Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-02 00:00:00

26.05.2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в якому з урахуванням уточнень позовних вимог від 08.11.2017 року (а.с. 82) просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , посвідчений 18.06.2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричка К.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 3064. В обґрунтування свого позову [PERSON] зазначає, що з 1989 року перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , разом з якою проживали в квартирі [ADDRESS] . Від першого шлюбу [PERSON] мала двох доньок - [PERSON] та [PERSON] , які успадкували зазначену квартиру за заповітом після смерті [PERSON] . Починаючи з 2013 року відповідачі намагаються в будь-який спосіб виселити позивача з квартири, в якій він проживав протягом тривалого часу та зареєстрований. Крім того, позивач посилається на те, що у 2013 році [PERSON] продала належний йому на праві власності автомобіль та не повернула йому отримані від реалізації кошти, внаслідок чого він був змушений звертатися до суду. Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 січня 2015 року з [PERSON] на його користь стягнути грошові кошти у розмірі 109980 грн. а також судові витрати. Новомосковським міськрайонним відділом державної виконавчої служби було відкрите виконавче провадження, в рамках виконавчого провадження накладено арешт на ѕ частини означеної квартири, що належала [PERSON] . Між тим, в зв`язку з подачею [PERSON] апеляційної скарги на зазначене вище рішення суду, державна виконавча служба завершила виконавче провадження, скасувала засох оди примусового виконання. Про продаж квартири [PERSON] та [PERSON] позивачеві стало відомо з позову [PERSON] , який, як новий власник квартири, звернувся до Новомосковського міськрайонного суду з виселенням. Таким чином, [PERSON] вважає фіктивним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , посвідчений 18.06.2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричка К.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 3064, тому просить визнати його недійсним. У відзиві на позов представник відповідача [PERSON] - [PERSON] позов не визнав, посилаючись на те, що умови договору купівлі-продажу квартири були виконані сторонами в повному обсязі в момент його підписання, жодна зі сторін не була введена в оману, волевиявлення сторін було вільним, продавці отримали грошові кошти за продане майно, у відповідності до п.1.4 договору. При цьому представник відповідача звертає увагу на ту обставину, що йому було відомо про наявність зареєстрованої особи в квартирі - позивача по справі, проте коли він її придбав квартира була пуста, [PERSON] в ній не проживав. Останній не являється його членом сім`ї, однак в подальшому самовільно змінив ключі від квартири, відмовляється добровільно виселятися, користується комунальними послугами, що обмежує права власника у користуванні своєю власністю, тому він і звернувся до суду з позовом про виселення [PERSON] з належної йому на праві власності квартири (а.с. 105). Ухвалою суду від 27.06.2017 року відкрите провадження по справі (а.с. 57). Ухвалою суду від 09.11.2017 року вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS] (а.с. 98). Ухвалою суду від 31.05.2018 року закінчене підготовче судове засідання, розпочато розгляд справи по суті (а.с. 127-128), однак 16.11.2018 року суд повернувся до з`ясування обставин по справі та перевірку їх доказами (а.с. 140-141). Ухвалою суду від 19 листопада 2018 року зобов`язано приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Ричка К.Ю. надати копії всіх документів, на підставі яких посвідчувався договір купівлі-продажу квартири від 18.06.2016 року, зареєстрований в реєстрі за № 3064 (а.с. 145-146). В судовому засіданні позивач свій позов підтримав, надав пояснення про те, що відповідачі, зловживаючи своїми павами, з порушенням процесуальних строків, подали апеляційну скаргу на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області, яким з [PERSON] на його користь було стягнуто грошову суму, отримані нею від продажу автомобіля, що належав йому на праві власності. Внаслідок цього, відкрите виконавче провадження було завершене, та скасовано арешт на квартиру [ADDRESS] . Поки апеляційна інстанція розглядала справу, сторони уклали договорі купівлі-продажу, з метою ухилення від виконання рішення суду. При цьому позивач звернув увагу, що договір купівлі-продажу також був укладений між подружжям, що на його думку також свідчить про відсутність справжніх намірів на набуття права власності. В подальшому позивач звернувся до суду з клопотанням про розгляд справи у його відсутність. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - [PERSON] позов не визнав, з підстав, зазначених у відзиві. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Бардаченко В.В. надав суду письмові пояснення, у яких позов не визнав (а.с. 148-149), звернув увагу на те, що [PERSON] та [PERSON] зареєстровані та проживають за різними адресами. Перебуваючи у шлюбі, вони з 2013 року не проживають однією сім`єю, тому у нього був логічний інтерес для придбання квартири в особисту власність, а квартиру, яка знаходиться в м.Дніпро, він мав намір залишити своїм дітям. В подальшому представник відповідача також звернувся до суду з клопотанням про розгляд справи у його відсутність. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, повідомлені належним чином, причина неявки суду не відома, їх неявка не перешкоджає розгляду справи. Заслухавши пояснення позивача, пояснення представника відповідача, дослідивши подані докази з точки зору належності, допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, суд приходить до наступного висновку. На виконання ухвали суду про витребування доказів приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу подано копії матеріалів, на підставі, яких посвідчено договір купівлі-продажу квартири від 18.06.2016 року за реєстровим номером 3064 (а.с. 157-190). Так зазначені матеріали містять свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом, у відповідності до яких спадкоємцями майна [PERSON] , померлої [INFO] , є [PERSON] у розмірі ѕ частини та [PERSON] у розмірі ј частини. Спадщина, на яку видане свідоцтво, складається з квартири [ADDRESS] (а.с. 159, 163). В зазначеній квартирі зареєстрованим значиться [PERSON] , про що свідчить довідка голови ОСББ «Центральний» (а.с. 168). [PERSON] , на виконання вимог ст. 63 Сімейного кодексу України надала згоду на укладення договору про купівлю квартири [ADDRESS] своїм чоловіком - [PERSON] (а.