Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-07 00:00:00

24 квітня 2020 року [PERSON] звернулася до\~Очаківського міськрайонного\~суду Миколаївської\~області із\~зазначеним позовом\~до [PERSON] .\~Свої вимоги,\~з урахуванням\~заяви про\~уточнення позовних\~вимог,\~обґрунтовувала тим,\~що вона\~перебуває з\~відповідачем у\~шлюбі,\~зареєстрованому 18\~серпня 2016 року Заводським районним у місті Миколаєві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, актовий запис № 358. Від шлюбу з відповідачем мають малолітню доньку [PERSON] , [INFO] , яка проживає з нею. Посилаючись на те, що з червня 2019 року вони проживають окремо, протягом останніх дев`яти місяців сімейні стосунки погіршувалися, що призвело до постійних сварок та фактичного припинення сімейних відносин, одруження з відповідачем виявилось невдалим через різні погляди на сімейне життя, ведення спільного господарства та виховання дитини, подальше сумісне життя і збереження сім`ї є неможливим, просила розірвати їхній з відповідачем шлюб та визначити місце проживання їхньої малолітньої доньки з нею. У судовому засіданні представник позивачки заявлені вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, пояснивши при цьому, що саме позивачка залишила сім`ю, поїхавши з дитиною від нього. Після цього мати постійно перешкоджала йому у спілкуванні з донькою, маніпулювала нею, хоча він має намір постійно спілкуватися з дитиною та брати участь в її вихованні. Посилаючись на викладене, просив вирішити питання щодо розірвання шлюбу на розсуду суду, хоча й наголошував на тому, що дитина повинна зростати в повній сім`ї, у задоволенні вимог [PERSON] в частині визначення місця проживання дитини просив відмовити. Представник третьої особи управління у справах дітей Очаківської міської ради просила вирішити спір виключно в інтересах дитини. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, суд дійшов такого. Сторони перебувають\~у шлюбі,\~зареєстрованому 18\~серпня 2016 року Заводським районним у місті Миколаєві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, про що складено відповідний актовий запис № 358. Зазначений факт підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 10). Від шлюбу сторони мають малолітню доньку [PERSON] , [INFO] , яка проживає з позивачкою, що підтверджується дослідженими у судовому засіданні копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] та довідкою про склад сім`ї (а.с. 9, 11). Фактичні шлюбні стосунки між сторонами припинилися з червня 2019 року. Причинами розпаду сім`ї є різні погляди на сімейне життя, ведення спільного господарства та виховання дитини. Суд переконаний, що в даному випадку заперечення відповідача проти розірвання шлюбу суперечитиме моральним засадам суспільства, оскільки збереження шлюбу можливе тільки на почуттях взаємної поваги та любові. Фактичні обставини справи свідчать про те, що примирення неможливе, шлюб розпався остаточно. Враховуючи викладене, суд вважає, що шлюб, укладений між сторонами, фактично розпався та, що за зазначених обставин їх подальше сумісне життя і збереження сім`ї є неможливим, тому в силу ч. 1 ст. 110, ч. 2 ст. 112 СК України вимоги позивачки про розірвання шлюбу є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо визначення місця проживання дитини, суд враховує наступне. Статтями 141, 155 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. При вирішенні спору щодо місця проживання малолітньої дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. В судовому засіданні встановлено, що позивачка [PERSON] проживає з малолітньою донькою та матір`ю [PERSON] у власній квартирі [ADDRESS] , в якій створені всі належні умови для проживання дитини та її гармонійного розвитку. Викладені обставини підтверджуються копіями свідоцтва про право власності на житло, витягу про державну реєстрацію прав (а.с. 70, 71) та актом обстеження житлово-побутових умов від 22 травня 2020 року (а.с. 33). Позивачка за місцем проживання характеризується виключно позитивно (а.с. 78). Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Вказаний вище принцип 6 Декларації не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст. 141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини. Заперечуючи проти позову [PERSON] , відповідач посилався на те, що позивачка поводить себе неадекватно, перешкоджає йому у спілкуванні з донькою тощо. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд констатує,\~що відповідачем\~жодними належними\~та допустимими\~доказами не\~підтверджено будь-яких\~неправомірних дій\~позивачки як\~у відношенні\~дитини,\~так і\~відносно самого\~відповідача,\~а тому\~його заперечення\~проти позову\~не ґрунтуються\~на доказах,\~що передбачені\~ст.ст.\~77,\~78,\~79\~ЦПК України,\~та не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. В силу ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватись фізично, розумово, морально, духовно і в соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом в умовах свободи і гідності. Разом із тим, суд зазначає, що поняття «розлучення» не співпадає з поняттям «визначення місця проживання», оскільки батько дитини у разі визначення місця проживання останньої з матір`ю не обмежений у своєму праві на спілкування з дитиною, турботи відносно неї та участі в її вихованні і може реалізувати свої права шляхом встановлення часу спілкування за судовим рішенням. На думку суду, відповідач [PERSON] не позбавлений права на особисте виховання доньки іншим шляхом, зокрема, шляхом визначення порядку його участі у спілкуванні та вихованні дитини. Приймаючи до уваги вік та стать дитини, суд вважає, що їй безумовно потрібна материнська турбота, оскільки між дитиною та матір`ю з самого народження існує тісний зв`язок, розірвання якого може потягти за собою негативні наслідки у фізичному та емоційному розвитку дитини. Проаналізувавши викладене вище, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, визначивши, які правовідносини випливають із встановлених обставин справи, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми закону, суд дійшов висновку, що для того, щоб забезпечити малолітній дитині необхідне виховання, повноцінний розвиток, необхідно визначити її місце проживання разом із матір`ю. Також, у відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки 840 грн. 80 коп. судового збору, оплата яких підтверджується відповідною квитанцією (а.с. 1). Вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивачки витрат на правову допомогу, суд виходить з такого. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Частиною 3 ст. 137 ЦПК України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до розрахунку суми гонорару за надану правову допомогу та квитанцій (а.с. 183) позивачка [PERSON] сплатила адвокату Афенді В.П. грошові кошти в сумі 11485 грн. за надання правничої допомоги, а саме: за усну консультацію з вивченням документів та правовий аналіз, за складання відзиву, складання заяви про поновлення провадження у справі та 7 годин участі в судових засіданнях. Разом із тим, як вбачається з копії угоди про надання правової допомоги від 21 квітня 2020 року (а.с. 13) адвокат і клієнт погодили між собою фіксовану суму гонорару в розмірі 2200 грн., а тому суд дійшов висновку, що саме ця сума витрат на правову допомогу підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки. На підставі викладеного,

Outcome: approved