Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-03 00:00:00

25 червня 2014 року [PERSON] звернулася до суду із указаною позовною заявою, зазначивши, що вона є власником житлового будинку та господарських будівель по [ADDRESS]. Будучи особою похилого віку, вона тривалий час потребувала сторонньої допомоги. Приблизно у 2005 або 2006 роках, позивач відчужила половину (1/2 частину) свого будинку своєму онуку [PERSON], який дав тоді своєму батьку певну суму коштів, необхідних останньому. При відчуженні половини будинку, позивач підписувала документи і їздила у Шаргород до нотаріуса та БТІ. Онук запропонував позивачу свої послуги по забезпеченню її доглядом, харчуванням та утриманням її житлового будинку і присадибної ділянки. Позивач на це погодилася та пообіцяла, що у такому випадку, вона залишить йому іншу частину будинку. І вона почала проживати у літній кухні, а онук зі своєю сім'єю жив у будинку. Спочатку онук їй допомагав, а пізніше перестав доглядати за позивачем, у зв'язку із чим, остання вирішила обмежити права відповідача в частині її будинку. Як з'ясувала позивач, 26 січня 2006 року у державній нотаріальній конторі було оформлено договір дарування усього її будинку громадянкою [PERSON], яка на даний час є дружиною відповідача, за довіреністю від імені позивача на ім'я відповідача, чого позивач робити не бажала. Позивач вважає, що у 2005-2006 роках відповідач навмисно ввів позивача в оману щодо обставин укладення договору дарування частини будинку на нього, що має істотне значення, оскільки позивач не бажала відчужувати увесь будинок, а лише його частину, адже у неї є діти та інші онуки, а не лише відповідач, якому б дістався будинок у випадку, якби він належним чином доглядав позивача. З огляду на викладене та посилаючись на ст. 230 ЦК України, згідно з якою, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним, позивач просить визнати недійсним договір дарування житлового будинку по [ADDRESS], укладений [PERSON] від імені позивача на підставі довіреності, посвідченої виконкомом Рахнівсько-Лісової сільської ради Шаргородського району Вінницької області 04.11.2005 року за реєстром № 366 та [PERSON], посвідчений 26.01.2006 року державним нотаріусом Шаргородської державної нотаріальної контори Вінницької області, зареєстрований в реєстрі за № 109 та зобов'язати [PERSON] повернути позивачу житловий будинок по [ADDRESS]. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали позовні вимоги, посилаючись на обставини, зазначені у позові. Зокрема, пояснили, що наміру дарувати відповідачу увесь будинок позивач не мала, оскільки, у такому випадку, їй самій не буде де жити, до того ж, у неї є ще один онук, у якого також немає власного житла. Окрім того, позивач заперечувала факт підписання нею довіреності, на підставі якої [PERSON] уклала від її імені договір дарування. У судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] позов не визнали, посилаючись на його безпідставність. Зазначили, зокрема, що позивач не довела обставин, передбачених у ст. 230 ЦК України для визнання договору недійсним, зокрема, те яким чином та коли [PERSON] ввів [PERSON] в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Окрім того, відповідач та його представник пояснили, що позивач сама запропонувала подарувати відповідачу свій будинок в обмін на те, що останній погасить грошовий борг сина позивача - [PERSON], що, власне, і було зроблено, оскільки 04 листопада 2005 року відповідач передав [PERSON] 5000 грн, про що було складено відповідну розписку в сільській раді, цього ж дня позивач у присутності відповідача видала довіреність, посвідчену секретарем Рахнівсько-Лісової сільської ради Шаргородського району Вінницької області, згідно з якою [PERSON] уповноважила [PERSON] оформити договір дарування належного їй житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] на її онука [PERSON] 26 січня 2006 року, діючи на підставі зазначеної вище довіреності, [PERSON] уклала від імені [PERSON] договір дарування, посвідчений нотаріально, згідно з яким, як і передбачалося довіреністю, житловий будинок по [ADDRESS] був подарований [PERSON] Бажання позивача подарувати відповідачу увесь будинок підтверджується також заповітом від 14.04.2005 року, яким [PERSON] заповідала усе своє майно [PERSON] Розглянувши документи та матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового засідання, показання свідків, всебічно і повно з'ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача та заперечення відповідача, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд установив наступні обставини. Відповідно до заповіту від 14.04.2005 року, [PERSON] заповіла усе своє рухоме та нерухоме майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі, усе те, що буде належати їй на день смерті, і на що вона за законом матиме право, [PERSON] (а.с. 60). 04 листопада 2005 року перебуваючи у приміщенні Рахнівсько-Лісової сільської ради Шаргородського району Вінницької області, [PERSON] видала довіреність, посвідчену секретарем сільської ради [PERSON], якою уповноважила [PERSON] оформити договір дарування належного їй житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] на її онука [PERSON] (а.с. 25). 26 січня 2006 року державним нотаріусом Шаргородської державної нотаріальної контори Вінницької області Масилюк Р.М. було посвідчено договір дарування житлового будинку, згідно з яким [PERSON], від імені якої на підстав довіреності виступала [PERSON] подарувала [PERSON] житловий будинок по [ADDRESS] (а.с. 16). Згідно реєстраційного посвідчення та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, 31 січня 2006 року право власності на житловий будинок по [ADDRESS] було зареєстровано за [PERSON] на підставі зазначеного вище договору дарування (а.с. 58, 59). Згідно довідки виконкому Рахнівсько-Лісової сільської ради Шаргородського району Вінницької області № 1637 від 14.03.2014 року з 1986 року по 2005 рік головою двору (власником особового рахунку) у [ADDRESS] була [PERSON], а з 2005 року головою двору є [PERSON] на підставі договору дарування житлового будинку від 26.01.2006 року (а.с. 6). Із довідки № 1636 від 14.03.2014 року, виданої виконкомом Рахнівсько-Лісової сільської ради Шаргородського району Вінницької області вбачається, що [PERSON] зареєстрована та проживає у [ADDRESS]. Станом на 01.01.2014 року проживає одиноко у переобладнаній під житло господарській будівлі, житловим будинком не користується, веде окреме господарство від онука [PERSON], який є власником житлового будинку (а.с. 7). Позивач, стверджуючи, що вона не мала наміру дарувати відповідачу увесь будинок та посилаючись на те, що відповідач навмисно ввів її в оману щодо обставин укладення договору дарування частини будинку, просить визнати договір дарування житлового будинку недійсним. Установленим судом обставинам відповідають цивільні правовідносини, пов'язані із укладенням та оспорюванням договору дарування, які регулюються Цивільним кодексом України (надалі - ЦК України). Так, згідно ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (ч. 1 ст. 718 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Частинами 1 та 4 ст. 720 ЦК України встановлено, що сторонами у договорі дарування можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальна громада. Договір дарування від імені дарувальника може укласти його представник. Доручення на укладення договору дарування, в якому не встановлено імені обдаровуваного, є нікчемним. Укладаючи договір дарування житлового будинку від імені [PERSON], [PERSON] діяла у межах повноважень, наданих їй довіреністю, виданою [PERSON] від 04.11.2005 року, яка за формою та змістом відповідає вимогам, установленим ч. 3 ст. 247, ч. 4 ст. 720 ЦК України та Законом України «Про нотаріат», в редакції, чинній на час видачі довіреності, тобто у довіреності указана дата її вчинення, у ній встановлено ім'я обдаровуваного та посвідченої уповноваженою на те особою органу місцевого самоврядування. Суд не бере до уваги посилання позивача та її представника на те, що позивач начебто не підписувала довіреність від 04.11.20105 року, оскільки згідно висновку експертів від 10.12.2014 року № 1544/1545/14-21, підпис від імені [PERSON] у довіреності від 04.11.2005 року та у реєстрі нотаріальних дій виконано самою [PERSON] (а.с. 84-90). При цьому експерти, які надали зазначений висновок, були допитані у судовому засіданні та пояснили, що підпис від імені [PERSON] здійснений у довіреності, за своїми ознаками дає підстави на 100% стверджувати, що його виконала саме [PERSON] Окрім того, суд вважає безпідставними твердження позивача про те, що вона начебто не мала наміру дарувати відповідачу увесь будинок. Ці твердження спростовуються показаннями свідків, допитаних у судовому засіданні. Так, свідок [PERSON], зокрема, пояснив, що у 2005 році він працював секретарем Рахнівсько-Лісової сільської ради Шаргородського району Вінницької області. 