Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-25 00:00:00

26.03.2019 року [PERSON] звернувся до суду із заявою про встановлення факту народження дитини на тимчасово окупованій території України. В обґрунтування заявлених вимог [PERSON] вказав, що будучи громадянином України, 11.03.2020 року зареєстрував шлюб з громадянкою України [PERSON] [INFO] у Ялтинському пологовому будинку в м. Ялта Автономної Республіки Крим, яка розташована на тимчасово окупованій території, його дружина народила сина, про що 21.01.2020 року було видано «Ялтинським пологовим будинком Міністерства охорони здоров`я та соціального розвитку Республіки Крим Російської Федерації», «медичне свідоцтво про народження» (дублікат), серії 35 № 027609 , від 21.01.2020 року, а також «свідоцтво про народження» серії [NUMBER] , видане 09.07.2019 року «Ялтинським міським відділом запису актів цивільного стану Департаменту запису актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим». При зверненні до Новобузького районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (надалі Новобузького РВ ДРАЦС) з питання реєстрації сина, заявнику було відмовлено по тій причині, що дане медичне свідоцтво про народження сина відповідно до вимог ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» є недійсним та не створює правових наслідків і не може бути підставою для реєстрації народження дитини. За таких обставин заявник не може провести реєстрацію народження дитини, а тому він просив ухвалити судове рішення про встановлення факту народження дитини - сина [PERSON] , який народився [INFO] в м. Ялта Автономної Республіки Крим. Заявник [PERSON] в судове засідання не з`явився, направив до суду письмову заяву про можливість розгляду справи за його відсутності. Заінтересована особа Новобузький РВ ДРАЦС у судове засідання явку свого представника не забезпечив, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. 20.03.2020 року Новобузьким РВ ДРАЦС було відмовлено у проведенні державної реєстрації народження. Оскільки в судове засідання учасники судової справи не з`явились, суд відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, проводить слухання справи без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписуючого технічного засобу. Вивчивши доводи заяви [PERSON] дослідивши письмові докази, що містяться у матеріалах справи, суд дійшов такого висновку. Згідно п.7 ч.1 ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», якщо державна реєстрація народження дитини проводиться за місцем проживання батьків чи одного з них, то за їх бажанням місцем народження дитини в актовому записі про народження може бути визначене фактичне місце її народження або місце проживання батьків чи одного з них. Державна реєстрація народження дитини проводиться не пізніше одного місяця з дня її народження, а у разі народження дитини мертвою - не пізніше трьох днів. Підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я документи, що підтверджують факт народження. У разі народження дитини поза закладом охорони здоров`я документ, що підтверджує факт народження, видає заклад охорони здоров`я, який проводив огляд матері та дитини. У разі якщо заклад охорони здоров`я не проводив огляд матері та дитини, документ, що підтверджує факт народження, видає медична консультаційна комісія в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. За відсутності закладу документа охорони здоров`я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження. Статтею 125 Сімейного кодексу України визначено, що якщо мати та батько не перебувають в шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров`я про народження нею дитини. В силу вимог до ч.1 ст.144 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ст.7 Закону України «Про громадянство України», особа, батьки або один з батьків якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України. Особа, яка має право на набуття громадянства України за народженням, є громадянином України з моменту народження. Відповідно до Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованою постановою Верховної ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, дитина має бути зареєстрована одразу ж після народження і з моменту народження має право на ім`я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Держави-учасниці забезпечують здійснення цих прав згідно з їх національним законодавством та виконання їх зобов`язань за відповідними міжнародними документами у цій галузі, зокрема, у випадку, коли б інакше дитина не мала громадянства. Судом встановлено, що заявник, [PERSON] , громадянин України (паспорт серії [NUMBER] , виданого Новобузьким РВ УМВС України 11.07.2000 року), народився [INFO] в с. Сіпотени Келерашського району Республики Молдова (а.с.4). Відповідно до копії свідоцтва про шлюб, серії [NUMBER] , виданого 11.03.2020 року Заводським районним у м. Миколаєві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (а.с.10), заявник перебуває у шлюбі з громадянкою України [PERSON] (паспорт [NUMBER] виданий 23.03.2020 року Новобузьким РС УДМС України в Миколаївській області), народилася [INFO] в с. Велика Білозерка Великобілозерського району Запорізької області (а.с.6) [INFO] [PERSON] народила у медичному закладі «Ялтинський пологовий будинок Міністерства охорони здоров`я та соціального розвитку Республіки Крим Російської Федерації», дитину чоловічої статі, що підтверджується дублікатом медичного свідоцтва про народження, серії 35 № 027609 від 21 січня 2020 року (а.с.8), свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого 09.07.2019 року «Ялтинським міським відділом запису актів цивільного стану Департаменту запису актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим» (а.с.9), при цьому, оскільки документ, що підтверджує факт народження дитини, виданий установою на тимчасово непідконтрольній державі Україна території, він є недійсним і не створює правових наслідків. При зверненні заявника із вказаним медичним документом до Відділу ДРАЦС РС Новобузького РУЮ, 20.03.2020 року, йому було відмовлено у реєстрації народження дитини, оскільки вказане медичне свідоцтво про народження, в силу положень ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», не визнається на території України. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій визнається тимчасово окупованою територією. Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», який набрав чинності 27.04.2014 року, будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Частиною 3 даної статті Закону передбачено, що будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Таким чином, судом встановлено, що видане Медичне свідоцтво про народження є недійсними та не створюють правових наслідків, а нездійснення реєстрації народження дитини позбавляє заявника, який є громадянином України, зареєструвати, зокрема, місце проживання дитини та реалізувати інші права, пов`язані з народженням дитини. Даючи оцінку допустимості доказів, зокрема документів, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується ч.2 ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Разом з тим, вирішуючи питання щодо оцінки наданих доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Loizidou v.Turkev», «Cyprus v.Turkev», а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v.the Republik of Moldova and Russia»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Згідно зі ст. 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території. За змістом положень статті 317 ЦПК України, якою визначені особливості провадження у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. У рішенні про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, зокрема, мають бути зазначені встановлені судом дані про дату і місце народження особи, про її батьків. Такі справи розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду, а ухвалене по ним судом рішення підлягає негайному виконанню. Новонароджена дитина заявника є громадянином України як особа, батьки якої на момент її народження є і залишаються громадянами України, що відповідає положенням Закону України «Про громадянство України». Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 5 «Про судову практику про справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. З огляду на викладене, суд вважає що дійсно для проведення державної реєстрації народження дитини є об`єктивні перешкоди. З метою захисту прав і свобод громадян України, якими є заявник та його дитина, суд дійшов висновку про необхідність задоволення заяви про встановлення факту народження дитини, бо законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, що надасть можливість отримати батькові свідоцтво про народження його дитини, виданого державним органом України та реалізувати інші відповідні права. Відповідно до ч.4 ст.317 ЦПК України, ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved