Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-12 00:00:00

26.09.2017 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому з уточненням просить поновити його на роботі на посаді викладача вищої категорії, зобовязати відповідача скасувати наказ про звільнення позивача з роботи №230-0 від 23.08.2017 року, та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 38691,30 грн. В обгрунтування вказаних підстав посилається на наступне. Позивач перебував у трудових правовідносинах з відповідачем з 1999 року. Наказом від 16.03.1999 року №27 його було прийнято на роботу 15.03.1999 року на посаду завідуючого лабораторією технічного обслуговування автомобілів та двигунів. 01.09.1999 року позивача було переведено на посаду викладача за контрактом відповідно до наказу відповідача від 18.08.1999 року №120. Згідно із наказом відповідача №38-0 від 22.03.2002 року позивачу було підтверджено за результатами атестації кваліфікаційну категорію «спеціаліст 1 категорії» від 21.03.2002 року. 28.03.2007 року позивачу було підтверджено кваліфікаційну категорію «спеціаліст першої категорії» відповідно до наказу відповідача від 29.03.2007 року №71-0. 30.03.2012 року позивачу було присвоєно кваліфікаційну категорію «спеціаліст вищої категорії» наказом від 02.04.2012 року №65-0. Наказом від 28.08.2015 року з позивачем було укладено контракт №54/15, термін дії цього контракту з 01.09.2015 року до 31.08.2016 року на посаді викладача вищої категорії. 01.09.2016 року було укладено додаткову угоду №19/16 до вказаного контракту, якою було продовжено термін дії контракту до 31.08.2017 року. 18.10.2016 року наказом №296-о від 18.10.2016 року [PERSON] автотранспортний технікум ім. С. Орджонікідзе було перейменовано в [PERSON] державний автотранспортний коледж на підставі наказу МОН України від 06.04.2016 року №372. 31.08.2017 року позивача було звільнено у звязку з закінченням терміну дії вказаного контракту, з чим позивач не погоджується. 17.05.2017 року позивач звернувся до директора коледжу з заявою про продовження дії контракту, але йому було відмовлено, при чому не вказано причину відмови. Позивач вважає, що у відповідача не було підстав для відмови, оскільки він має стаж викладацької роботи більше ніж 20 років. На протязі всіх цих років у позивача не було жодних дисциплінарних стягнень, позивач має грамоти. Позивач приймав участь у патріотичному вихованні молоді, був класним керівником. Позивач є інвалідом ІІІ групи, відноситься до інвалідів війни, оскільки став інвалідом внаслідок захворювання, одержаного під час виконання обовязків військової служби, та на разі проживає з сином, який є офіцером Національної гвардії України, учасником бойових дій. Представником відповідача [PERSON] державного автотранспортного коледжу були подані до суду письмові заперечення, в яких він просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що з позивачем було укладено контракт, строк дії якого закінчився, тому він був звільнений, та про факт звільнення було повідомлено профспілкову організацію коледжу. Крім того, за останній час на позивача надходили скарги від співробітників та студентів, на що також звернули уваги члени атестаційної комісії ХДАК, також представником позивача поставлено під сумнів статус позивача як інваліда війни. Позивачем було надано відповідь на відзив, та доповнення до позовної заяви, в яких він зазначає, що позивач планував працювати ще один рік у звязку з перерахунком його пенсії, він має відповідну кваліфікацію, про те, що на нього поступали скарги позивач про це не знає, зауважень до його роботи ніколи не було, та є інвалідом армії та ветераном праці, та строкові трудові договори, що були переукладені або продовжені один або декілька разів вважаються такими, що укладені на невизначений строк, а тому трудовий договір є безстроковим, а тому звільнення є безпідставним. Також в судовому засіданні судом було витребувано довідку про доходи позивача, яку було надано представником відповідача до суду разом з довідкою про здійснення остаточного розрахунку з позивачем. Позивач та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, та просили їх задовольнити. Представник відповідача ХДАК [PERSON] в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову із підстав зазначених в поданих до суду письмових запереченнях. Третя особа директор ХДАК [PERSON] в судове засідання не зявився, надав до суду заяву, в якій просить розглядати справу за своєю відсутності, але за участю представника ХДАК. Суд, заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного. Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Аналогічні положення містяться й у ч. 1 ст. 4 ЦПК України. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. (ст. 5 ЦПК України). У\~ст. 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є, зокрема справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 43 Конституції України гарантовано, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. [PERSON] встановлено, що позивач працював з 1999 року в [PERSON] автотранспортному технікумі ім. С. Орджонікідзе на посаді викладача, його кваліфікаційні категорії були підтверджені 21.03.2002 року, 28.03.2007 року, та 30.03.2012 року йому була присвоєна кваліфікаційна категорія «Спеціаліст вищої категорії». 18.10.2016 року [PERSON] автотранспортний технікум ім. С. Орджонікідзе було перейменовано в [PERSON] державний автотранспортний коледж. 01.09.2015 року між позивачем та відповідачем було укладено контракт №54/15, який є строковим трудовим договором, відповідно до якого позивач зобовязувався виконувати у повному обсязі посадові обовязки викладача, які передбачені відповідними нормативно-правовими документами. Пунктом 6 вказаного контракту передбачено порядок зміни, припинення та розірвання контракту, а саме п.п. 6.2 передбачено, що підставою для розірвання контракту є закінчення строку дії контракту. При цьому технікум і працівник повинні за згодою сторін не пізніше як за два місяці визначитись у такому: контракт припиняє дію, контракт продовжується або укладається на новий термін. Строк дії контракту з 01.09.2015 року по 31.08.2016 року. Додатковою угодою №19/16 від 01.09.2016 року до контракту №54/15 від 01.09.2015 року, було продовжено строк дії контракту з 01.09.2016 року по 31.08.2017 року. 17.05.2017 року позивач звернувся на імя директора ХДАК [PERSON] із заявою про продовження терміну дії контракту. Листом від 14.06.2017 року №563/17 за підписом директора ХДАК та погодженням з головою профкому, позивачеві було надано відповідь про відмову в продовженні контракту. У звязку з чим наказом від 23.08.2017 року №230-О, позивача було звільнено з 31.08.2017 року у звязку з закінченням терміну дії контракту на підставі ст. 36 п.2 КЗпП України. Вказане звільнення позивач вважає не законним, та таким, що порушує його трудові права, що стало підставою звернення до суду. Статтею 1 Закону України «Про освіту» № 1060-ХІІ від 23 травня 1991 року(далі -\~Закону України «Про освіту»), законодавство України про освіту базується на Конституції України і складається з цього Закону, інших актів законодавства України. Статтею 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір - це угода між працівником та власником підприємства, установи, органiзацiї або уповноваженим ним органом чи фізичною особою. Працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, та дотримуватись внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, органiзації або уповноважений ним орган чи фiзична особа зобов'язується виплачувати працiвниковi заробiтну плату й забезпечувати умови працi, передбаченi законодавством про працю, колективним договором i угодою сторiн. Відповідно до\~статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути:1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений термін з урахуванням характеру наступної роботи або умов її виконання, або інтересів працівника, та в інших випадках, передбачених законодавством. При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв'язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт). Строк, на який працівник наймається на роботу, обов'язково має бути вказаний у наказі про прийняття на роботу, інакше буде вважатися, що працівник прийнятий на роботу за безстроковим трудовим договором. У трудовій книжці робиться запис без посилання на строковий характер трудових відносин. Укладення трудового договору на визначений строк при відсутності умов, зазначених у частині другій\~статті 23 КЗпП України, є підставою для визнання його недійсним у частині визначення строку. Тобто такі договори вважатимуться укладеними на невизначений строк від часу їх укладення. Таким чином, порядок оформлення трудових відносин за строковим трудовим договором такий же, як і за безстроковим. Але при цьому факт укладання трудового договору на певний строк чи на час виконання певної роботи повинен бути відображений, зокрема у наказі чи розпорядженні роботодавця, яким оформляється цей трудовий договір. Конституційний Суд України у рішенні від 09 липня 1998 року № 12-рп/98 у справі про тлумачення терміну «законодавство» зазначив, що термін «законодавство», що вживається у ч. 3\~ст. 21 КЗпП України щодо визначення сфери застосування контракту як особливої форми трудового договору, треба розуміти так, що ним охоплюються закони України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до\~Конституції України і законів України. У частині третій\~статті 54 Закону України «Про освіту», визначено, що педагогічні та науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору, в тому числі за контрактом. Прийняття на роботу науково-педагогічних працівників здійснюється на основі конкурсного відбору. Статтею 9 КЗпП України передбачено, що умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними. Відповідно до пункту 2 частини першої\~статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема закінчення строку, крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. Як вбачається зі змісту частин другої та третьої\~статті 54 Закону України «Про освіту», педагогічну діяльність у навчальних закладах здійснюють педагогічні працівники, у вищих навчальних закладах третього і четвертого рівнів акредитації та закладах післядипломної освіти - науково-педагогічні працівники. Перелік посад педагогічних та науково-педагогічних працівників встановлюється Кабінетом Міністрів України. Педагогічні та науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору, в тому числі за контрактом. Прийняття на роботу науково-педагогічних працівників здійснюється на основі конкурсного відбору. На підставі викладеного суд приходить до висновку про те, що укладання строкового контракту з позивачем відповідало вимогам трудового законодавства та Закону України «Про освіту». Позивач вказує, що ухвалі ВСУ від 24 лютого 2010 року зазначено, що обов'язок підтвердження обставин, які унеможливлюють укладення трудового договору на невизначений строк, покладається на роботодавця. У разі недоведення роботодавцем таких обставин слід вважати, що трудовий договір укладено на невизначений строк. Положення частини другої статті 39-1 КЗпП України, відповідно до якої трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою\~статті 23 цього Кодексу, вважаються укладеним на невизначений строк. Згідно роз'яснень, викладених у п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляду трудових спорів судам необхідно з'ясовувати, з яких підстав проведено звільнення працівника, згідно з наказом (розпорядженням) та перевіряти їх відповідність законові. Згідно з ч. 2 ст. 39-1 КЗпП України трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк. З роз'яснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду трудових спорів» вбачається, що оскільки згідно з ч. 2 ст. 23 КЗпП трудовий договір на визначений строк укладається лише у разі, коли трудові відносини на невизначений строк не може бути встановлено з урахуванням характеру роботи або умов її виконання, або інтересів працівника (наприклад, його бажання), або в інших випадках, передбачених законодавчими актами, укладення трудового договору на визначений строк при відсутності зазначених умов є підставою для визнання його недійсним у частині визначення строку. [PERSON] встановлено, що контракт №54/15 з позивачем було продовжено лише один раз, та недійсним в частині визначення строку не визнавався, та позивач не просить визнати в цій частині контракт недійсним, та при його підписанні, як і підписання додаткової угоди він погодився з їх умовами, про що свідчить його підпис. Виходячи з аналізу наявних у справі доказів щодо їх достовірності, допустимості кожного окремо, а також достатності і взаємного звязку доказів у їх сукупності, враховуючи встановлене та те, що строк дії контракту закінчився, передбачена законом процедура при звільненні позивача не порушена, суд приходить до висновку про відмову в позові, що підтверджується наявними доказами у справі, а також поясненнями самого позивача, котрий вказав, що він дійсно знав, що строк дії контракту закінчується, але йому для перерахунку його пенсії потрібно попрацювати ще один рік, тому підстав для застосування ст. 235 КЗпП України у суду немає. А що стосується посилань позивача в судовому засіданні, що він є інвалідом армії третьої групи, та проживає з сином, який є офіцером Національної гвардії України, то суд вважає дані вимоги як підстави для задоволення позову про поновлення на роботі є необгрунтованими, так само як і посилання представника відповідача про те, що на позивача надходили скарги. Крім того, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу є похідними від вимог про поновлення на роботі, відтак, при відмові у задоволенні вимог про поновлення на роботі, вказані вимоги також задоволенню не підлягають. Таким чином, враховуючи вище викладене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: dismissed