Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-21 00:00:00

25 липня 2014 року колишнім директором Державного підприємства «Укрінвестбуд» [PERSON], який перебував за кермом службового автомобіля, в результаті дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено службовий автомобіль TOYOTA LAND CRUISER, державний номер [NUMBER]. ДП «Укрінвестбуд» звернулося до суду із позовом до [PERSON] про стягнення завданої матеріальної шкоди. В судовому засіданні представник ДП «Укрінвестбуд» за довіреністю [PERSON] позовні вимоги підтримала та пояснила суду, що в результаті дорожньо-транспортної пригоди ніхто із сторонніх автомобілів та осіб не постраждав, однак сам службовий автомобіль зазнав значних пошкоджень. Органи Державної автомобільної інспекції України на місце пригоди [PERSON] не викликались. 28 липня 2014 року [PERSON] було звільнено з посади директора Державного підприємства «Укрінвестбуд» за угодою сторін. Про дорожньо-транспортну пригоду, що сталася 25.07.2014 керівництву Державного підприємства «Укрінвестбуд» (далі-Позивач) стало відомо в серпні 2014 року згідно письмової заяви [PERSON](далі- Відповідач). [PERSON] в своїх письмових поясненнях самостійно вказав дату і місце, де сталася дорожньо-транспортна пригода та при цьому зазначив, що повертався з виробничої наради. Будь-які інші докази, які б підтверджували, той факт, що дорожньо- транспортна пригода сталася саме в той час і в тому місці, які зазначив в своїх поясненнях Відповідач, відсутні. Також Відповідачем, не надано достатніх обґрунтувань, про те що ДТП сталося саме при виконанні ним своїх трудових обов'язків (листи, телефонограми про проведення наради, тощо). При цьому представник Позивача зазначає, що сам факт нанесення матеріальної шкоди Позивачу в результаті пошкодження службового автомобіля внаслідок дорожньо-транспортної пригоди за своєю участю, Відповідач визнає. Однак відшкодовувати завдану матеріальну шкоду в добровільному порядку Відповідач відмовився посилаючись на відсутність коштів. 14 серпня 2014 року Позивачем було видано наказ про створення комісії із числа працівників підприємства з метою обстеження технічного стану службового автомобіля TOYOTA LAND CRUISER, державний номер [NUMBER] та фіксації нанесених пошкоджень. За результатами візуального обстеження службового автомобіля TOYOTA LAND CRUISER, державний номер [NUMBER], було складено відповідний акт від 19.08.2014, який було підписано членами комісії та Відповідачем. Балансова вартість службового автомобіля TOYOTA LAND CRUISER, державний номер [NUMBER] станом на 31.07.2014 р. становила 343 606(триста сорок три тисячі шістсот шість),67 грн. Відповідно до Висновку №ЕД-1-2-139/14(606\\14) експертного автотоварознавчого дослідження від 13.10.2014 р. проведення відновлювального ремонту автомобіля TOYOTA LAND CRUISER, державний номер [NUMBER], пошкодженого в ДТП, що сталося 25.07.2014, неможливе з технічної точки зору, а вартість матеріального збитку, завданого в результаті пошкодження службового автомобіля становить 340 090(триста сорок тисяч дев'яносто),67 грн. Згідно ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Тому Позивач просить стягнути з відповідача вказану суму матеріальної шкоди та понесені ним судові витрати, пов'язані з явкою до суду, в розмірі 2600грн. та сплатою судового збору в розмірі 3401грн. В судовому засіданні Відповідач [PERSON] та його представник за довіреністю [PERSON] позовні вимоги не визнали та пояснили наступне. При цьому Відповідач та його представник пояснили, що вони не заперечують проти факту дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 25.07.14 за участю [PERSON] Дійсно, 25 липня 2014 року [PERSON], який перебував за кермом службового автомобіля, в результаті дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено службовий автомобіль TOYOTA LAND CRUISER, державний номер [NUMBER]. На час вчинення ДТП [PERSON] був директором ДП «Укрінвестбуд» і аварія була під час виконання ним трудових відносин, оскільки він повертався із наради, яку проводив у ДП «Чайка», в робочий час. Про те, що пошкоджений автомобіль був доставлений в м. Черкаси, у Позивача, на думку Відповідача, немає жодних доказів. 19.08.14 був складений Акт огляду автомобіля, на який посилається і Позивач, де вказано, що пошкоджений автомобіль перебуває в м. Києві. У ст..134 КЗпП України вказаний вичерпний перелік підстав для настання повної матеріальної відповідальності. В цьому переліку відсутня підстава для притягнення [PERSON] до повної матеріальної відповідальності. Щодо покладання на [PERSON] матеріальної відповідальності в межах середнього заробітку, то, на думку представника Відповідача, вона також не можу бути покладена на Відповідача, оскільки ця вимога не заявлена у позові. Також представник Відповідача просить врахувати те, що [PERSON] на час вчинення ДТП перебував на посаді директора ДП «Укрінвестбуд», тобто не був звільненим із займаної посади. А згідно ст..136 ч.4 КЗпК України, стягнення з керівника підприємства матеріальної шкоди в судовому порядку провадиться за позовом вищестоящого в порядку підлеглості органу або за заявою прокурора. В даному випадку ДП «Укрівестбуд» в порядку підлеглості підпорядковане Державному Управлінню справами і воно повинно було звернутися до суду або прокурор. Ні те, ні інше до суду з відповідним позовом не звернулися. Тому Відповідач та його представник за довіреністю просять відмовити Позивачу у задоволенні позову повністю. Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши представлені ними доводи та міркування та матеріали справи, приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає. Як встановлено в судовому засіданні, 25 липня 2014 року директором Державного підприємства «Укрінвестбуд» [PERSON], який перебував за кермом службового автомобіля, в результаті дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено службовий автомобіль TOYOTA LAND CRUISER, державний номер [NUMBER]. Проте, як встановлено судом, дана автопригода відбулася під час перебування [PERSON] на робочому місці, в період, коли він повертався з наради, яку проводив у ДП «Чайка» під час робочого часу. Як пояснив в судовому засіданні свідок [PERSON], який працює директором ДП «Чайка», очолюване ним підприємство почало робити ремонт службових приміщень і в зв'язку з цим кожної п'ятниці, в кінці кожного тижня, проводилися наради за участю директора ДП «Укрінвестбуд» [PERSON], який був куратором ремонту. Так само було і 25.07.14, коли [PERSON] також був присутній на нараді. Після того він його не бачив, а в понеділок, 28.07.14, він дізнався від генерального директора, що [PERSON] розбився на машині в п'ятницю, 25.07.14. В свою чергу Позивачем не надано жодного із беззаперечних та допустимих доказів, які могли б свідчити про те, що ДТП відбулося при інших обставинах. Представник Позивача стверджує, що пошкоджений автомобіль був після ДТП евакуйований до м. Черкаси. Проте, як встановлено в судовому засіданні, автомобіль після ДТП був евакуйований до м. Києва і перебував на території ДП «Чайка». Про це вказано у Акті технічного огляду автомобіля від 19.08.14, який був складений Позивачем і якого він не заперечує. Про це також показав у своїх показах суду свідок [PERSON], який на своєму власному евакуаторі перевозив вказаний вище автомобіль до території ДП «Чайка» в м. Києві 25.07.14 після ДПТ. Таким чином в судовому засіданні це твердження представника Позивача також не знайшло свого підтвердження належними та допустимими доказами. Суд приходить до висновку, що під час вчинення дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] не тільки перебував на посаді директора ДП «Укрінвестбуд», але і знаходився на робочому місці у службовому відрядженні в робочий час. Відповідно до вимог ст..60 ч.4 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тобто, в даному випадку твердження представника Позивача про те, що [PERSON] на час вчинення ДТП не перебував на робочому місці та сховав пошкоджений автомобіль в м. Черкаси, не підтверджуються ніякими достовірними, допустимими та беззаперечними доказами і не можуть братися судом до уваги. Відповідно до вимог ст..130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. В своїх позовних вимогах Позивач просить стягнути з Відповідача 340.000,00грн., тобто покласти на нього повну матеріальну відповідальність за заподіяну шкоду. Як визначено у ст..134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: 1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135 1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; 2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; 3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; 4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані; 5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; 6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків; 7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов'язків; 8) службова особа винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу; 9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством. Простий аналіз обставин справи свідчить про те, що даний випадок не підпадає під жодну з умов притягнення до повної матеріальної відповідальності, перелік який у даній статті є вичерпним і розширенню не підлягає. Відповідно до вимог ст..138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу. В судовому засіданні встановлено, що Позивачем не доведені умови для покладення на Відповідача матеріальної відповідальності. Таким чином суд приходить до висновку, що в даному випадку вимога Позивача про притягнення Відповідача до повної матеріальної відповідальності, згідно ст..1166 ЦК України, не може бути задоволена. Що ж стосується покладення на Відповідача матеріальної відповідальності в межах середнього заробітку, як це передбачено ст..132 КЗпП України, то в цьому випадку суд погоджується з думкою представника Відповідача про те, що ця вимога не ставилася Позивачем перед судом і, отже, не може бути предметом розгляду в даному судовому засіданні. Про це вказує ст..11 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін. Крім викладеного суд враховує вимоги ст..136 ч.4 КЗпП України, відповідно до яких стягнення з керівників підприємств, установ, організацій та їх заступників матеріальної шкоди в судовому порядку провадиться за позовом вищестоящого в порядку підлеглості органу. Відповідно до наказу №66 від 01 червня 2010року [PERSON] був призначений на посаду директора ДП «Укрінвестбуд» розпорядженням Керівника Державного управління справами №171-к від 31 травня 2010року. Розпорядженням Керівника Державного управління справи «310-к від 28липня 2014року [PERSON] був звільнений із вказаної посади. Аналізуючи викладене суд приходить до висновку, що Державне управління справами є вищестоящою по відношенню до ДП «Укрінвестбуд» організацією. Тому саме воно повинно було звертатися із позовом про відшкодування шкоди до [PERSON] Проте в провадженні суду позову з таким позивачем немає. Таким чином суд приходить до висновку, що позовні вимоги Позивача задоволенню не підлягають в повному обсязі.

Outcome: dismissed