04 листопада 2005 року він посвідчував довіреність [PERSON], якою вона уповноважила [PERSON] укласти договір дарування належного їй житлового будинку, розташованого у [ADDRESS]. При цьому, перед посвідченням довіреності свідок зачитав [PERSON] увесь текст довіреності, [PERSON] пояснила, що бажає подарувати своєму онуку [PERSON] свій будинок. Жодних сумнівів у тому, що [PERSON] усвідомлювала значення своїх дій та керувала ними у свідка не виникло. Свідок [PERSON]., зокрема, пояснила, що вона була присутня при тому як [PERSON] сказала, щоб [PERSON] не купував будинок, оскільки вона подарує йому свій будинок. У свою чергу, [PERSON] мав погасити грошовий борг свого батька та сина позивача - [PERSON] У 2005 році свідок, [PERSON] та [PERSON] їздили до нотаріуса у м. Шаргород, де нотаріус повідомив, які документи необхідно зібрати. У зв'язку із тим, що для укладення договору дарування необхідно було знову їхати до м. Шаргород, а [PERSON] похилого віку, вирішили, що остання видасть довіреність, якою уповноважить свідка укласти договір дарування будинку [PERSON] У листопаді 2005 року у сільській раді [PERSON], підписала зазначену довіреність. Після цього у січні 2006 року свідок, діючи від імені [PERSON] на підставі довіреності, підписала договір дарування житлового будинку [PERSON] Свідок також пояснила, що при посвідченні довіреності, секретар сільської ради роз'яснював позивачу її зміст на наголошував га тому, щоб вона добре усе обдумала. Бажання позивача подарувати відповідачу увесь будинок опосередковано підтверджується також і її заповітом від 14.04.2005 року, згідно з яким [PERSON] усе своє майно рухоме та нерухоме заповідала [PERSON] Не підтверджуються також жодним доказом твердження позивача про те, що відповідач брав на себе зобов'язання утримувати та доглядати її і лише за цих умов він міг претендувати на увесь будинок. Так, відповідач у судовому засіданні пояснив, що він не брав на себе жодних зобов'язань щодо догляду за [PERSON], єдиною умовою останньої було те, що відповідач мав погасити грошовий борг свого батька та сина позивача - [PERSON], що, власне, він і зробив. Свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що при підписанні [PERSON] довіреності не йшлося про те, що [PERSON] доглядатиме за позивачем взамін на подарований будинок. Відповідно до ст.ст. 10, 57-60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана за допомогою належних та допустимих доказів довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно з ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Отже, одна із сторін правочину або інша заінтересована особа повинна довести навмисне цілеспрямоване введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. У даному випадку позивач не надала суду жодного належного та допустимого доказу того, що відповідач мав намір на введення її в оману щодо обставин, які мають істотне значення, не довела істотність обставин, з приводу яких відповідач начебто ввів її в оману і, нарешті, взагалі не довела самого факту обману, з боку відповідача чи інших осіб, під впливом якого був укладений договір дарування будинку. Згідно положень ст.ст. 11 та 212 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог, на підставі доказів, які він оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За частиною 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким чином, судовому захисту підлягає лише порушене, невизнане або ж оспорюване право, свобода чи інтерес. При цьому, позивач, з огляду на принцип змагальності сторін, зобов'язаний довести належними та допустимими доказами факт порушення, невизнання або оспорювання свого права, свободи чи інтересу. Не доведення цього факту є підставою відмови у задоволенні позову. Суд вважає, що в цілому, доказування позивачем обставин, якими вона обґрунтовувала позовні вимоги, ґрунтувалося виключно на припущеннях, що суперечить ч. 4 ст. 60 ЦПК України, а наявні у справі письмові докази та показання допитаних у судовому засіданні свідків, не свідчать про те, що договір дарування житлового будинку від 26.01.2006 року укладений під впливом обману. Отже, оскільки позивач не довела обставин, якими вона обґрунтовує позовні вимоги та не скористалася своїм правом, щодо зміни підстави позову, у задоволенні позовних вимог з підстав, зазначених у позові, слід відмовити. У зв'язку із відмовою у задоволенні позову, судові витрати, понесені позивачем при зверненні до суду, відшкодуванню не підлягають. Тому,

Outcome: dismissed