Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-28 00:00:00

24 січня 2017 року до Бориспільського міськрайонного суду Київської області надійшов вище зазначений позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей Колект», який в ході судового розгляду було уточнено, та відповідно в якому просили суд: в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 11236100000 від 17.10.2007 року, що складає 2 285 521, 74 гривень, - звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на земельну ділянку, площею 0,1500га, кадастровий номер [NUMBER], що знаходиться за адресою: [ADDRESS], та належить [PERSON], шляхом застосування процедури продажу на користь третьої особи за ціною, згідно звіту про оцінку заставленого майна складеного суб»єктом оціночної діяльності, що становить 259 080,00 гривень, а також стягнути з відповідача [PERSON] суму судового збору в розмірі 3886,20 гривень( а.с.1-6, 64-67). Свої вимоги позивач обґрунтовує наступним. 17.10.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та [PERSON] було укладено кредитний договір № 11236100000, відповідно до якого банк зобов»язувався надати кредит позичальнику, а позичальник зобов»язувався в порядку та на умовах, визначених цим договором, повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені графіком погашення кредиту. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та відповідачем [PERSON] 17.10.2007 року було укладено Іпотечний договір № 11236100000, відповідно до умов якого остання передала в іпотеку банку земельну ділянку загальною площею 0,1500 га, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована: [ADDRESS], що належить [PERSON] Зазначили, що Банк свої зобов»язання за кредитним договором виконав в повному обсязі. У подальшому, 12 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей Колект» був укладений Договір факторингу № 1 та Договір про відступлення прав за іпотечними договорами, відповідно до яких ПАТ «УкрСиббанк» передав ТОВ «Кей Колект» права вимоги до відповідача за зобов'язаннями по кредитному договору № 11236100000 від 17.10.2007 року та Іпотечним договором від 17.10.2007 року. Позивач стверджує, що позичальник [PERSON] порушив умови кредитного договору, свої зобов'язання належним чином не виконує, внаслідок чого станом на 15.12.2016 року виникла заборгованість в розмірі 2285521,74 грн. (за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку), а саме: - заборгованість по основній сумі кредиту - 66208,99 доларів США 82 центи, що за офіційним курсом НБУ станом на 15.12.2016 року складає - 1741787,44 грн.; - заборгованість за процентами - 20668,48 долари США, що за офіційним курсом НБУ на 15.12.2016 року складає 543734,30грн., - заборгованість за нарахованою комісією-0,00 гривень. Зазначили, що згідно звіту про оцінку заставленого в іпотеку майна, складеного суб'єктом оціночної діяльності, ринкова вартість об'єкта оцінки станом на 21.12.2016 р. становить 259 080,00 гривень. Вважають, що оскільки зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконується, ТОВ « Кей-Колект», у відповідності до вимог ЗУ « Про іпотеку», набуло право задовольнити свої вимоги за кредитним договором та договором іпотеки шляхом звернення на предмет іпотеки. До початку розгляду справи по суті, 13.04.2017 року, представник відповідача [PERSON]- [PERSON], звернулася до позивача ТОВ «Кей-Колект» із зустрічною позовною заявою, в якій просить: визнати припиненим іпотечний договір № 4732 від 17.10.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 1655.( а.с.68,69). Зустрічні позовні вимоги обґрунтовує наступним. Згідно п.1.3 Договору іпотеки строк дії іпотечного договору не вказаний та пов»язаний з виконанням основного зобов»язання за кредитним договором № 11236100000 від 17.10.2007 року. Зазначила, що 27.02.2009 року між УкрСиббанком та [PERSON] була укладена додаткова угода до кредитного договору, п.4 ч.2 якої передбачено у випадку невиконання позичальником зобов»язання встановленого цим додатком протягом 30 днеів з дня укладення цієї угоди банк набуває права вимоги на дострокове повернення кредиту та нарахованої плати за кредит. 09.11.2009 р. банк направив вимогу про дострокове погашення кредиту впродовж 31 дня з моменту отримання цієї вимоги Дану вимогу [PERSON] отримав 15.11.2009 року, а отже термін кінцевого погашення суми боргу настав 16.12.2009 року. Вважають, що банк таким чином одноособово змінив строк виконання основного зобов»язання. У травні 2013 року ТОВ Кей Колект звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення суми заборгованості за договором споживчого кредиту. Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 11.11.2013 р. відмовлено товариству у задоволенні позову в повному обсязі у зв»язку з пропуском строку позовної давності. У відповідності до ст.266 ЦК України, вважають, що договір іпотеки є припиненим у зв»язку з припиненням основого зобов»язання. У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом позовні вимоги підтримав, з підстав, викладених в заяві, просив їх задовольнити. Проти задоволення зустрічного позову заперечив, оскільки законом передбачено виключні випадки визнання іпотеки припиненою, та така підстава, як пропуск строку позовної давності для припинення іпотеки не передбачена. Просив суд відмовити в задоволенні зустрічного позову з підстав пропуску строку позовної давності, а також з тих підстав, що позивачем не наведено та не надано доказів наявності підстав для визнання договору іпотеки припиненим. Представник відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом, заперечив проти задоволення позову ТОВ «Кей Колект», посилаючись на підстави зазначені в заяві про застосування строків позовної давності, просив в задоволенні позову відмовити. Зустрічний позов позов підтримав, та зазначив, що оскільки позивач звернувся в суд із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки поза межами строку позовної давності, тому іпотека є припиненою. Зустрічний позов просив задовольнити. Третя особа у судове засідання повторно не з»явився, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, заяв та заперечень щодо позовів суду не направив. Суд перевіривши повноваження представників, заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що в задоволенні первісного та зустрічного позовів слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У судовому засіданні встановлено, що 17 жовтня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та [PERSON], який є третьою особою у справі, був укладений договір про надання споживчого кредиту № 11236100000, відповідно до якого останній отримав кредит в розмірі 76 900 доларів США, що дорівнює еквіваленту 388345,00 гривень за курсом НБУ на день укладання Договору, терміном погашення не пізніше 17 жовтня 2017 року зі сплатою 13,40 % річних. Договір підписаний сторонами та скріплений печаткою юридичної особи АКІБ «УкрСиббанк» (а.с.8-14). Згідно п.1.4,1.1, 1.5 договору, кредит надається позичальнику для його особистих потреб, а саме: на споживчі потреби. Сторони домовилися, що Банк надає позичальнику кредит у шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника № [NUMBER] у Банку, код Банку ( МФО)351005. Відповідно до п.п.1.2.2 п.1.2, п.п.1.3.1 п.1.3 договору, позичальник зобов'язувався в порядку та на умовах визначених договором повернути кредит не пізніше 17 жовтня 2017 року, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені графіком погашення кредиту згідно Додатку №1 до Договору, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту відповідно до умов цього Договору та/або згідно умов відповідної угоди Сторін. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та відповідачем [PERSON] 17 жовтня 2007 року був укладений Договір іпотеки № 4732, відповідно до якого остання передала в іпотеку банку земельну ділянку загальною площею 0,1500 га, кадастровий номер [NUMBER], цільове призначення: для будівництва та обслуговування жилого будинку, ринкова вартість якої, згідно звіту суб'єкта оціночної діяльності становить 517 867 гривень 59 копійок.( а.с.15-18). Договір підписаний сторонами, скріплений печаткою АКІБ «УкрСиббанк», та посвідчений 17.10.2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 1655, а також зареєстровано в реєстрі за № 1656 накладення заборони відчуження даного майна, до припинення договору іпотеки( а.с.17). 12 грудня 2011 року ПАТ «УкрСибБанк», який є правонаступником АКІБ «УкрСиббанк», та ТОВ «Кей Колект» уклали Договір факторингу № 1 та Договір про відступлення прав за іпотечними договорами, відповідно до яких ПАТ «УкрСиббанк» передало ТОВ «Кей Колект» права вимоги до відповідача за зобов'язаннями по кредитному договору № 11236100000 від 17.10.2007 року та Договором іпотеки № 4732 від 17.10.2007 року.(а.с.44-53). Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено за договором або законом. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі статтями 526, 527, 530 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. З наданого позивачем розрахунку заборгованості встановлено, що станом на 15.12.2016 року за [PERSON] рахується заборгованість в розмірі 2285 521,74 гривень (за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку), а саме: - заборгованість по основній сумі кредиту - 66208,99 доларів США 82 центи, що за офіційним курсом НБУ станом на 15.12.2016 року складає - 1741787,44 грн.; - заборгованість за процентами - 20668,48 долари США, що за офіційним курсом НБУ на 15.12.2016 року складає 543734,30грн., -заборгованість за нарахованою комісією-0,00 гривень. ( а.