Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-28 00:00:00

26 вересня 2018 року до Жовтневого районного суду м. Харкова звернувся представник Харківської міської ради із позовною заявою до [PERSON] про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати, в якій просив суд стягнути з відповідача на користь позивача безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати у сумі 367\~425, 84 грн. В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилається на те, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 16.07.2018 року № 130894135 право власності на нежитлові будівлі літ. «С-1» загальною площею 908, 5 кв. м. та літ. «АА-1» загальною площею 374, 9 кв. м. по пров. Сімферопольському, 6 у м. Харкові з 23.08.2005 зареєстроване за [PERSON] на підставі договорів купівлі-продажу від 02.08.2005 № 2-1179 та від 09.09.2005 № 3-1318. Відповідно до вищезазначеної інформації, листа Відділу у м. Харкові Головного Управління Держгеокадастру у Харківській області від 25.07.2017 № 19-20-0.23,08-1321/116-17 та листа Департаменту земельних відносин Харківської міської ради від 11.08.2017 № 5100/0/225-17 речові права Відповідача на земельну ділянку по пров. Сімферопольському, буд. 6 у м. Харкові не зареєстровані. [PERSON] з 23.08.2005 та по теперішній час використовує земельні ділянки площею 0,0443 га та 0,1044 га по пров. Сімферопольському, 6 у м. Харкові без виникнення права власності або користування та без державної реєстрації цих прав відповідно до ст. ст. 125, 126 Земельного кодексу України. Відповідач у період з 01.09.2015 по 31.08.2018 не сплачував за користування земельною ділянкою плату за землю у встановленому законодавчими актами розмірі, внаслідок чого зберіг у себе майно - грошові кошти. Отже, враховуючи відсутність зареєстрованих за будь-якими юридичними або фізичними особами прав та з урахуванням ст. ст. 12, 80, 83 Земельного кодексу України, земельні ділянки площею 0,0443 га та 0,1044 га по пров. Сімферопольському, б. 6 у м. Харкові перебувають у власності територіальної громади міста Харкова. Зазначені законодавчі приписи та встановлені Харківською міською радою фактичні обставини стали підставою для звернення до суду із цим позовом до [PERSON] про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за використання земельних ділянок комунальної власності по пров. Сімферопольському, б. 6 у м. Харкові. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 жовтня 2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовною заявою Харківської міської ради до [PERSON] про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати. Призначено підготовче судове засідання. 01 листопада 2018 року від відповідача по справі надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого він просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог Харківської міської ради, посилаючись на те, що відповідач є ФОП, який знаходиться на єдиному податку; він не перебуває у трудових відносинах з позивачем; будівлі по пров. Сімферопольському, 6 в м. Харкові були набуті ним на достатніх правових підставах; відповідач сплачує єдиний податок, який забезпечує розрахунок з державною повністю, так як цільове призначення земельної ділянки виробниче користування; позивачем не було надано доказів того, що ним вживалися заходи досудового врегулювання спору. 30 січня 2018 року від позивача по справі надійшли письмові пояснення по суті позовної заяви. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 30 січня 2019 року закрито підготовче провадження за позовною заявою Харківської міської ради до [PERSON] про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати. Призначено справу до судового розгляду в судове засідання. Представник позивача [PERSON], який діє на підставі Довіреності від 02.01.2019 року № 08-21/1/2-19, в судовому засіданні позов підтримав, просив суд його задовольнити. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову посилаючись на обставини викладені у відзиві на позовну заяву. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Так, в судовому засіданні було встановлено,\~що відповідач\~ [PERSON]\~є власником\~нерухомого майна,\~а саме\~нежитлової будівлі\~літ.\~«С-1»\~загальною площею\~908,\~5\~кв.\~м. по пров. Сімферопольському, 6 у м. Харкові з 23.08.2005 на підставі договору купівлі-продажу р№ 2-1179 від 02.08.2005 року посвідченого Приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] та нежитлової будівлі літ. «АА-1» загальною площею 374, 9 кв.м по пров. Сімферопольському, 6 у м. Харкові з 28.09.2005 року на підставі договору купівлі-продажу р№ 2-1318 від 09.09.2005 року посвідченого Приватним нотаріусом ХМНО [PERSON], що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16.07.2018 року № 130894135. (а.с. 11-13) Згідно відповіді Головного управління ДФС у Харківській області, [PERSON] не нараховує та не сплачує земельний податок на земельну ділянку розташовану за адресою: м. Харків, пров. Сімферопольський, б. 6. ФОП [PERSON] перебуває на обліку в ГУ ДФС у Харківській області як платник єдиного податку. (а.с. 14) Як вбачається з відповіді Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 25.07.2017 року № 19-20-0.23,08-1321/116-17, станом на 29.12.2012 року у Відділі не обліковуються правовстановлюючі документи на право власності або користування на земельні ділянки, які зазначені на доданих до листів схемах по пров. Сімферопольському, 6. (а.с. 15) Відповідно до відповіді Департаменту Земельних відносин від 11.08.2017 року № 5100/0/225-17 на підставі рішення Харківської міської ради від 03.10.2007 № 202/07 земельна ділянка площею 0, 1897 га була продана АТ «ТАХІОН» згідно договору купівлі-продажу від 24.12.2007 № 18/07. (а.с. 16) Актом обстеження, визначення меж, площі та конфігурації земельної ділянки за адресою: м. Харків, пров. Сімферопольський, б. 6 від 16.07.2018 року було встановлено, обстеженням на місцевості встановлено, що на земельній ділянці по пров. Сімферопольському, 6 у м. Харкові площею 0, 0443 га розташовано нежитлову будівлю літ. «АА-1» загальною площею 374, 9 кв. м. на земельній ділянці площею 0, 1044 га нежитлову будівлю літ. «С-1» загальною площею 908, 5 кв.м. право власності на які зареєстровано на [PERSON] Вказані земельні ділянки використовуються [PERSON] для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель літ. «АА-1» та літ. «С-1». Площа земельних ділянок відповідно до меж складає 0,0443 га та 0,1044 га. Межі земельних ділянок визначені відповідно до зовнішніх меж будівлі. (а.с. 17-23) Як зазначив представник позивача у судовому засіданні, враховуючи відсутність зареєстрованих за будь-якими юридичними або фізичними особами прав та з урахуванням ст. ст. 12, 80, 83 Земельного кодексу України земельні ділянки площею 0,0443 га та 0,1044 га по пров. Сімферопольському, б. 6 у м. Харкові перебувають у власності територіальної громади міста Харкова, а тому діями відповідача, а саме несплатою ним за користування земельною ділянкою плати за землю, Харківській міській раді було завдано збитків. Позивачем складено розрахунок безпідставно збережених [PERSON] коштів у розмірі орендної плати на загальну суму 367\~425, 84, у тому числі по земельній ділянці площею 443 кв. м. за період з 01.08.2018 по 31.08.2018 -5\~918, 79 грн., з 01.01.2018 по 31.07.2018 27\~621, 02 грн., з 01.01.2017 по 31.12.2017 47\~350, 32 грн., з 01.01.2016 по 31.12.2016 26\~802, 04 грн., з 01.09.2015 по 31.12.2015 6\~234, 48 грн.; по земельній ділянці площею 1044 кв.м. за період з 01.08.2018 по 31.08.2018 -13\~169, 92 грн., з 01.01.2018 по 31.07.2018 61\~459, 79 грн., з 01.01.2017 по 31.12.2017 105\~359, 64 грн., з 01.01.2016 по 31.12.2016 59\~637, 44 грн., з 01.09.2015 по 31.12.2015 13\~872, 40 грн. (а.с. 24-33). Статтею 7 Конституції України встановлено, що в Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування з Україні» місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст. Згідно з ст. 4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» одним з основних принципів місцевого самоврядування є судовий захист прав місцевого самоврядування. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до змісту положень статей 11, 15 ЦК України цивільні права і обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів встановлений статтею 16 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Як правило, спосіб захисту порушеного права визначено законом. Так, Харківська міська рада, з метою захисту своїх прав звернулась до суду із позовною заявою до [PERSON] про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати, як то передбачено діючим законодавством, а отже посилання відповідача на те, що позивачем не було вжито заходів досудового врегулювання спору, як на підставу для відмови у позові суд знаходить безпідставними. Згідно частини 1 статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Частиною 2 статті 13 Конституції України передбачено, що кожний громадянин має право користуватися природними об'єктами права власності народу відповідно до закону. До таких об'єктів належать, зокрема, земельні ділянки. Згідно частини 3 статті 41 Конституції України громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Відповідно до змісту частини 2 статті 93 ЗК України земельні ділянки можуть передаватися в оренду, зокрема, громадянам та юридичним особам України. Згідно з частиною 3 статті 124 ЗК України передання в оренду земельних ділянок комунальної власності громадянам у разі розташування на цих ділянках об'єктів нерухомого майна (будівель, споруд), які перебувають у їх власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 123 ЗК України. Надання земельних ділянок комунальної власності в користування здійснюється на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, зокрема, у разі формування нової земельної ділянки (крім поділу й об'єднання) та в інших випадках, якщо ділянка не зареєстрована в Державному земельному кадастрі, і право власності на неї не зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, без зміни меж і цільового призначення такої земельної ділянки (частина перша статі 123 ЗК України). Проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок є різновидом документації із землеустрою (пункт «ґ» частини другої статті 25 Закону України «Про землеустрій»). Замовниками документації із землеустрою можуть бути, зокрема, органи місцевого самоврядування, землевласники та землекористувачі (частина перша статті 26 Закону України «Про землеустрій»). Розробники документації із землеустрою (юридичні особи, які мають не менше двох сертифікованих інженерів-землевпорядників, або фізичні особи-підприємці, які мають такий же статус) зобов'язані виконувати роботи зі складання документації із землеустрою у строк, передбачений договором. Максимальний строк складання документації із землеустрою не повинен перевищувати шести місяців з моменту укладення договору (пункт «г» частини другої статті 28 Закону України «Про землеустрій»). Орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про надання земельної ділянки у користування (частина шоста статті 123 ЗК України). Перехід права на земельну ділянку, пов'язаний із переходом права на будинок, будівлю або споруду, регламентований у ЗК України. Так, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (частина друга статті 120 ЗК України). Набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці, є підставою припинення права користування земельною ділянкою у попереднього землекористувача (пункт «е» частини першої статті 141 цього Кодексу). За змістом глави 15 ЗК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, право користування земельною ділянкою комунальної власності реалізується через право постійного користування або право оренди. Частина перша статті 93 ЗК України встановлює, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов'язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт «в» частини першої статті 96 ЗК України). Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права (стаття 125 ЗК України). За змістом вказаних приписів виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені і яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Проте, враховуючи приписи частини другої статті 120 ЗК України, не є правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій ці будинок, будівля, споруда розташовані. Відповідно до пункту 2 частини другої статті 22 ЦК України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Частина перша статті 1166 ЦК України встановлює, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. А згідно з пунктом «д» частини першої статті 156 ЗК України власникам землі відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки. За змістом вказаних приписів ЦК України та ЗК України відшкодування шкоди (збитків) є заходом відповідальності, зокрема за завдану шкоду майну чи за порушення прав власника земельної ділянки. Шкода, завдана майну юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 ЦК України). Підставою для відшкодування є наявність таких елементів складу цивільного правопорушення як: шкода; протиправна поведінка її заподіювача; причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від обов'язку її відшкодовувати, якщо доведе, що шкода заподіяна не з її вини (частина друга статті 1166 ЦК України). Предметом регулювання глави 83 Цивільного кодексу України є відносини, що виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов'язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України. За змістом приписів глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов'язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов'язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов'язаннях. Натомість для кондикційних зобов'язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Таким чином, обов'язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов'язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна. Предметом позову в цій справі є стягнення з власника об'єктів нерухомого майна безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою, на якій ці об'єкти розміщені. Матеріали справи свідчать про те, що відповідач є власником нерухомого майна, розміщеного на відповідній земельній ділянці, на підставі договорів купівлі-продажу. При цьому матеріали справи не містять доказів належного оформлення права користування вказаною земельною ділянкою ані попереднього землекористувача, ані відповідача, зокрема, укладення відповідних договорів оренди з Харківською міською радою та державної реєстрації такого права. Отже, при укладенні договору купівлі-продажу нерухомості право користування земельною ділянкою до набувача не перейшло. Таким чином, відповідач користується цією земельною ділянкою без достатньої правової підстави. Відтак, до моменту оформлення власником об'єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об'єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. З огляду на викладене [PERSON] як фактичний користувач земельної ділянки, що без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов'язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України. Аналогічний правовий висновок викладено в постановах [PERSON] Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі 629/4628/16-ц (провадження № 14-77цс18) та від 20 листопада 2018 року у справі №922/3412/17-ц (провадження №12-182гс18), а також у постановах Верховного Суду України від 30 листопада 2016 року у справі № 922/1008/15 (провадження № 3-1271гс16), від 07 грудня 2016 року у справі № 922/1009/15 (провадження № 3-1348гс16), від 12 квітня 2017 року у справах № 922/207/15 (провадження № 3-1345гс16) і № 922/5468/14 (провадження № 3-1347гс16). Відповідно до статті 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону. Плата за землю - обовязковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Земельним податком є обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов'язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72, 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України у вказаній редакції). З наведеного вбачається, що чинним законодавством розмежовано поняття «земельний податок» і «орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності». Згідно з пунктами 34, 35 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до виключної компетенції міської ради належить вирішення на пленарних засіданнях питань регулювання земельних відносин; зокрема, затвердження відповідно до закону ставок земельного податку. Орендна плата за землю це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди, крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України (частини 1, 2 статті 21 Закону України «Про оренду землі»). Системний аналіз норм законодавства України дає підстави для висновку про те, що орендна плата за земельну ділянку, яка перебуває в державній або в комунальній власності, має подвійну правову природу, оскільки, з одного боку, є передбаченим договором оренди землі платежем, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (частина перша статті 21 Закону України «Про оренду землі», підпункт 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 ПК України), з іншого - є однією з форм плати за землю як загальнодержавного податку нарівні із земельним податком (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 ПК України). Згідно з положеннями статті 288 ПК України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки. Розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою 3 відсотків нормативної грошової оцінки, та не може перевищувати 12 відсотків нормативної грошової оцінки, крім випадків визначення орендаря на конкурентних засадах. За змістом пункту 289.1 статті 289 ПК України і частини першої статті 13 Закону України «Про оцінку земель» для визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності обов'язково проводиться та використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок, яка являє собою капіталізований рентний дохід (дохід, який можна отримати із землі як фактора виробництва залежно від якості та місця розташування земельної ділянки), визначений за встановленими і затвердженими нормативами (стаття 1 Закону України «Про оцінку земель»). Положеннями пункту 2 частини 1 статті 13, частини 1 статті 15 Закону України «Про оцінку земель» визначено, що нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності. Підставою для проведення оцінки земель (бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок) є рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. Відповідно до статті 27 ПК України базою оподаткування є нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого розділом ХІІІ ПК України. У разі зміни нормативної грошової оцінки землі, яка є базою оподаткування для плати за землю, змінюється річна сума податкового зобов'язання по земельному податку та орендній платі за земельні ділянки державної та комунальної власності. Саме тому посилання відповідача на те, що він є Фізичною особою підприємцем та сплачує єдиний податок суд знаходить безпідставними, оскільки єдиний податок та орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності є різними поняттями. Отже,\~враховуючи те,\~що судом\~було встановлено,\~що грошові\~кошти,\~що є\~предметом позову\~даній справі, є сумою несплаченої відповідачем орендної плати за використання земельної ділянки, яка перебуває у комунальній власності, без укладення договору оренди за період із 01.09.2015 року по 31.08.2018 року, внаслідок чого позивач був позбавлений можливості отримати дохід у такому розмірі від здачі спірної земельної ділянки в оренду, чим позивачеві завдано збитки у вигляді неодержаної орендної плати за землю, оскільки саме цю суму не отримав позивач, але міг би отримати в разі укладення між ним і відповідачем договору оренди, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню в повному обсязі. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір. На підставі викладеного та

Outcome: approved