Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-04 00:00:00

26.10.2017 р. [PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON], в якому просить позбавити відповідача батьківських прав відносно дочки [PERSON], [INFO]; стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі 1000 грн. щомісячно, починаючи з моменту предявлення позову і до досягнення дитиною повноліття. Позовні вимоги мотивувала тим, що вона та відповідач є батьками неповнолітньої [PERSON], яка народилася 31.07.2015 р. в м. Ель Тобосо провінції Толедо в Іспанії. 22.01.2015 р. між сторонами укладено шлюб. Після укладення шлюбу позивачка та відповідач проживають окремо, оскільки відповідач почав зловживати спиртними напоями, зраджувати, вести розгульний спосіб життя, шантажувати та погрожувати позивачці розправою над нею та дитиною, у звязку із чим виникла необхідність вивезти малолітню дитину в Іспанію, де проживають та працюють батьки позивачки, і позивачка з дочкою мають дозвіл на довготривале проживання та працевлаштування. Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23.01.2017 р. у справі № 344/9995/16-ц шлюб між сторонами розірвано, неповнолітню дочку [PERSON], [INFO], залишено на проживання з позивачкою. Вказане рішення суду 03.02.2017 р. набрало законної сили. З часу народження дочка проживає з позивачкою, розвивається відповідно до віку. Відповідач жодного разу не цікавився станом здоровя дитини, її вихованням, не вітав з днем народження чи іншими святами, не передавав подарунків, не телефонував, поштою та в соціальних мережах листи не надсилав. Відповідач переклав усю відповідальність за виховання та утримання дочки на матір, самоусунувся від її виховання і утримання. З урахуванням конкретних обставин, які склалися, та того, що наявна винна поведінка відповідача як батька, який ухиляється від виконання своїх обовязків щодо виховання дитини, позивачка вважає, що є підстави позбавити відповідача батьківських прав відносно дочки [PERSON], що буде відповідати інтересам дитини. Одночасно просить суд вирішити питання про стягнення аліментів на дитину, при цьому в позові покликається на ст. ст. 164, 666, 180, 182, 184 СК України. Ухвалою Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 15 грудня 2017 р. до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, залучено орган опіки та піклування Городенківської районної державної адміністрації. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] позовні вимоги підтримав з підстав, наведених в позовній заяві, просить позов задовольнити. Суду пояснив, що відповідач не допомагає дитині, не цікавиться та не спілкується з дитиною. Дитина з позивачкою проживають в [INFO] провінції Толедо в Іспанії, де дитина народилась. В жовтні 2017 р. позивачка приїжджала в Україну, але без дочки [PERSON]. Вона зустрічалась з відповідачем, він добровільно надав позивачці дозвіл на виїзд дитини за кордон. Також пояснив, що позивачка бронювала місце для відповідача, щоб він міг приїхати в Іспанію, коли народиться дитина, але він цим не скористався. Відповідач [PERSON] позов визнав частково, тільки в частині стягнення аліментів, а в частині позбавлення його батьківських прав відносно малолітньої дочки позов не визнає. Суду пояснив, що він не згідний з тим, що позивачка вказала в позовній заяві. Він ніколи не зловживав спиртними напоями, не вів розгульний спосіб життя, не шантажував чи погрожував позивачці розправою над нею та дитиною. Позивачка виїздила за кордон вагітною, родила дитину за кордоном. Під час спільного проживання між ними часто виникали суперечки з приводу того, що вона намагалась навязувати своє бачення з приводу того, коли, як і де він має робити ремонт: у своїй, чи в її квартирі, як він має одягатися. З лютого 2015 р. вони з позивачкою разом не проживають, а перед тим позивачка декілька разів виганяла його з хати. Дочку [PERSON], яка народилась 31.07.2015 р., він не бачив жодного разу. Поїхати за межі України він не мав можливості, оскільки його обманула туристична фірма, яка виготовляла для нього документи для виїзду за кордон. Польська бізнес-віза виявилась підробленою, в нього вилучили запрошення та заборонили вїзд на територію [PERSON] на 2 роки. Тому поїхати до дитини за кордон не мав можливості. Відмітки в його закордонному паспорті свідчать, що він не перетинав кордон України з червня 2015р. Про те, за якою адресою дитина проживає в Іспанії, дізнався з позовної заяви в даній справі. Якби дитина була на території України, то він, звичайно, мав би можливість з нею спілкуватись. Неодноразово просив у позивачки фотографію дитини, але вона йому не дала, через телефон також відмовилась переслати, мотивуючи тим, що відсутній інтернет. Йому стало відомо, в Іспанії позивачка в жовтні 2017 р. народила другу дитину. Шлюб між сторонами розірваний 23.01.2017 р. Івано-Франківським міським судом, де інтереси позивачки представляла сусідка, також був присутній брат позивачки. 09.11.2017р. він дав згоду дружині на багаторазові поїздки дитини з України до країн Євросоюзу та Шенгенської угоди, його заява нотаріально посвідчена. Він не погоджується з позовом щодо позбавлення його батьківських прав, оскільки позивачка сама перешкоджає йому бачитися з дитиною. Згідний сплачувати аліменти на дитину в розмірі по 1000 грн. щомісяця. В судовому засіданні представник третьої особи на стороні позивача [PERSON] підтримала висновок органу опіки та піклування Городенківської районної державної адміністрації про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно малолітньої дочки [PERSON], [INFO] Суду пояснила, що при приїзді в Україну позивачка 10.11.2017 р. була в службі в справах дітей Городенківської РДА. З її пояснення встановлено, що вона приїхала в Україну з своєю другою дочкою, не з [PERSON]. На засідання комісії, коли вирішувалось питання про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, позивачка не зявилась. Відповідач на засіданні комісії з питань захисту прав дитини повідомив, що готовий займатися вихованням дочки, але немає змоги, оскільки дитина з матірю перебувають за кордоном. Відповідач надав дозвіл колишній дружині на виїзд дочки за кордон, готовий матеріально забезпечувати дочку, проте позивачка не приймає ніяких коштів. Відповідач хотів би вирішити питання визначення йому порядку участі у вихованні та спілкуванні з дочкою. Участь відповідача у вихованні дитини дійсно недостатня, проте свідомого грубого нехтування ним батьківських обовязків - не встановлено. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Частиною 4 статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Копією Реєстру актів цивільного стану [PERSON] (Іспанія), Томі 00076 стор. 089, виданого 26 лютого 2016 р., Розділ 1 дослівне свідоцтво, доводиться, що [PERSON] народилася 31 липня 2015 року, місце народження - [PERSON] провінція Толедо, країна -Іспанія, її батько - [PERSON], мати - [PERSON]. Зазначений документ підтверджений Апостилем за № TSJ02/2016/000313. Про те, що [PERSON], [INFO], зареєстрована громадянкою України, стверджується копією довідки № 536/090-16, виданої 15 квітня 2016 року посольством України в королівстві Іспанія. Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 січня 2017 року по справі № 344/9995/16-ц (провадження № 2/344/631/2017), яке набрало законної сили 03.02.2017 р., шлюб між батьками дитини розірвано, неповнолітню дочку [PERSON], [INFO], залишено на проживанні з матірю [PERSON]. Стаття 150 Сімейного кодексу України передбачає обов'язки батьків щодо виховання та розвитку дитини. Як випливає зі змісту положень принципу 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН від 20.11.1959 р. дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння, вона повинна зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Виключний перелік підстав позбавлення батьківських прав визначений ст. 164 Сімейного кодексу України. Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони: не забрали дитину з пологового будинку або із іншого закладу охорони здоровя без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обовязків по вихованню дитини; жорстоко поводяться із дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. В ході розгляду справи, при зясуванні питання ставлення батька до дитини, судом встановлено, що відповідач бажає підтримувати з дитиною контакт, хоча позивачка не сприяє цьому. Він не чинить перешкод для перебування дитини біля матері, що доводиться копією заяви, засвідченої 09.11.2017 р. приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованої в реєстрі за № 9887, з якої слідує, що відповідач дав свою згоду на зняття відбитків пальців та інших біометричних даних, на відкриття віз та багаторазові тимчасові поїздки з України до [PERSON] та інших країн Євросоюзу та Шенгенської угоди в період з 01.02.2018 р. до 01.02.2021 р. своїй малолітній дочці [PERSON], яка народилася 31 липня 2015 року в м. Ель Тобосо, провінція Толедо, Іспанія. Висновком органу опіки та піклування районної державної адміністрації від 01.12.2017 р. № 01-29/777 стверджено, що на засіданні комісії з питань захисту прав дитини розглядалось питання доцільності позбавлення [PERSON] батьківських прав стосовно малолітньої дочки [PERSON], [INFO] та вирішено недоцільним позбавляти його батьківських прав стосовно даної дитини. Судом встановлено наявність поважних причин неможливості виконання батьком своїх обовязків по вихованню дитини, які склались внаслідок того, що саме позивачка не дає можливості батькові спілкуватись з дитиною. З часу народження мати не привозила дитину [PERSON] в Україну. 10.11.2017 р. позивачка приходила в Службу в справах дітей Городенківської РДА, з її пояснень було встановлено, що старша дочка [PERSON], [INFO], залишалась в Іспанії з батьками позивачки. Неможливість виїзду батька за межі України підтверджена перекресленими в його закордонному паспорті відмітками про виїзд. Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до переконання, що слід відмовити в задоволенні позову [PERSON] про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно його дочки [PERSON], оскільки Конституцією України визначено основні права й обовязки держави та громадян щодо забезпечення захисту дітей. Зокрема, згідно з ч.2 ст.51 Основного Закону батьки зобовязані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ч.1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Враховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, частин 7, 8 ст.7 Сімейного кодексу України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення, максимально можливого урахування інтересів дитини. Відповідно до ст.141 СК України мати і батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини. Обовязок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття визначено статтею 180 СК України. Відповідно до ч.3 ст.181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно ч.1 ст.182 Сімейного Кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 2 згаданої статті визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В позовній заяві позивачка покликається на ст. 184 Сімейного кодексу України в редакції Закону від 10.01.2002 р., якою було передбачено, що якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Згадана стаття на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» № 2037-VIII від 17.05.2017 викладена в новій редакції, відповідно до якої «суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону». Отже, суд має підстави визначати розмір аліментів в твердій грошовій сумі. Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» від 7 грудня 2017 року № 2246-VIII визначено прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років, який становить з 1 січня 2018 року - 1492 гривні, з 1 липня - 1559 гривень, з 1 грудня - 1626 гривень. З цього слідує, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину віком до 6 років не може бути менший, ніж 746 грн. з 1 січня 2018 р. Враховуючи обставини, визначені ст. 182 СК України, а також те, що відповідач згідний сплачувати аліменти на утримання дитини у розмірі 1000 грн. щомісяця, суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову [PERSON] в частині стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітньої дочки [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі у розмірі по 1000 грн. щомісячно на кожну дитину. Згідно ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Позивачка звернулася до суду з позовом 26.10.2017 року, тому з цього дня слід присудити стягнення аліментів і проводити до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допустити негайному виконанню. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст.141 ЦПК. На підставі ст.ст. 141,150, 164-166, 180, 181, 182, 184 Сімейного кодексу України,

Outcome: partial