с. 167). 18 червня 2016 року між [PERSON] , [PERSON] , з однієї сторони, та [PERSON] , з другої сторони був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Договір посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричка К.Ю., зареєстровано в реєстрі за № 3064 (а.с. 158). Судом встановлено, не оспорено сторонами, що рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 січня 2015 року по справі № 183/1197/14-ц з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто грошові кошти у розмірі 109980 гривень, отримані від реалізації автомобіля марки Сітроен, реєстраційний номер [NUMBER] , а також судові витрати у розмірі 1099 грн. (а.с. 23-25). Зазначене рішення набрало законної сили суду, в Новомосковському міськрайонному відділ державної виконавчої служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції перебувало зведене виконавче провадження № 50793281 від 02.03.2016 року з примусового виконання виконавчих листів № 183/1197/14-ц, виданих 24.03.2015 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області про стягнення з [PERSON] боргу на загальну суму 111079,8 грн. (а.с. 28). В ході виконавчих дій складено акт опису та арешту майна - ѕ частин квартири [ADDRESS] . 16 травня 2016 року [PERSON] поновлено строк на апеляційне оскарження рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 січня 2015 року (а.с. 27), призначено справу до апеляційного розгляду (а.с. 26), внаслідок чого Новомосковським міськрайонним ВДВС 14 червня 2016 року, на підставі вимог ст.ст. 48 та 50 Закону України «Про виконавче провадження» звершене виконавче провадження, заходи примусового виконання скасовано, виконавчий документ повернуто (а.с. 29-39). До правовідносин, що виникли між сторонами, суд вважає за необхідне застосувати наступні норми закону, а саме. Згідно з ч.ч.1, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.77 ЦПК України). За частинами 1, 2, 4 статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За ч.1 ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України). За правилами статей 317, 319, 658 ЦК України виключно власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, лише власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, в тому числі реалізує право його продажу. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким чином порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно з ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Звертаючись до суду з цим позовом, [PERSON] посилався на фіктивність укладеного між відповідачами договору купівлі-продажу. Згідно з ч.ч. 1,2 ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином; фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення правочину лише для виду повинна бути властива діям обох сторін. Якщо одна сторона діяла лише для виду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки цього правочину. Викладене узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 21.01.2015 у справі №6-197цс14. Для визнання правочину фіктивним суд повинен встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч.ч. 1,5 ст.203 ЦК України, що за правилами ст.215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст.234 ЦК України. Така правова позиція Верховного Суду України викладена у постанові від 19.10.2016 у справі № 6-1873цс16. Як роз`яснено у п.п. 7, 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом; особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). ЦК України не містить визначення поняття «заінтересована особа» в контексті вимог про визнання правочину недійсними, а тому питання належного позивача у кожному конкретному випадку є оціночним, у зв`язку з чим слід враховувати те, що заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Така особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, зокрема, що у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені та така особа отримує що-небудь в результаті проведення реституції чи віндикації. Обґрунтовуючи свою заінтересованість у результатах оспорювання вказаного вище договору купівлі-продажу, позивач посилалась на те, що зазначеним правочином порушуються його права стягувача боргу з [PERSON] Стягнення боргу за рішенням суду можливе за рахунок звернення стягнення на нерухоме майно, що є предметом оскаржуваного договору купівлі-продажу. Суд вважає ці доводи позивача обґрунтованими, зазначені обставини встановлені рішеннями судів у цивільній справі, що набрало законної сили, є преюдиційними і тому в силу ч.4 ст. 82 ЦПК України не доказуються при розгляді цієї справи, у якій бере участь особа, щодо якої встановлено ці обставини - [PERSON] . Таким чином, [PERSON] , в зв`язку з ухваленням рішення суду не втратив статус стягувача у відповідних матеріальних правовідносинах з [PERSON] , а тому його права та законні інтереси стягувача порушені оскаржуваним договором. Згідно ч.ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Відповідачем [PERSON] не спростовано наявність матеріальних правовідносин з позивачем, не надано доказів виконання рішення суду, яким з неї на користь позивача стягнута грошова сума, продавці квартири є рідними сестрами, сторона правочину - [PERSON] обізнана про наявність грошових зобов`язань між [PERSON] та [PERSON] , оскільки являлася стороною по справі № 183/1197/14-ц, покупець [PERSON] також обізнаний щодо наявності таких правовідносин, оскільки виступав свідком при розгляді справи № 183/1197/14-ц, що дає суду підстави для задоволення позову в повному обсязі. Крім того, слід звернути увагу на наступне. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу), а згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. [PERSON] , надаючи своєму чоловікові згоду на укладення договору купівлі-продажу квартири за [ADDRESS] , продала своєму чоловікові ј частину означеної квартири та одночасно надала йому на її придбання за рахунок їх спільних коштів, фактично уклала договір купівлі-продажу в своїх інтересах та в інтересах своєї сім`ї, оскільки за правилами статті 60 СК України квартира автоматично стає об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже такий договір в цій частині вважається укладеним всупереч вимог ЦК України і підлягає визнанню недійсним на підставі ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 203 ЦК України. Враховуючи вищевикладене, в повній мірі встановивши всі обставини справи, перевіривши всі доводи сторін, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог. Питання щодо судових витрат належить вирішити у відповідності до вимог ст. 141 ЦК України.

Outcome: approved