Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-22 00:00:00

24.11.2017 р. [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому зазначив, що починаючи з 01.08.2009 р. перебуває у трудових відносинах з відповідачем. Наказом № 143-к від 08.04.2015 р. його було відсторонено від роботи у зв»язку із виявленим фактом нестачі товарно-матеріальних цінностей. Вважаючи таке відсторонення незаконним, він 11.04.2016 р. звернувся до Шевченківського районного суду м.Запоріжжя з позовом про стягнення заробітку за час вимушеного прогулу в зв»язку з незаконним відстороненням від роботи за період з 09.04.2015 р. по 31.05.2016 р. За результатами судового розгляду 20.09.2016 р. по справі № 336/2013/16-ц позов було задоволено частково, з відповідача стягнуто на його користь 19380 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 5000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди. Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 07.12.2016 р. вказане рішення було залишено без змін. Рішення суду виконано в повному обсязі. Станом на цей час позивача так і не було звільнено і не видано трудову книжку, незважаючи на подану ним заяву про звільнення від 30.03.2016 р., в якій він просив його звільнити починаючи з дати отримання заяви за згодою сторін. Ця заява була отримана відповідачем 19.07.2016 р., але той не звільнив його, розрахунок не повів і трудову книжку не видав. Крім того, після прийняття рішення Апеляційним судом Запорізької області, уповноваженим органом підприємства також не було здійснено жодних виплат, до дати звернення до виконавчої служби і лише після цього рішення суду про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу 01.11.2017 р. було виконано. А тому він вимагає стягнення за затримку здійснення розрахунку середній заробіток з дати набрання чинності рішення суду з 07.12.2016 р. по 01.11.2017 р. (дата закриття виконавчого провадження в зв»язку з повним розрахунком) в розмірі 23911,72 грн. за 329 днів прострочення. Посилаючись на ст.47, 116, 221, 232, 233 235, 236 КЗпП України, позивач просить звільнити його з займаної посади у відповідача за власним бажанням починаючи з 19.07.2016 р. та видати йому трудову книжку, в якій здійснити відповідний запис про звільнення та здійснити повний розрахунок; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за затримку виконання рішення суду в сумі 23911,72 грн., середній заробіток за час вимушеного прогулу за затримку звільнення в сумі 23472,64 грн., а також компенсацію моральної шкоди в сумі 20000 грн., що разом складає 67384,36 грн. Ухвалою судді від 07.12.2017 р. було відкрито провадження у справі і справа призначена до розгляду на 20.12.2017 р. 20.12.2017 р. розгляд справи було відкладено на 23.01.2018 р. на підставі ч.4 ст.223 ЦПК України. 23.01.2018 р. в судове засідання не з»явився позивач, який був належним чином повідомлений про день, час та місце його проведення (а.с.25), причини неявки суду не повідомив. На підставі п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України, суд розглянув справу за відсутності позивача, який не з»явився в судове засідання та не повідомив про причини неявки. Представник відповідача в судове засідання не з»явився, був повідомлений про день час та місце судового засідання, подав до суду відзив на позовну заяву (а.с.27-33) та клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції. Враховуючи, що на час судового засідання була відсутня технічна можливість проведення судового засідання в режимі відеоконференції з іншим судом, а також можливість судового розгляду справ, що виникають з трудових відносин, у порядку спрощеного провадження, суд не встановив підстав, визначених ст.223 ЦПК України, для відкладення розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, приймаючи до уваги позицію сторін, викладених ними у позовній заяві та у відзиві на неї, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Звільнення за угодою сторін передбачено ст.36 КЗпП України, п.1 якої встановлено, що підставами припинення трудового договору є угода сторін. Відповідно до п.8 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації, або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п.1 ст.36 КЗпП, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст.38 КЗпП). Згідно ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Згідно п.4 згаданої вище Постанови Пленуму ВСУ строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов»язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Як встановлено судом, 30.03.2016 р. [PERSON] подав заяву до ТОВ «Дієса» про звільнення його за угодою сторін, яка була отримана відповідачем 19.07.2016 р. (а.с.9). Вказані обставини не заперечуються сторонами. З позовом до суду про звільнення з займаної посади за власним бажанням з 19.07.2016 р. [PERSON] звернувся 24.11.2017 р. Про порушення свого права позивач був обізнаний, що підтверджується зокрема, ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 07.12.2016 р. (а.с.8), в якій зазначено, що трудовий договір з позивачем не припинений, трудова книжка знаходиться у відповідача. Оскільки судом не встановлено поважних причин пропуску тримісячного терміну для звернення до суду з вимогами про звільнення за власним бажанням на підставі заяви, поданої [PERSON] ТОВ «Дієса» 30.03.2016 р. (а.с.9), то позов в цій частині не підлягає задоволенню. Як похідні від вимоги про зобов»язання відповідача звільнити позивача з займаної посади, в задоволенні яких судом відмовлено, не підлягають задоволенню вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за затримку звільнення в сумі 23472,64 грн. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за затримку виконання рішення суду суд виходив з наступного. Рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 20.09.2016 р., яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 07.12.2016 р., було задоволено частково позов [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, з відповідача стягнуто на користь позивача 19380 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 5000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди. 05.10.2017 р. [PERSON] звернувся до виконавчої служби та 09.10.2017 р. Печерський РВ ДВС м.Київ ГТУЮ у м.Києві відкрив виконавче провадження № 54844226. В 10-денний термін з дати відкриття провадження у справі, рішення суду від 20.09.2016 р. відповідачем було виконано. Ст.236 КЗпП України передбачено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. До правовідносин, які виникли між сторонами, дана норма не може бути застосовано, оскільки рішення суду, з яким позивач пов»язує підстави для стягнення середнього заробітку, було постановлено не за результатами розгляду трудового спору про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. З наведеного суд дійшов висновку, що в стягненні з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за затримку виконання рішення суду в сумі 23911,72 грн. слід відмовити. Ст.237-1 КЗпП України пов»язує відшкодування моральної шкоди працівникові власником або уповноваженим ним органом у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань. Тобто для відшкодування шкоди необхідно встановити порушення законних прав працівника. Враховуючи, що судом не встановлено підстав для захисту прав позивача у обраний ним спосіб, а відтак не встановлено порушення його прав, як працівника, то підстави для стягнення моральної шкоди з відповідача на користь позивача, відсутні. З наведено вище, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити у повному обсязі. На підставі ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а в іншій частині у даній справі - компенсується за рахунок держави (ч.7 ст.141 ЦПК України.

Outcome: dismissed