Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-30 00:00:00

24 грудня 2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду з відповідним позовом до відповідачки у якому зазначив, що є власником житлового будинку з господарськими та побутовими спорудами і будівлями та присадибною ділянкою, що розташовані по [ADDRESS] . Відповідачка є його колишньою дружиною, шлюб між ними розірвано 13.09.2006 року. У грудні 2019 року він дізнався, що у відповідачка зареєстрована у належному йому будинку з грудня 2013 року, однак згоди на це він не надавав, вона самоправно вселилася у будинок. Відповідачка не є членом його сім`ї, участі в утриманні будинку вона не приймає, систематично порушує правила співжиття, влаштовує сварки, добровільно зніматися з реєстрації місця проживання не бажає, що перешкоджає йому користуватися та розпоряджатися належним йому майном. Посилаючись на те, що право користування належним йому будинком відповідачкою фактично є сервітутом, яке має бути припинено за його як власника вимогою, позивач просив суд визнати відповідачку такою, що втратила право користування житловим будинком розташованим за адресою [ADDRESS] та виселити її примусово з вказаного будинку. Заявою від 05 березня 2020 року позивач уточнив позовні вимоги та просив суд усунути йому перешкоди в користуванні будинком шляхом визнання [PERSON] такою що втратила право користування житловим будинком розташованим по [ADDRESS] та виселити [PERSON] примусово з вказаного житлового будинку. 21 січня 2020 року відповідачка [PERSON] звернулася до суду до [PERSON] з зустрічним позовом, у якому зазначила, що з 18 вересня 2004 року по 2006 рік перебувала з ним у зареєстрованому шлюбі. У шлюбі у них народився син [PERSON] . Після розірвання шлюбу вони продовжили проживати спільно без реєстрації шлюбу, у 2009 році у них народився син [PERSON] . Влітку 2009 року вони сплатили аванс за житловий будинок, а 25 грудня 2010 року придбали житловий будинок із земельною ділянкою, розташований за адресою [ADDRESS] , де зареєстрували місце свого проживання та постійно проживали до грудня 2019 року. 19 грудня 2019 року [PERSON] вигнав її з будинку та змінив замки, у зв`язку з чим вона зверталася до поліції та оселилася по [ADDRESS] . Посилаючись на те, що сімейні відносини між ними не припинилися, вона є членом сім`ї власника житлового будинку, а тому має право на користування будинком та вселення до нього, [PERSON] просила суд прийняти її позов до спільного розгляду з первісним позовом та вселити її у житловий будинок [ADDRESS] . Ухвалою суду від 18 лютого 2020 року зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про вселення у житловий будинок було об`єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком, примусове виселення. Позивач (відповідач за зустрічним позовом) та його представник адвокат Гоцуляк Ю.С. в судове засідання з`явились, позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд їх задовольнити, та відмовити у задоволенні зустрічного позову. Відповідачка (позивачка за зустрічним позовом) та її представник - адвокат Ставніча Г.О. в судове засідання з`явились, заперечували проти задоволення позовних вимог позивача, як безпідставних та наполягали на задоволенні зустрічного позову. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи та наявні у ній докази суд доходить наступного. Сторонами визнається, що з 18 вересня 2004 року вони перебували у зареєстрованому шлюбі, який 13 вересня 2006 року розірвано, про що в книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 51 від 31.09.2006 року, що також підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Березнегуватського районного управління юстиції (а.с.15). У шлюбі, а саме [INFO] у них народився син [PERSON] . Після розірвання шлюбу, а саме [INFO] народився син [PERSON] . 25 грудня 2010 року позивач придбав житловий будинок з господарськими і побутовими спорудами та з присадибною земельною ділянкою, розташований за адресою [ADDRESS] , про що свідчить договір купівлі - продажу житлового будинку із земельною ділянкою, посвідчений приватним нотаріусом Березнегуватського районного нотаріального округу Миколаївської області, зареєстрований в електронному реєстрі власності на нерухоме майно 20 березня 2012 року (а.с.12). З 12 грудня 2013 року місце проживання сторін та їх спільних дітей зареєстроване у вказаному будинку розташованому за адресою [ADDRESS] (а.с. 16-18). На час розгляду справи позивач та спільні неповнолітні діти сторін проживають разом за адресою [ADDRESS] (а.с.106,113). Відповідач проживає окремо, по [ADDRESS] у квартирі належній її матері [PERSON] разом з останньою (а.с.112). Розпорядженням Березнегуватської районної державної адміністрації від 2 квітня 2020 року № 75 відповідачу встановлено час побачень з синами [PERSON] та [PERSON] (а.с.100). Судом встановлено, що між сторонами склалися тривалі неприязні стосунки, виникають сварки та конфлікти, у тому числі і з приводу користування спірним житловим будинком. Спірні правовідносини, що виникли між сторонами регулюються нормами Цивільного Кодексу України та Житлового Кодексу УРСР. Відповідно до частини 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. За приписами статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу, а саме до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст.162 цього Кодексу. За змістом зазначених норм право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша стаття 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)). Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Судом встановлено, що відповідач вселилась у житловий будинок належний на праві власності позивачу, в якості колишнього члена сім`ї власника житлового будинку (колишньої дружини), оскільки на час придбання вказаного будинку сторони у зареєстрованому шлюбі не перебували, однак ними визнається що вони протягом певного періоду проживали спільно - співмешкали. Відповідно оскільки на момент вселення до будинку сторони проживали разом, виховували дітей та мали спільний побут, відповідачка набула право користуванням чужим майном - будинком позивача, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Матеріалами справи підтверджується, що позивач є власником житлового будинку, відповідач із власником будинку у родинних відносинах не перебуває, після вселення до будинку відносини між ними погіршилися, тривалий час вони спільним побутом, бюджетом, взаємними правами та обов`язками притаманими подружжю не пов`язані, участь у вихованні та утриманні спільних дітей також кожен з них приймає окремо. Встановлення таких обставин є підставою для висновку суду про те, що відповідачка не є членом сім`ї власника будинку та не відноситься до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України, шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим будинком розташованим за адресою [ADDRESS] . Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, в тому числі, шляхом виселення, за наявності підстав, визначених законом. Відповідно до ч.1 ст.109 ЖК України, виселення із займаного приміщення допускається з підстав, встановлених законом. Однією з таких підстав для виселення законом передбачено самоправне, тобто без законних на те підстав, зайняття жилого приміщення (ч.3 ст.116 ЖК України). У відповідності до ч.3 ст. 116 ЖК України, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. В зазначеному спорі належний позивачу житловий будинок слід оцінювати як об`єкт права власності, захист якого провадиться у відповідності з Главою 29 ЦК України, а не як житло, суб`єктивне право на яке охороняється ЖК України. При здійсненні права власності власник не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію; власність зобов`язує; власник не може використовувати право власності на шкоду; власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.ст. 319, 322 ЦК України). Як встановлено судом, позивач будучи власником будинку був позбавлений можливості протягом певного часу проживати у ньому, утримувати належне йому майно, через конфлікти з відповідачкою, наразі їх спільне проживання в одному будинку є неможливим через тривалі неприязні відносини та сварки, через які у відносини сторін втручаються працівники поліції (а.с.57-61,87-92) та органи державної влади, зокрема служба у справах дітей Березнегуватської райдержадміністрації, відповідачка участі в утриманні будинку, а саме сплачувати комунальні послуги не бажає, позивач бажає створити нову сім`ю та проживати у належному йому будинку, відповідачка також бажає проживати у будинку позивача, відмовляється добровільно знятися з реєстрації. З урахуванням вказаних вище норм ЦК України, ЖК України та встановлених судом обставин справи, суд доходить висновку, що порушене право позивача, як законного володільця житлового будинку, підлягає захисту в обраний ним спосіб, а саме, шляхом задоволення вимоги про усунення перешкод у здійсненні права користування належним йому майном шляхом виселення відповідачки із житлового будинку розташованого по [ADDRESS] , оскільки відповідач займала житловий будинок без законних на те підстав. Виходячи з висновків про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладених у рішеннях ЄСПЛ : пункті 27 рішення від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України», у рішенні від 02 грудня 2010 року «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), рішенні від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. У даному випадку відповідач втрачає лише право на користування житлом належним позивачу, однак не позбувається такого права взагалі, зазначене на думку суду не вплине негативно на її соціальну захищеність, та не буде для неї надмірним тягарем, крім цього матеріалами справи підтверджено, що відповідач проживає у іншому житлі, а саме у квартирі належній її матері, де нею також створені умови як для власного проживання так і проживання її неповнолітніх дітей. Щодо зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про вселення до житлового будинку розташованого за адресою [ADDRESS] , суд доходить висновку, що вказані позовні вимоги задоволенню не підлягають. Оскільки матеріалами справи підтверджується, що шлюбні відносини між сторонами було припинено до придбання [PERSON] житлового будинку розташованого за адресою [ADDRESS] . Позивачка за зустрічним позовом не є членом сім`ї власника будинку та не відноситься до кола осіб які ведуть з ним спільне господарство. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] , які є співробітницями позивачки за зустрічним позовом, повідомили що їм відомо що сторони разом проживають у будинку, однак чи притаманні їх відносинам ознаки сімейних, їм не відомо. Про спільне життя сторін їм відомо зі слів [PERSON] , однак вдома у неї вони ніколи не були, спільно не відпочивали, позивачка за зустрічним позовом не знайомила їх з власними дітьми та [PERSON] . Копії з фотознімків на яких зображенні [PERSON] та [PERSON] , також на думку суду не свідчать про наявність між сторонами сімейних відносин, оскільки факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святах, самі по собі, без доведення обставин ведення спільного господарства, наявності загального бюджету і взаємних прав і обов`язків, не можуть свідчать про те, що між сторонами склалися і мали місце протягом зазначених періодів часу, відносини, що притаманні подружжю.

Outcome: approved