с.22). Правильність розрахунку не викладає у суду сумнівів. Будь-яких заперечень щодо правильності нарахованої заборгованості, а також доказів, які це підтверджують, чи підтверджують фактичне погашення цієї заборгованості, суду не надано та не зазначено джерел їх здобуття. Відповідно до звіту про оцінку заставленого в іпотеку майна від 21 грудня 2016 року, складеного суб'єктом оціночної діяльності ФОП [PERSON], ринкова вартість об'єкта оцінки становить 259 080 гривень (а.с.26-43). За змістом ст. 572 Цивільного кодексу України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Відповідно до вимог ч. 1 та 2 ст. 589 Цивільного кодексу України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Згідно з ч.1, 2 та 4 ст. 590 Цивільного кодексу України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. У разі часткового виконання боржником зобов'язання, забезпеченого заставою, право звернення на предмет застави зберігається в первісному обсязі. Крім того, відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Так, відповідно до ст. 36 Закону України « Про іпотеку», сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Як вбачається з іпотечного договору, на підставі застереження про задоволення вимог іпотек держателя, сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання( п.5.1). Позасудове врегулювання може бути застосовано сторонами в будь-який момент звернення стягнення на предмет іпотеки, але в будь-якому разі лише до моменту набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.(п.5.3).( а.с.16). Суд також враховує, що відповідно до змісту ч. 6 ст. 38 Закону ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Так, відповідно до звіту про оцінку заставленого в іпотеку майна від 21 грудня 2016 року, складеного суб'єктом оціночної діяльності ФОП [PERSON], ринкова вартість предмету іпотеки на дату оцінки становить 259 080 гривень(а.с.26-43). Оскільки судом встановлено, що умови кредитного договору [PERSON] не виконував, внаслідок чого утворилася заборгованість, яка на даний час не погашена, за положеннями іпотечного договору банк набув право на задоволення своїх вимог з вартості іпотечного майна. Одночасно судом встановлено, що у зв'язку з невиконанням умов кредитного договору, ТОВ «Кей Колект» у травні 2013 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення суми заборгованості за договором про надання споживчого кредиту. Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 11.11.2013 року у справі № 753/7824/13-ц, у задоволенні позовних вимог відмовлено з підстав пропуску строків позовної давності.( а.с.72-75). Нормою ч.4 ст. 82 ЦПК України визначено, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Зі змісту рішення вбачається, що 27 лютого 2009 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено Додаткову угоду № 1 до Договору про надання споживчого кредиту № 11236100000 від 17 жовтня 2007 року, відповідно до п. 4 ч. 2 якої у випадку невиконання позичальником зобов'язання, встановленого цим пунктом Додаткової угоди протягом 30 календарних днів з дати укладання цієї Додаткової угоди, Банк набуває право вимоги на дострокове повернення кредиту та нарахованої плати за кредит у порядку встановленому Договором. 09.11.2009 р. за вих. № 135-23-07/341 АКІБ «УкрСиббанк» було направлено вимогу до [PERSON].( а.с.70), яку останній отримав 15.11.2009 р. Відповідно до змісту вимоги, зазначено, що приймаючи до уваги значний строк невиконання зобов'язань за Договором про надання споживчого кредиту № 11236100001 від 27.02.2009 р., АКІБ «УкрСиббанк» вимагає усунення порушень відповідного Кредитного договору протягом тридцяти днів з моменту отримання цієї вимоги. У випадку не усунення порушень на 31 (тридцять перший) день з дня отримання цієї вимоги, АКІБ «УкрСиббанк» вважає термін повернення кредиту за Кредитним договором таким, що настав, та вимагає дострокового виконання ним своїх зобов'язань, за Договором про надання споживчого кредиту № 11236100001 від 27.02.2009 р., а саме: сплатити Акціонерному комерційному інноваційному банку «УкрСиббанк» заборгованість по поверненню суми кредиту в повному обсязі, сплаті нарахованих процентів та пені. Аналогічну вимогу було направлено 11.11.2009 р. відповідачу [PERSON].( а.