Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-22 00:00:00

25 лютого 2020 року [PERSON] , [PERSON] , в інтересах яких діє адвокат Кучерявий О.П., та [PERSON] звернулися в суд з позовом до відповідача [PERSON] про визначення порядку користування приміщеннями квартири. В обґрунтування позову зазначають, що позивач [PERSON] з відповідачем [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з 17.12.1988р. до 03.06.2016р., від якого мають двох дітей. На підставі договору обміну квартир від 12.11.2001р. сторонами спільно набута у власність трьохкімнатна квартира [ADDRESS] . Вказують, що на даний час у квартирі зареєстровані сторони, однак фактично проживає лише відповідач. Наголошують, що відповідач не погоджується в добровільному порядку визначити порядок користування квартирою, а тому позивачі на даний час у спірній квартирі не проживають. З огляду на зазначене, просять встановити порядок користування спірною квартирою, виділивши позивачу [PERSON] спільно з позивачем [PERSON] кімнату площею 16,50 кв.м.(приміщення №9 в технічному паспорті на квартиру), позивачу [PERSON] кімнату площею 10,90 кв.м.(приміщення №2 в технічному паспорті на квартиру), а відповідачу [PERSON] кімнату площею 7,70 кв.м.(кімната № 3 в технічному паспорті на квартиру), а решту приміщень залишити у спільному користуванні. В судовому засіданні позивачі [PERSON] , [PERSON] та представник позивачів [PERSON] позов підтримали з підстав, зазначених у ньому; просять суд позов задоволити в повному обсязі. Позивач [PERSON] додатково повідомила, що після розірвання шлюбу із відповідачем виїхала на заробітки за кордон, а коли у 2016 році повернулася в квартиру, то виявила, що деякі її речі відповідач виніс у гараж, а решту - продав. Зазначила, що з того часу фактично квартирою не користувалася, оскільки в неї навіть відсутні ключі від такої. Наголосила, що іншого житла не має, а тому коли приїжджає у відпустку з роботи бажає проживати у спірній квартирі. Окрім того, вказала, що має намір повернутися на постійне місце проживання в Україну та проживати у належній їй на праві спільної власності квартирі. При цьому, стверджує, що відповідач відмовляється як розміняти квартиру чи відчужити їй свою частку, так і відмовляється в позасудовому порядку встановити порядок користування квартирою, вимагаючи у неї кошти. Позивач [PERSON] додатково повідомив, що у 2016-2017 роках певний час проживав разом із батьком у спірній квартирі, однак у зв`язку із побутовими непорозуміннями між ними змушений був виїхати. Зазначає, що іншого житла не має та на даний час орендує однокімнатну квартиру в м. Новодністровську, в якій також зупиняється й його мати. Вказав, що ключі від спірної квартири у нього відсутні, згоди щодо користування квартирою з батьком він не досягнув, хоча має намір у такій проживати. Представник позивачів [PERSON] зазначив, що його довіритель [PERSON] також не забезпечена іншим житлом та має намір проживати у спірній квартирі. При цьому, наголосив, що [PERSON] є дорослою жінкою, а тому не може проживати в одній кімнаті із батьком чи дорослим братом. Відповідач [PERSON] проти позову заперечив та пояснив, що має право користуватися спірною квартирою як бажає, оскільки саме за його кошти така була набута, хоч у договорі зазначені й позивачі. Повідомив, що на даний час дійсно користується спірною квартирою із новою сім`єю (дружиною та її малолітнім сином), несе витрати по її утриманню. Наголошує, що позивачі не звертались до нього із пропозиціями встановити порядок користування житлом, не просили надати їм ключі від квартири. Не заперечує щодо проживання у квартирі інших співвласників та готовий звільнити для них дві менші кімнати. При цьому, просить врахувати, що він провів ремонт у великій кімнаті, а тому таку необхідно залишити в його користуванні та користуванні його дружини із її сином. Зазначає, що також донька може проживати із ним в одній кімнаті, а інші співвласники можуть зайняти дві інші кімнати. Вважає, що колишня дружина, будучи тривалий час на заробітках, могла б придбати однокімнатну квартиру в рахунок його частки та частки доньки, тоді б він не претендував на спірну квартиру. Просить у задоволенні позову відмовити. Заслухавши учасників судового процесу, з`ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши надані письмові докази, судом встановлено, що за рішенням Новодністровського міського суду Чернівецької області від 27.04.2016р. по справі № 719/86/16-ц, яке набрало законної сили 03.06.2016р., шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 10). Як стверджують сторони, питання поділу майна подружжям не вирішувалося. Спірна квартира [ADDRESS] , належить на праві спільної власності позивачам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та відповідачу [PERSON] , що підтверджується договором обміну квартири від 12.11.2001р., зареєстрованому в реєстрі за № 2769 (а.с. 11) та не заперечується сторонами. З технічної характеристики та плану квартири [ADDRESS] , вбачається, що така складається з трьох кімнат, житловою площею 35,10 кв.м., у тому числі кімната № 9 , площею 16,50 кв.м., кімната № 2 , площею 10,90 кв.м., кімната № 3 , площею 7,70 кв.м., кухні № 8, площею 6,3 кв.м., ванної кімнати № 7, площею 2,0 кв.м., вбиральні № 6, площею 1, 0 кв.м., коридору № 1, площею 8,0 кв.