Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-30 00:00:00

26.01.2017 року позивач [PERSON] звернувся в суд з вказаним позовом, вказавши, що він працював на підприємстві відповідача з 01.04.2013 року по 06.12.2016 року та згідно з наказом № 15-ВК від 06.12.2016 року був звільнений за власним бажанням; в день звільнення відповідач не провів повного розрахунку заборгованості по заробітній платі в сумі 28528,25 грн.; на день подання позову до суду сума середнього заробітку, виходячи із середньоденної заробітної плати позивача становила 82,25 грн. За 51 добу затримки за період з 06.12.2016 року по день звернення до суду, сума складає 4194,75 грн.. Невиплатою заробітної плати відповідач завдав йому моральної шкоди, яку він оцінює у 32723,00 грн., тому просить на підставі ст.ст.116, 117, 237-1 КЗпП його позов задовольнити. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю, в своїх поясненнях підтвердив обставини, які викладені в позові і просив позов задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечував. Представник відповідача в судове засідання повторно не зявився, хоча відповідач був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи; про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не подав. Відповідно до ст.ст.224, 225 ЦПК України суд здійснює заочний розгляд справи на підставі наявних у справі даних та доказів, що відповідає положенням ч.4 ст.169 ЦПК України. Вислухавши пояснення представника позивача та, дослідивши та оцінивши докази у справі, суд встановив такі юридичні факти, визначив наступні правові норми, що їх регулюють і дійшов наступних висновків. Позивач [PERSON] у період з 01.04.2013 року по 06.12.2016 року перебував у трудових правовідносинах з ПП «Бурак», 06.12.2016 року звільнений за власним бажанням на підставі наказу № 15-ВК від 06.12.2016 року, що підтверджується копією трудової книжки. Як вбачається із довідки п/п «Бурак» заборгованість перед позивачем становить 28528,25 грн. Відповідно до ст.116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємтсва, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Однак, відповідач при звільненні працівника, з позивачем не розрахувався, і, як вбачається із матеріалів справи, заборгованість підприємства перед працівником по зарплаті на момент його звільнення 06.12.2016 року склала 28528,25 грн. Відповідно до ст.117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці», пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата за час затримки розрахунку обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. При цьому згідно з пунктом 5 наведеного вище Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботи (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Тому, враховуючи що в період жовтня-листопада 2016 року було 42 робочих дня, то середньоденна заробітна плата позивача становитиме 97,75 грн. (2052,75 грн.*2 місяці : 42 робочих дня = 97,75 грн.) З 07 грудня 2016 року по 26 січня 2017 року було 35 робочих днів, тому середній заробіток становитиме 3421,25 грн. (97,75 грн. * 35 робочих днів = 3421,25 грн.). Тому саме в такому розмірі підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку. Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення моральної шкоди, суд виходить із того, що згідно ст. 2371 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. З гідно п.3 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)»від 31.03.95. за №4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Вирішуючи питання про відшкодування позивачу моральної шкоди, суд виходить із того, що в судовому засіданні доведеним є факт порушення відповідачем трудових прав позивача в частині затримки належних сум при звільненні, чим йому дійсно було спричинено моральні страждання, а тому в силу ст.237-1 КЗпП України на відповідачі лежить обовязок відшкодувати позивачу заподіяну неправомірними діями моральну шкоду. Проте, суд не вважає можливим задовольнити позовні вимоги у частині відшкодування моральної шкоди саме в сумі 32723,00 грн., так як немає і не може бути абсолютних критеріїв майнового виразу душевного болю, честі та гідності особи, будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням позивача і може мати суто умовний вираз. При визначенні розміру моральної шкоди суд враховує вимоги розумності, виваженості, співмірності і справедливості, характер порушення, глибину фізичних та душевних страждань позивачки, порушення нормальних життєвих звязків, ступінь вини відповідача, тому суд оцінює завдану моральну шкоду в даному випадку в розмірі 2000,00 грн. У відповідності до вимог ст. 79, п.п.1,2 ч.3 ст. 81, ст. 88 ЦПК України суд вважає, що з відповідача слід стягнути судові витрати у справі, а саме судовий збір в розмірі 1600,00 грн. При таких обставинах, суд дійшов висновку, що позовні вимоги частково знайшли своє обґрунтування при розгляді справи. На пiдставi викладеного, ст.ст. 116, 117 КЗпП України,

Outcome: partial