним житлом, права користування іншим житлом за ним не зберігається, неправомірність проживання в спірній квартирі ніхто не оспорює, позивач вважає, що є всі права для визнання його наймачем житлової квартири за адресою: [ADDRESS] . 25 жовтня 2021 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вищезазначену справу було передано до провадження головуючому судді Філь О.Є. Ухвалою судді від 26 жовтня 2021 року відкрито провадження, надано відповідачу 15 - денний строк на подання відзиву на позов з дня вручення ухвали про відкриття провадження та призначено справу до розгляду в підготовчому засіданні за правилами загального позовного провадження на 23 листопада 2021 року. 08 листопада 2021 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, в якому він просив відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] , посилаючись на те що [PERSON] не має родинного зв`язку з основним наймачем квартири [PERSON] , тобто не є членом сім`ї наймача. Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було приміщення постійним місцем проживання цих осію, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. 23 листопада 2021 року ухвалою суду було закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги та доводи, які викладені на їх обгрунтування в позовній заяві, підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Заслухавши пояснення представника позивача, повно і всебічно з`ясувавши обставини на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог, дослідивши докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатній і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що житлова квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , являється комунальною власністю. Зазначена квартира була надана згідно ордеру № б/н, виданого виконкомом Красноармійської міської ради 09.08.1977 року, [PERSON] та його сім`ї: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с. 4). 14.09.1980 року до квартири була вселена та зареєстрована дружина батька позивача [PERSON] , [INFO] , як член сім`ї наймача. Відповідно до ч. 1 ст. 65 ЖК УРСР лише наймач вправі в установленому порядку за згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. 06.04.1984 року [PERSON] знявся з реєстрації та виселився з квартири (а.с. 5). 16.04.1991 року до квартири було вселено та зареєстровано батька позивача [PERSON] , [INFO] , а 20,11.1991 року - позивача. З часу вселення в квартиру позивач та його сім`я в ній постійно проживали. [INFO] помер батько позивача [PERSON] , а [INFO] померла [PERSON] (а.с. 9-11). Відповідно до витягу з особового рахунку КП «ПЦЄЗ ДО» від 01.10.2021 року відповідальним квартиронаймачем за адресою: [ADDRESS] так і являється [PERSON] . Згідно довідці № 12091 від 30.09.2021 року, яка видана відділом реєстрації місця проживання фізичних осіб Покровської міської ради Донецької області, в квартирі за адресою: [ADDRESS] на теперішній час зареєстрованим значиться лише [PERSON] , який зареєстрований з 20.11.1991 року. [PERSON] була зареєстрована з 14.09.1980 року по день смерті, померла [INFO] , знята з реєстраційного обліку 04.06.2021 року, [PERSON] був зареєстрований з 16.04.1991 року по день смерті, помер [INFO] , знятий з реєстраційного обліку 04.06.2021 року (а.с. 7). Згідно квитанціям для сплати комунальних послуг споживачем комунальних послуг в квартирі за адресою: [ADDRESS] , являлась мати позивача [PERSON] (а.с. 6). В вересні 2021 року позивач звернувся до Покровської міської ради через Центр надання адміністративних послуг з заявою про зміну договору найму жилого приміщення на іншого члена сім`ї та переоформлення особистого рахунку. Рішенням виконавчого комітету Покровської міської ради Донецької області від 16.09.2021 року № 442 в заміні договору найму жилого приміщення та переоформленні особистого рахунку на квартиру було відмовлено у зв`язку відсутністю родинного зв`язку з [PERSON] (а.с. 8). За змістом статті 61 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем і житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідно підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер. Відповідно до вимог частини першої статті 63 ЖК УРСР предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Відповідно до частини першої і другої статті 106 ЖК УРСР повнолітні члени сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права користування належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визначені члена сім`ї наймачем за договором найму спір може вирішено в судовому порядку. За змістом статей 64,65 ЖК УРСР наймач і члени сім`ї, що проживають разом з ним, набувають права користування одним жилим приміщенням у будинку державного або громадського житлового фонду, особа, яка вселилась до наймача, як член сім`ї, не набуває права користування за1йманим ним жилим приміщенням, якщо вона зберігає за собою право користування іншим жилим приміщенням у будинку державного чи громадського житлового фонду або, якщо є інші докази того, що вона при цьому не змінювала свого постійного місця проживання. Виходячи з положень Конституції України про гарантування громадянам свободи пересування і вільного вибору місця проживання, сама по собі наявність чи відсутність прописки не може бути підставою як для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка вселилася до наймача, так і для відмови в цьому. Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Таким чином, оскільки позивач [PERSON] вселився та зареєструвався у зазначеній квартирі з дотриманням встановленого законом порядку та набув в зв`язку з цим права користування займаним житлом, права користування іншим житлом за ним не зберігається, неправомірність проживання в спірній квартирі ніхто не оспорює, наявні підстави для визнання його наймачем житлової квартири за адресою: [ADDRESS] . За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду, як джерело права. Статтею 8 Конвенції визначено, що, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» (заява №58255/00, п. п. 40-42) зазначено, що у розумінні Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії», заява №58255/00, п. 36). Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див. рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява №19009/04, п. 50). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. У п. 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Недопустимим в правовому суспільстві є свавільне виселення особи із житлового приміщення. Щоб захистити особу від свавілля, недостатньо забезпечити формальну можливість мати змагальне провадження для оскарження застосування положення закону в її справі. Якщо ухвалене в результаті судове рішення не містить обґрунтування або доказової бази, виникле втручання у гарантоване Конвенцією право може стати непередбачуваним та, як наслідок, не відповідати вимозі законності (рішення у справі «Лупса проти Румунії», заява № 10337/04, пункти 41-42; та рішення від 24 квітня 2008 року у справі «C. G. та інші проти Болгарії», заява № 1365/07, пункти 42, 46 та 49-50). Отже, вирішуючи справу про наявність правових підстав для визнання позивача [PERSON] наймачем спірної квартири, в якій він зареєстрований та проживає тривалий час, а саме, з 1991 року, тобто понад 20 років, суд виходить з того, що втручання у право особи на повагу до його житла повинно бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (аналогічні підходи до вирішення справ у подібних правовідносинах сформулював Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постановах від 21 жовтня 2019 року у справі №452/2387/17, від 23 жовтня 2019 року у справі 757/19753/15-ц, від 06 листопада 2019 року у справі №362/3042/17, від 15 січня 2020 року №754/613/18-ц). Зважаючи на те, що позивач [PERSON] тривалий час, а саме з 1991 року проживає та зареєстрований у спірній квартирі за адресою: [ADDRESS] , незалежно від її правового режиму, така квартира в розумінні ст. 8 Конвенції являється єдиним житлом позивача, а тому, враховуючи право на повагу до житла, наявні підстави для задоволення позовних вимог позивача. Відповідно до частини 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до частин першої, другої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Нормами процесуального права на сторони покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У частинах першій, другій статті 77 ЦПК України зазначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] . Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року). На підставі викладеного,

Outcome: approved