Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-04 00:00:00

25 березня 2019 року позивачі звернулися до суду з позовом до відповідача у якому зазначили, що [INFO] померла їх мати [PERSON] , після смерті якої відкрилась спадщина на право на земельну частку (пай) розміром 5.69 умовних кадастрових гектарів в землях КСП ім.Леніна. На момент смерті матері вони були зареєстровані та проживали разом з нею. Посилаючись на те, що нотаріусом їм відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність оригіналу сертифікату на право на земельну частку (пай), який втрачено, позивачі просили суд визнати за ними, в порядку спадкування за законом право на земельну частку (пай) в рівних долях по 1/2 частині кожному після смерті матері [PERSON] Позивачі та їх представник адвокат Бобко В.А. в підготовче засідання подали заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, до суду подав заяву про розгляд справи за його відсутності, проти позовних вимог позивачів не заперечував. У зв`язку з неявкою в підготовче засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи та наявні у ній докази суд доходить наступного. З матеріалів справи, а саме копії свідоцтва про смерть [NUMBER] , виданого 11 грудня 1996 року Висунською сільською радою Березнегуватського району Миколаївської області, слідує, що [INFO] померла [PERSON] (а.с.8). Копіями свідоцтв про народження серії [NUMBER] , виданого повторно 07 жовтня 1991 року Головненською сільською радою Любомильського району Волинської області, та серії [NUMBER] , виданого повторно 08 травня 2003 року відділом реєстрації актів громадянського стану Березнегуватського районного управління юстиції Миколаївської області, підтверджується, що [PERSON] є матір`ю позивачів (а.с.9-10). З довідки, виданої виконавчим комітетом Висунської сільської ради Березнегуватського району Миколаївської області 21 лютого 2019 року № 289 убачається, що на момент смерті [PERSON] разом з нею проживали та були зареєстровані лише її сини - позивачі по справі, які відповідно є спадкоємцями першої черги за законом (а.с.12). Згідно листа відділу Держгеокадастру у Березнегуватському районі Миколаївської області від 20 березня 2019 року № 96/106/19, [PERSON] мала право на земельну частку (пай) розміром 5,69 умовних кадастрових гектарів у землі колективної власності КСП ім.Леніна, сертифікат серії [NUMBER] , виданий на підставі рішення Березнегуватської районної державної адміністрації № 356 від 06 грудня 1996 року, реєстраційний номер в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) 487 (а.с.11). З копії державного акту на право постійного користування землею колективного сільськогосподарського підприємства ім.Леніна серії [NUMBER] , виданого 21 серпня 1995 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 21, убачається, що [PERSON] було включено до списку пенсіонерів, які мають право на отримання земельної частки (паю), який є додатком до Державного акту за № 164 (а.с.27-47). Натомість із роз`яснення приватного нотаріуса Березнегуватського районного нотаріального округу Миколаївської області Бондар Н.В. від 12 березня 2019 року № 117-02-17 убачається, що позивачам відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв`язку з відсутністю сертифікату на право на земельну частку (пай) (а.с.13). Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05 червня 2003 року № 899-IV, основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). За пунктом 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. За змістом статей 22, 23 ЗК України (в редакції 1990 року) особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: перебування в членах КСП на час паювання; включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; одержання КСП цього акта. Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Якщо спадкодавець мав право на земельну частку (пай), але за життя не одержав сертифіката на право власності на земельну частку (пай) або помилково не був включений (безпідставно виключений) до списку, доданого до державного акта про колективну власність на землю відповідного сільськогосподарського підприємства, товариства тощо, при вирішенні спору про право спадкування на земельну частку (пай) суд застосовує положення чинного на час існування відповідних правовідносин Земельного кодексу України, Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям». Матеріалами справи підтверджується, що за життя спадкодавиця була включена до списку, доданого до Державного акту про колективну власність КСП ім.Леніна та мала право на отримання сертифікату на право на земельну частку (пай). При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 1 січня 2004 року, застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР. В силу ст.529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (в тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Відповідно до ст.549 ЦК УРСР спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління та володіння спадковим майном. Таким чином, позивачі проживаючи на момент смерті разом з матір`ю, успадкували після її смерті спадкове майно, у тому числі і право на земельну частку (пай) як спадкоємці першої черги за законом. У позові позивачі зазначили, що сертифікат на право на земельну частку (пай) втрачено, в свою чергу матеріали справи не містять даних про отримання [PERSON] за життя сертифікату. Оскільки чинним законодавством не передбачено видачі нового сертифікату на ім`я спадкодавця спадкоємцям особи, яка мала право на земельну частку (пай) у разі втрати, пошкодження сертифікату на право на земельну частку (пай), або не отримання його за життя спадкодавцем, належним способом захисту прав спадкоємців у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину на земельну частку (пай) є звернення спадкоємців з вимогами про визнання права на земельну частку (пай). Про вказане свідчить також частина 3 пункту 23 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», яка передбачає, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Таким чином, оскільки отримавши відмову нотаріуса позивачі відповідно до ст.16 ЦК України та п.23 вказаної вище постанови Пленуму Верховного суду України звернулися до суду за захистом порушеного права, їх позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Outcome: approved