Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-14 00:00:00

25.06. 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням в зв'язку з відсутністю в ньому понад шість місяців. Позов мотивує тим, що вона є власником житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований в [ADDRESS]. В житловому будинку вона проживала зі своїм сином [PERSON] та невісткою [PERSON]. 04 серпня 2011 року, рішенням Новгород-Сіверського районного суду шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний. Після розірвання шлюбу [PERSON] проживала окремо. [INFO] [PERSON] помер. Відповідачка до цього часу зареєстрована за адресою [ADDRESS], хоча фактично за місцем реєстрації не проживає. За період 04.08. 2011 року по 25.06.2014 року, відповідачка жодного разу не з'являлася в будинку, обов'язки, які випливають з утримання будинку не виконувала. В добровільному порядку відповідач не знімається з реєстраційного обліку, в зв'язку з цим змушена звернутися до суду. Просить визнати [PERSON] такою, що втратила право на користування житлом за адресою [ADDRESS], у зв'язку з відсутністю в ньому понад 6 місяців. У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Відповідачка в судовому засіданні позовні вимоги визнала в повному обсязі і не заперечувала проти їх задоволення.. Заслухавши пояснення позивача, відповідача та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Між сторонами виникли правовідносини, які регулюються цивільним і житловим законодавством України. Відповідно до вимог ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Судом встановлено, що власником житлового будинку за адресою [ADDRESS] є [PERSON] (а.с.8). В житловому будинку за адресою [ADDRESS] згідно довідки Новгород-Сіверської міської ради зареєстровані: [PERSON], [PERSON], та [PERSON]. Чинним законодавством передбачено, що якщо власник своїми діями буде заважати праву проживання і особа змушена буде залишити житлове приміщення і переїхати, то таку відсутність не можна визначити як відсутність без поважних причин. Дії власника слід визначити як поважну причину відсутності суб'єкта права проживання і його право припиненим не буде. Відповідачкою не надано доказів, які підтверджували, що позивач створює перешкоди її проживання в зареєстрованій квартирі. Частиною 2 статті 405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік. Оскільки відповідачка не проживає в спірній квартирі з 04.08.2011 року, тому на час розгляду справи в суді річний термін її відсутності сплив. Статтею 155 ЖК України визначено, що жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків встановлених законодавством. Тобто, обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або у судовому порядку. Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог позивача, суд вважає необхідним застосувати примусове виселення відповідачки, оскільки це завдає шкоди майновим інтересам позивача. За таких обставин, враховуючи, що відповідач виїхала в інше місце проживання, не є членом сім'ї позивача, не бажає в добровільному порядку знятися з реєстраційного обліку, суд, вважає за можливе визнати відповідачку [PERSON] такою, що втратила право користуванням жилим приміщенням, що розташоване [ADDRESS], так як не проживає в ньому більше 6 місяців без поважних причин. Судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача в порядку встановленому ч. 1 ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved