Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-12 00:00:00

26.02.2021 в суд подано зазначений позов з таки обґрунтуванням вимог. На балансі позивача знаходиться державне нерухоме майно, а саме нежитлова будівля (адмінбудинок), яка розміщена за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1126254421224, що стверджено витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстрацію іншого речового права. Право власності на цю будівлю оформлене на Державну службу України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів (витяг з вищезазначеного Державного реєстру 133011312). Ця будівля розміщена на земельній ділянці № [NUMBER] , користувачем якої є позивач з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель закладів охорони здоров`я та соціальної допомоги (кадастровий номер 2122455100:01:020:0058 згідно з витягом з вище зазначеного Державного реєстру 173733079). У зазначеній нежитловій будівлі розміщено районний відділ ГУ та Міжгірська районна державна лікарня ветеринарної медицини на праві оренди. У 1989 році за заявою відповідача на спільному засіданні комітету профспілки працівників агропромислового об`єднання та адміністрації забезпечено приміщенням відповідача (водія) у зв`язку з виробничою необхідністю та специфікою роботи. Що стверджено протоколом № 4 від 16.10.1989. Позивач вважає надання відповідачу приміщення незаконним, безпідставним, бо зазначене нерухоме майно є державною власністю, не було житловим, а тому заселення у службове нежитлове приміщення є недопустимим. Відповідачу не надавалось жодного правовстановлюючого документу на це нерухоме майно. У 1994 році Міжгірська селищна рада склала акт, що в приміщенні райветлікарні незаконно проживає відповідач. У 1995 році ця установа (на той час балансовий утримувач приміщення) звернулась до Міжгірського районного суду Закарпатської області про виселення з будинку [PERSON] . Ухвалою цього суду від 17.05.1995 (справа 3 2-118/95) встановлено, що вимоги ветлікарні можуть бути задоволені, якщо ветлікарня чи власник будівлі Міжгірська районна рада нададуть відповідачу належне жиле приміщення, а тому за відсутністю вільного житлового фонду суд постановив залишити заяву без розгляду. Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 12.04.2011 в спаві № 2-77/2011 відмовлено в задоволенні позову [PERSON] (відповідачу) про визнання права власності на житлове приміщення загальною площею 78, 14 кв.м. Позивач вважає, що цим рішенням встановлено, що в цілому будинок [ADDRESS] є нежитловим будинком, а також те, що відповідачу було запропоновано житлове приміщення в будівлі колишнього дитячого садочку. Однак він відмовився від такого і в подальшому запропоноване приміщення було надано іншій особі під житло. Позивач покликається на те, що орган поліції і Міжгірська селищна на звернення позивача в 2020 році про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном не зреагувала належно. Відповідач не перебуває на обліку осіб, які потребують покращення житлових умов в органі місцевого самоврядування, не реагує на вимоги позивача. З огляду на викладене обґрунтування позивач просить суд застосувати положення статті 321 ч.1 ЦК України для захисту прав позивача як власника нерухомого майна. У справі винесено такі процесуальні рішення : - Згідно ухвали судді від 09.03.2021 прийнято позовну заяву до розгляду , відкрито провадження в справі та призначено підготовчий судовий розгляд; - Згідно ухвали суду від 08.04.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Процесуальні заяви та позиції сторін, третьої особи. 24.03.2021 відповідач у відзиві на позов повність заперечив позовні вимоги на основі такого обґрунтування. Відповідач пояснив, що вселився в приміщення на підставі рішення профкому та адміністрації колишнього Міжгірського РАПО, яке на той час було володільцем і розпорядником підлеглих служб та установ. Це приміщення раніше було обладнане під житлове і в такому проживала до вселення відповідача [PERSON] із сім`єю, починаючи з 1973 року. Зазначене приміщення уявляє собою фактично житлову квартиру на другому поверсі будинку [ADDRESS] . Відповідач із сім`єю проживає в цій квартирі постійно протягом 32 років. Відповідач також зазначив, що у 1993 році приміщення бувшої районної насінневої станції, належне колишньому Міжгірському РАПО (будинок, в якому знаходиться квартира) було передано згідно розпорядження Представника Президента України в Міжгірському районі від 29.01.1993. У 1995 році Міжгірська районна лікарня ветеринарної медицини зверталась в суд з позовом про виселення сім`ї відповідача із займаної квартири. Ухвалою Міжгірського районного суду від 17.05.1995 позовну заяву залишено без розгляду з підстав, що виселення може мати місце тільки за умови надання мені цим позивачем або Міжгірською районною радою іншого житлового приміщення в установленому законом порядку. Таке приміщення не було надане, а тому відповідач продовжував і надалі проживати в квартирі. У 2011 році відповідач звернувся в суд з позовом до Міжгірської районної лікарні ветеринарної медицини, КП «Міжгірське БТІ», Міжгірської селищної ради про визнання права власності на житлове приміщення, в якому проживає. Рішенням суду від 12.04.2011 (справа № 2-77/2011) відповідачу відмовлено у задоволенні позову з підстав, що ці вимоги є передчасними, бо зазначена будівля, де знаходиться жиле приміщення, яке займає з сім`єю відповідач, передана в комунальну власність Закарпатської обласної ради на підставі рішення Міжгірської селищної ради № 2 від 30.01.2006, про що видано свідоцтво про право власності, яке було зареєстровано в КП «Міжгірьске БТІ» і за цим власником обліковується в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Відповідач вважає, що цим рішенням суду, а також починаючи з 1995 року по даний час не оспорювалось правомірність проживання відповідача у квартирі. Відповідач власним коштом здійснював поточні і капітальний ремонти в квартирі . Згідно окремо укладених договорів сплачував за газопостачання та електропостачання квартири, здійснив окреме водопостачання. Він і члени його сім`ї є постійно зареєстрованими в цьому жилому приміщенні. Відповідач вселився в житлове приміщення на підставі відповідного дозволу задовго до того як позивач одержав право власності на будівлю, в якому розміщено це житло. Ні відповідач, ні члени його сім`ї не мають іншого житла для проживання, а також коштів на його придбання. Відповідач вважає, що зазначеним житлом володіє правомірно і покликається на застосування положень національного законодавства, судову практику та практику Європейського Суду щодо застосування принципів статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу щодо забезпечення права на житло, мирне володіння майном, поваги до приватного життя і не допущення втрати житла невиправданим втручанням у це право. Окрім цього, відповідач покликається на застосування положень закону про позовну давність з огляду на презумпцію обізнаності позивача про стан своїх суб`єктних прав та на правові позиції Верховного Суду України в аналогічних спорах. Третя особа без самостійних вимог в своїх письмових поясненнях підтримала позицію позивача на основі обґрунтувань позовних вимог. Відповідач у судове засідання 13.05.2021 не з`явився і подав заяву про розгляд справи без його участі на підставі позиції, яка викладена у відзиві на позов та запереченні та на підготовчому судовому розгляді. Третя особа без самостійний вимог на забезпечила участь представника в судовому засіданні 13.05.2021. Суд постановив розглянути справу без участі зазначених осіб, бо такі належно повідомлені про розгляд справи по суті, про що є підтвердження в матеріалах справи. Окрім цього, зазначені учасники цивільної справи надали суду свої процесуальні позиції та докази, на які вони покликаються. Оцінивши зміст позовних вимог, подані в справу докази, доводи сторін і їх представників, процесуальні заяви, суд дійшов такого висновку. Встановлені судом обставини. Згідно з рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 12.04.2011, яке не оскаржувалось і набрало законної сили (справа № 2-77/2011), показами свідка [PERSON] , іншими документами, що були предметом дослідження і оцінки за рішеннями судів у вищезазначеній справі, встановлено такі обставини, які визнані сторонами і не оспорюються. [PERSON] з сім`єю з відповідного дозволу вселився в обладнане приміщення під житлове на другий поверх будівлі [ADDRESS] в жовтні 1989 року, яке уявляє собою станом на час розгляду справи, згідно з технічним паспортом від 23.02.2021, виготовленим КП «Міжгірське БТІ», - квартиру загальною площею 77,91 кв. м , що складається з двох житлових кімнат житловою площею 44, 82 кв.