Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-29 00:00:00

24 жовтня 2013 року [PERSON] подарувала належну їй на праві власності земельну ділянку , площею 0,0933 га, призначену для ведення особистого селянського господарства, і розташовану за адресою : м. Хмельницький, вул. Вінницька , 7, своєму синові [PERSON] Даний договір дарування був посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Хмельницької області [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 1609. У липні 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, посилаючись на те, що вона є людиною похилого віку і за станом здоров»я потребує стороннього догляду. Враховуючи такі обставини та згоду сина доглядати її, вона у жовтні 2013 року уклала з ним договори дарування належних їй будинку № 7 по вулиці Вінницькій в м. Хмельницькому та двох земельних ділянок, площею 0,05 га та 0,0933 га, розташованих за тією ж адресою. Метою укладання таких договорів були догляд за нею та укладання договору довічного утримання, а не просто обдарування сина майном. Як позивачка зазначила в позовній заяві, вона не розуміла правових наслідків укладених договорів, помилялась щодо природи правочину, прав та обов»язків, а також безоплатна передача майна синові при укладанні договору не відповідала її внутрішній волі. З цих підстав [PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання договорів дарування недійсними. Рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 8 липня 2015 року були задоволені її уточнені позовні вимоги, визнані недійсними договори дарування [PERSON] житлового будинку та земельної ділянки, площею 0,05 га. Вимоги щодо визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, площею 0,0933 га, в той час за її заявою були залишені без розгляду. Вважає, що на даний час з тих же обставин є всі підстави для визнання недійсним і договору дарування сину земельної ділянки, площею 0,0933 га. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] позов підтримала, просила його задоволити, зазначивши, що позивачка є людиною похилого віку, потребує сторонньої допомоги, яку їй погодився надавати відповідач. З цією метою вона уклала з ним договори, помиляючись щодо їх правових наслідків. Відповідач після укладання договорів перестав її доглядати та утримувати, з цих підстав вподальшому договори були визнані недійсними, при цьому позивачка залишила без розгляду вимогу щодо визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, площею 0,0933 га, сподіваючись, що син змінить до неї відношення, чого не відбулось. Поскільки правова природа і цього договору не відповідала внутрішній волі возивачки, її представник просила визнати його недійсним. Представник відповідача [PERSON] проти позову заперечив, пояснивши, що при укладенні договору дарування сторони досягли згоди про всі його істотні умови, позивачка усвідомлювала правові наслідки договору, мала бажання сину подарувати майно, питання про укладення договору довічного утримання не ставилося та не було предметом обговорення при нотаріальному посвідченні договору дарування, тому, вважає, немає підстав для визнання його недійсним. При цьому також просив врахувати, що спірна земельна ділянка певний час частково знаходилась в користуванні відповідача, ним оброблялась. Заслухав пояснення представників сторін, свідків, вивчивши матеріали даної справи та справи за позовом [PERSON] про визнання недійсним договорів дарування [PERSON] житлового будинку та земельної ділянки, площею 0,05 га, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з слідуючих підстав. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 717, ч. 3 ст. 203 ЦК України за договором дарування одна сторона / дарувальник / передає або зобов»язується передати у майбутньому другій стороні / обдарованому / безоплатно майно / дарунок / у власність. Волевиявлення учасника правочину при цьому має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. В силу ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною / сторонами / в момент його вчинення вимог, які встановлені частинами першою- третьою, п»ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно із ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов»язків сторін, таких властивостей та якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Крім того, у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними роз»яснено, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент його вчинення. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Отже, аналізуючи вищезазначені норми закону, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про його істотні умови. Договір, що встановлює обов»язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Тому, відсутність у особи під час укладання договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдарованого й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, всупереч вимогам ст. 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі ч. 3 ст. 203 та ст. 229 ЦК України. Судом встановлено, що позивачці на праві особистої приватної власності належали житловий будинок з надвірними будівлями, дві земельні ділянки, площею 0,05 га, та 0,0933 -2- га, які розташовані за адресою : м. Хмельницький, вул. Вінницька, 7, а також дві земельні ділянки, площею 0,0500 га, та 0,0933 га, які розташовані за адресою : м. Хмельницький, вул. Вінницька, 7/2. Вже перебуваючи у похилому віці, позивачка 24 жовтня 2013 року уклала договори дарування всього свого майна на користь двох синів- Євдоховича В.П. та [PERSON] Так, [PERSON] уклала договори дарування на користь відповідача, за умовами яких безоплатно передала у власність [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями, в якому вона постійно проживала, та дві земельні ділянки, площею 0,05 га, та 0,0933 га, призначені відповідно для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та для ведення особистого селянського господарства, які розташовані за адресою : м. Хмельницький, вул. Вінницька, 7. Також в той же день позивачка уклала договори дарування на користь другого сина [PERSON], за умовами яких передала йому у власність безоплатно дві земельні ділянки, площею 0,0500 га та 0,0933 га, призначені відповідно для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та для ведення особистого селянського господарства, які розташовані за адресою : м. Хмельницький, вул. Вінницька. 7/2. Всі чотири договори 24 жовтня 2013 року буди посвідчені приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Хмельницької області [PERSON] та зареєстровані в реєстрі за № 1600, 1602, 1605, 1607 та 1609. Це в суді пояснили представники сторін, свідки [PERSON], [PERSON], підтвердив допитаний в судовому засіданні приватний нотаріус [PERSON], це стверджується матеріалами справи. Судом також встановлено, що вподальшому позивачка звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсними укладених з ним договорів дарування житлового будинку та двох земельних ділянок, посилаючись на те, що правова природа та зміст укладених нею договорів не відповідають її внутрішній волі та вчинені під впливом помилки, поскільки вона не мала наміру передати сину майно безоплатно, а потребувала стороннього догляду і намагалась його отримати від [PERSON] В процесі розгляду справи вимоги [PERSON] щодо визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, площею 0,0933 га, були за її заявою залишені без розгляду, а уточнені позовні вимоги задоволені. Рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 8 липня 2015 року були визнані недійсними на підставі ч. 3 ст. 203, ст. 229 ЦК України укладені сторонами договори дарування житлового будинку та земельної ділянки, площею 0,05 га. Це також суді пояснила представник позивачки, не заперечував представник відповідача, підтвердили свідки [PERSON], [PERSON], це стверджується матеріалами оглянутої в суді цивільної справи за № 686/2541/15ц та матеріалами даної справи. Судом встановлено, що при укладенні з відповідачем 24 жовтня 2013 року всіх договорів дарування майна, в тому числі, і договору дарування земельної ділянки, площею 0,0933 га, позивачка у зв»язку із похилим віком та хворобливим станом потребувала сторонньої допомоги та догляду і намагалась їх отримати від свого сина- Євдоховича В.П., наміру при цьому дарувати йому земельну ділянку не мала. Це також в суді пояснила представник позивачки, підтвердили свідки [PERSON], [PERSON], це стверджується матеріалами справ. З таких підстав суд приходить до висновку, що, укладаючи договір дарування земельної ділянки, площею 0,0933 га, [PERSON] помилялась стосовно обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо правової природи названого договору, прав та обов»язків сторін, оскільки вважала цей правочин, як і інші, укладені з відповідачем правочини, договором довічного утримання, відповідно до умов яких [PERSON] зобов»язався здійснювати постійний догляд за нею, а право розпоряджатися нерухомим майном перейшло б до нього лише після смерті позивачки. Про існування між сторонами домовленості саме про виконання умов договору довічного утримання свідчать і показання в судовому засіданні представника відповідача, який пояснив, що умовою користування [PERSON] земельною ділянкою, площею 0,0933 га, був обов»язок доглядати матір. Вподальшому відповідач перестав надавати матері допомогу і в зв»язку з цим не користується земельною ділянкою, яка тепер знаходиться в користуванні матері. При вирішенні справи суд також враховує, що позивачкою складений заповіт, із змісту якого вбачається, що у випадку її смерті відповідач успадкує ? частину належного їй будинку та земельної ділянки по вулиці Вінницькій, 7, в м. Хмельницькому. Існування договорів дарування, укладених позивачкою в той же день з іншим сином- Євдоховичем А.П., не є підставою для відмови в позові, поскільки правом їх оспорення наділені сторони цих договорів, позивачка їх не оспорює, договори є чинними. З таких підстав позов [PERSON] слід задовольнити.

Outcome: approved