м., комора №№ 4-5, площею 0, 7 кв.м., балкону, площею 1,0 кв.м. Загальна площа квартири становить 54,10 кв.м. Згідно плану квартири вихід на балкон здійснюється через кімнату № 9 (а.с. 12). У квартирі зареєстровані позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та відповідач [PERSON] , що підтверджується довідкою виданою Відділом ведення реєстру територіальної громади Чернівецької області № 122 від 21.11.2018р. та відміткою у паспортах громадянин України [PERSON] серії [NUMBER] , виданому Сокирянським РВ УМВС України в Чернівецькій області 14.02.1996р., [PERSON] , серії [NUMBER] , виданому Шевченківським РВ УМВС України в Чернівецькій області 19.05.2011р., [PERSON] серії [NUMBER] , виданому Сокирянським РВ УМВС України в Чернівецькій області 06.07.2006р. (а.с. 6, 8-9, 13). Згідно пояснень учасників судового процесу на даний час у квартирі фактично проживає відповідач [PERSON] із дружиною та її малолітнім сином. 16 листопада 2018р. позивач [PERSON] , від імені якої діє адвокат Кучерявий О.П., звернулася до відповідача [PERSON] із пропозицією, зокрема, викупу його частки у квартирі або визначення порядку користування спірною квартирою в позасудовому порядку, бажаючи отримати у користування для себе і доньки кімнату, площею 16, 50 кв.м., а для сина - 10, 90 кв.м. (а.с. 13). Однак сторони згоди щодо визначення порядку користування спірною квартирою не досягли, оскільки 04 грудня 2018р. [PERSON] надав відзив на пропозицію, в якому не розглядав можливості визначення порядку користування спірною квартирою в позасудовому порядку (а.с. 14). Окрім того, як вбачається із переписки сторін, останні також не досягли згоди щодо викупу частки відповідача (а.с. 13-14). Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у ст. 317 ЦК України. Відповідно до ч. 3 ст. 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав, а право власності згідно ст. 321 ЦК України є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом ст. 383 ЦК України та ст.ст. 150, 156 ЖК УРСР власник житла має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Аналізуючи положення ст.ст. 370, 372 ЦК України, суд приходить до висновку, що при відсутності виділу чи поділу спільного майна діє презумпція рівності часток співвласників. У правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 17.02.2016р. по справі № 6-1500цс15, вказано, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. У ст. 155 ЖК УРСР закріплені гарантії прав громадян, які мають у власності квартиру, згідно яких квартири, що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування квартирою. Згідно ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд приходить до висновку, що заперечення відповідача щодо виділення в користування позивачам кімнат, площею 16, 50 кв.м. та 10, 90 кв.м., є саме по собі підтвердженням факту наявності між сторонами спору про порядок користування спільним майном. Окрім того, в судовому засіданні сторони своїми поясненнями фактично підтвердили відсутність спільного бачення щодо користування квартирою. При цьому, позов про встановлення порядку користування спірною квартирою, враховуючи положення ст.16 ЦК України, фактично зводиться до закріплення окремих кімнат за позивачами. При визначені порядку користування квартирою суд відхиляє доводи відповідача щодо можливості спільного проживання із повнолітньою донькою у кімнаті, площею 16, 50 кв.м., оскільки це суперечитиме ч. 2 ст. 50 ЖК УРСР, згідно якої при наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за дев`ять років, крім подружжя. Помилковим також є посилання відповідача на відсутність витрат на утримання квартири зі сторони позивачів у зв`язку із цим, на думку [PERSON] , він вправі самостійно провести вибір кімнати для користування. Окрім того, оскільки відповідач самостійно, без погодження із іншими співвласниками проводив ремонтні роботи в окремих приміщеннях квартири, такі витрати останнього не можуть братись судом до уваги при визначенні порядку користування квартирою. Також суд приходить до висновку, що посилання відповідача на те, що, з урахуванням інтересів його нової сім`ї, йому необхідно залишити найбільшу кімнату, суперечать ст. 155 ЖК УРСР та не враховує прав позивачів, а судом при вирішені справи має бути дотримано справедливий баланс між правами відповідача та членів його сім`ї на користування жилою площею квартири та правами інших співвласників цієї квартири. Таким чином, суд вважає, що встановлення порядку користування приміщеннями квартири між співвласниками відповідно до змісту ЦК України є складовою здійснення ними права спільної сумісної власності та з метою збереження балансу інтересів кожного зі співвласників, враховуючи незначний відступ від розміру ідеальних часток, позов слід задоволити частково, виділивши тільки [PERSON] та [PERSON] кімнату площею 16,50 кв.м.(приміщення №9 в технічному паспорті на квартиру), тільки [PERSON] кімнату площею 7,70 кв.м.(кімната № 3 в технічному паспорті на квартиру), а приміщення кухні, ванни, санвузла, коридору та комори залишити у спільному користуванні. Питання про судові витрати вирішити відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України. На підставі ст.ст. 150, 155-156 ЖК УРСР, ст.ст. 319, 321, 355, 368-370, 372, 383 ЦК України,

Outcome: approved