м, а також кухні, санвузла і двох коридорних приміщень з індивідуальним водопостачанням, каналізацією, електричним і газовим постачанням, телефонним зв`язком і кабельним телебаченням. Комунальні послуги сплачуються [PERSON] за індивідуально укладеними договорами з постачальниками цих послуг. Будинок № [NUMBER] , де знаходиться зазначене вище житлове приміщення за вказаною адресою, раніше належав Міжгірському районному агропромисловому об`єднанню, складу якого входили Міжгірська районна насіннєва станція, Міжгірська районна лікарня ветеринарної медицини. Опісля ця будівля була передана в комунальну власність Закарпатської обласної ради. Станом на час розгляду справи власником будинку [ADDRESS] є Державна служба України з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів, що стверджено вищезазначеним записом у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Позивач як юридична особа у складі Держпродспоживслужби є балансоутримувачем будинку і користувачем земельної ділянки, яка обслуговує цей будинок. З установлених обставин видно , що відповідач та члени його сім`ї вселились в спірне приміщення,яке до цього було обладнано фактично під житлове (квартиру) для проживання спеціалістів,працівників установ, що входили владного та господарюючого суб`єкта (РАПО), не самовільно, а з відповідного дозволу,зафіксованого адміністрацією і профкомом відомчої установи. У зазначеному приміщенні відповідач з сім`єю проживає більше 31 одного року. До вселення відповідача в цьому приміщенні також проживала сім`я гр. [PERSON] більше 16 років і це приміщення їй надавалось у зв`язку з роботою на посаді начальника районної насінневої станції. Оцінивши встановлені обставини, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з огляду на таке. Суд відхиляє доводи і заяву відповідача про застосування строку позовної давності, бо розглядувані позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні та розпоряджанням майном є негаторним позовом і до цих вимог позовна давність не застосовується. Такий висновок надано і в постанові Верховного Суду КЦС від 27.01.2021 справа № 205/4349/16-ц до позовів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном позовна давність не застосовується. Суд вважає, що за встановленими обставинами передчасними та безпідставними є застосування положень статті 391 ЦК України, бо позивач ставить питання, по суті, про виселення сім`ї відповідача з жилого приміщення, в яке він вселився з відповідного дозволу і в якому проживає тривалий час з дозволу володільців і власників будівлі. Володільці будинку, які діяли від імені держави, свого часу вчинили дії, за якими з їх згоди та ініціативою, в подальшому з мовчазної згоди, - частина будинку використовується тривалий час для житлового приміщення. До зазначених правовідносин суд застосовує статтю 8 Європейської Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, які застосовані в рішеннях Європейського суду з прав людини «Прокопович проти Росії» пункт 36, «Баклі проти Сполученого Королівства» пункт 63, за якими «житло - це конкретне місце проживання з триваючими зв`язками в залежності від фактичних обставин», «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». В постанові Верховного Суду КЦС від 24.02.2021 № 296/4642/19 зазначено, що тривалий час проживання в житлі (незалежно від правового режиму) є достатньою підставою для того, щоб його вважати належним особі. Отже, суд вважає ,що право власності позивача на приміщення обтяжене тривалим проживанням відповідача у цьому приміщенні , яке достовірно має ознаки житлового. Позивач, закладаючи позов до суду щодо захисту своїх прав з вимогою усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні належним йому нерухомим майном, зігнорував це правове обтяження. Зокрема, позивачу достовірно відомо про зазначені вище обставини щодо вселення відповідача в приміщення, фактичне переобладнання цього приміщення під житлове задовго до вселення відповідача, тривалість проживання відповідача в цьому житловому приміщенні. Для забезпечення належного балансу прав добросовісних власника і користувача майна, позивачу належить вжити заходів щодо надання сім`ї відповідача іншого житлового приміщення в установленому законом порядку. Статтею 9 Житлового кодексу Української РСР, який є чинним, ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. З огляду на встановлені обставини та викладене обґрунтування , суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову. Судових витрат до стягнення чи повернення не має.

Outcome: dismissed