Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-08 00:00:00

26 вересня 2018 року [PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини та дружини до досягнення дитиною трьохрічного віку. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 12 листопада 2016 року з відповідачем по справі перебуває в зареєстрованому шлюбі. У цьому шлюбі у них народився син [PERSON], [INFO]. З січня 2018 року відповідач припинив спільне проживання і ведення з нею спільного господарства, дитина залишилися проживати із нею. На даний час [PERSON] ухиляється від обов'язку утримувати сина [PERSON], не дбає про його матеріальне забезпечення, а їй непосильно самотужки забезпечувати [PERSON] усім необхідним. Також, зазначає, що здійснюючи догляд за дитиною вона не в змозі працювати і її дохід складає лише соціальна допомога при народженні дитини в розмірі 860 грн. на місяць. При цьому вона потребує коштів на придбання речей першої необхідності. Оскільки відповідач нарівні з нею повинен нести витрати по утриманню сина є працездатним, має можливість утримувати дитину, має нерегулярний, мінливий дохід, тому просить суд стягувати з [PERSON] аліменти в її користь на утримання [PERSON] в розмірі 1500 грн. щомісячно з дня звернення до суду до досягнення дитиною повноліття та 2000 грн. на власне утримання до досягнення дитиною трирічного віку. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала, просила його задоволити, зазначила, що їй потрібні кошти на власне утримання, придбання засобів особистої гігієни, косметики, одягу та інших речей першої необхідності, а з огляду на вік дитини працювати вона не в змозі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, 30 листопада 2018 року подав до суду відзив, в якому визнав позов частково, не заперечив щодо стягнення з нього аліментів в користь позивача на утримання сина [PERSON] в розмірі 1000 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття та 500 грн. на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку. Зазначає, що систематично на протязі 2017 року та 2018 року надає позивачу матеріальну допомогу на утримання сина, на підтвердження чого долучив до матеріалів справи копії фіскальних чеків. Просить врахувати, що він офіційно не працює, має мінливий дохід, а тому з врахуванням прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку та його матеріального становища, вважає що достатньо буде стягувати саме у вищевказаному розмірі (а.с. 22-25). Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, дійшов висновку, що позов підставний і підлягає частковому задоволенню. Згідно з ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. При визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у нього інших дітей, або непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки чи сина, а також інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст.184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч.1, ч.2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч.1 ст.75 СК України, дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Згідно ч.2 ст.84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. У судовому засіданні встановлено, що сторони у справі з 12 листопада 2016 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, однак на даний час проживають окремо і спільного господарства не ведуть(а.с.4). У шлюбі народився син [PERSON], [INFO], який залишився проживати разом з матір'ю - позивачем [PERSON] (а.с.8,11). У судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] в добровільному порядку виконує обов'язки по утриманню свого сина [PERSON], однак сторони не досягли згоди щодо порядку утримання їх спільної дитини і беручи до уваги те, що відповідач хворіє (а.с.49-51), інших утриманців не має і враховуючи, що він офіційно не працює, має мінливий дохід, а також те, що обов'язок по утриманню дитини покладається на обох батьків, при цьому позивач з огляду на вік дитини не працює, отримує дохід виключно у виді соціальної допомоги (а.с.9), суд визначає до стягнення з [PERSON] в користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] в розмірі 1500 грн. щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитини такого віку з дня подачі позову до суду до досягнення дитиною повноліття та 1000 грн. на утримання матері до досягнення дитиною трирічного віку. З урахуванням положень ст.141 ЦПК України, суд стягує з відповідача [PERSON] в дохід держави судовий збір в розмірі 704,80 грн.

Outcome: approved