Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-03 00:00:00

26.12.2016 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до дочірнього підприємства «Миколаївський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія « Автомобільні дороги України» про стягнення заборгованості по заробітній платі середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 31516,99 грн. 26.01.2017 року позивач надала до суду заяву про зменшення розміру позовних вимог та просила суд стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.11.2016 року по 26.12.2016 року, тобто за 52 дні, в сумі 14097,72 грн., оскільки відповідачем 26.12.2016 року виплачено заборгованість по заробітній платі, вихідної допомоги та компенсації за невикористану відпустку. В судовому засіданні позивач зменшені позовні вимоги підтримала повному обсязі, просила про їх задоволення. В судовому засідання представник відповідача зменшені позовні вимоги не визнав, просив в задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що заборгованість по заробітної платі позивач погашена в повному обсязі 26.12.2016 року. При цьому, не згоден з розрахунком позивача щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.11.2016 року по 26.12.2016 року, виходячи саме з 52 днів, в сумі 14097,72 грн., оскільки вказана сума необґрунтована, позивачем безпідставно вказане 52 дні, замість 36 робочих днів за вказаний період та не надано позивачем розрахунку. Крім того, виходячи з вимог чинного законодавства, доходи у вигляді середньої заробітної плати на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні нараховує податковий агент, тобто юридична особа ДП «Миколаївський облавтодор», звільненому працівнику при цьому зазначений дохід відображається в податковому розрахунку за ф.1ДФ за ознакою 127. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи,суд приходить до наступного: Як встановлено судом, що позивач [PERSON] з 14.01.2003 року перебувала в трудових відносинах з дочірнім підприємством «Миколаївський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія « Автомобільні дороги України» працювала на посаді провідного бухгалтера. На підставі наказу №79-КК від 04.11.2016 року позивач звільнена з займаний посади за власним бажанням на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України. За період роботи у підприємства перед [PERSON] виникла заборгованість по заробітної платі у розмірі 29561,30 грн. Відповідно до ст. 21 Закону України Про оплат праці працівник має право на оплату своєї праці на підставі укладеного трудового. Згідно ст. 97 КЗпП України та ст.ст. 15, 24 Закону України Про оплат праці своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їхньої черговості. Відповідно до довідки ДП «Миколаївський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» від 23.01.2017 року, 26.12.2016 року [PERSON] виплачено заробітну плату в сумі 28364,04 грн., в тому числі вихідну допомогу 17079,75 грн., перерахунок заробітної плати за період роботи з 01.11.2016 року по 04.11.2016 року 53,75 грн. Згідно ст. 116 ч. 1 КЗпП України, при звільненні працівника виплати всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст. 116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно розяснень п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні та встановленні факту невиплати у зазначені строки працівникові належних йому від підприємства сум, суд стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи по день постановляння рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини. Враховуючи, що при звільненні позивача підприємством порушені строки розрахунку по заробітній платі та заборгованість по заробітній платі, вихідної допомоги та перерахунок заробітної плати виплачено лише 26.12.2016 року, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 04.11.2016 року по 26.12.2016 року, що становить 36 робочих днів. При цьому розмір середнього заробітку необхідно проводити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 з наступними змінами. Згідно пунктів 2, 5 цього Порядку середня заробітна плата обчислюється виходячи із заробітної плати за два останніх відпрацьованих місяця, які передували звільненню, а нарахування середньої заробітної плати проводиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати, яка у даному випадку становить 271,11 грн. (вказаний розмір не заперечували сторони по справі), а компенсація середньої заробітної плати за весь час затримки становить 9759,96 грн. (271,11 грн.х36 днів). На підставі викладеного, суд приходить до переконання, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими і підлягають задоволенню частково, та її користь підлягає стягненню з відповідача 9759,96 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Суд ставиться критично до заперечень представника відповідача, оскільки вони спростовуються дослідженими судом доказами. Одночасно, відповідно вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 640 грн.

Outcome: partial