с.76). Встановлено, що ТОВ «Кей Колект» змінило строк виконання основного зобов'язання за кредитним договором, відповідно до п. 1.2.2 кредитного договору, на 16.12.2009 року (31 календарних днів з моменту отримання вимоги), а отже саме з 17.12.2009 року, відповідно до ст. 261 ЦК України починається перебіг строку позовної давності для пред'явлення вимог до боржника про дострокове повернення кредитних коштів, та обчислення встановленого ст. 257 ЦК України трирічного строку для пред'явлення вимог до боржника, тобто відповідача [PERSON] За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність сплила і щодо додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно). Таким чином, на день звернення ТОВ «Кей Колект» в суд із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, 24 .01.2017 року строк позовної давності щодо звернення стягнення на предмет іпотеки сплинув. При цьому суд також враховує, що Конституційний Суд України у своєму Рішенні 11.07.2013 року в справі № 1-12/2013 зазначив, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. За змістом частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Тому, враховуючи що на момент звернення із позовом ТОВ «Кей Колект» сплинув строк позовної давності, представник відповідача за первісним позовом звернувся до суду із заявою про застосування строку позовної давності, у задоволенні позову ТОВ «Кей Колект» до [PERSON], третя особа [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки слід відмовити у зв'язку із пропуском строку позовної давності. Щодо заявлених представником відповідача зустрічних позовних вимог, суд, відмовляючи у їх задоволенні, виходить із наступних причин. Згідно з частиною першою статті 509, статтею 526 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За загальним правилом зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України). Спливу позовної давності як підстави для припинення зобов'язання норми глави 50 «Припинення зобов'язання» ЦК України не передбачають. При цьому відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України. Згідно з приписами статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Таким чином, позовна давність пов'язується із судовим захистом суб'єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб'єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов'язаної особи. У зобов'язальних відносинах (стаття 509 ЦК України) суб'єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов'язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов'язку. Так само боржник зі спливом строку позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов'язку. Однак за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб'єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов'язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина п'ята статті 267 ЦК України). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов'язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша статті 267 ЦК України), установлюючи для особи, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного. Отже, ЦК України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов'язання не визнає. Виконання боржником зобов'язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов'язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо. Таким чином, за загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов'язання не припиняється. Відповідно до приписів статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов'язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п'ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Підстави припинення іпотеки окремо визначені в статті 17 зазначеного Закону. Конструкція цієї статті дає підстави для висновку, що припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом. Так, згідно з указаною нормою іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання (абзац другий частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку»). Натомість Законом України «Про іпотеку» не передбачено такої підстави для припинення іпотеки, як сплив позовної давності до основної чи додаткової вимог кредитора за основним зобов'язанням. Проаналізувавши положення статті 17 Закону України «Про іпотеку» у взаємозв'язку зі статтями 256, 266, 267, 509, 598 ЦК України, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України дійшла такого висновку. Якщо інше не передбачене договором, сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки (зокрема, й за наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстави пропущення позовної давності) сам по собі не припиняє основного зобов'язання за кредитним договором і, відповідно, не може вважатися підставою для припинення іпотеки за абзацом другим частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку». Відповідна правова позиція Верховного Суду України викладена в постанові від 15.05.2017 р. № 6-786цс17. Будь-яких інших доказів наявності підстав для визнання договору іпотеки від 17.10.2007 року припиненим, позивачем та представником позивача за зустрічним позовом суду не надано. Тому, суд вважає, відсутні обставини, які зазначені в зустрічному позові, а отже в задоволенні зустрічного позову щодо визнання договору іпотеки припиненим слід відмовити Відповідно до вимог ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України понесені судові витрати по сплаті судового збору за первісним та зустрічним позовом, відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed