Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-04 00:00:00

25 червня 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, предметом якого є: стягнення з [PERSON] боргу за договором позики від 01 квітня 2014 року у сумі 5 672 грн; стягнення витрат на юридичні послуги в сумі 750 грн та судового збору в сумі 243 грн 60 коп. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 01 квітня 2014 року між сторонами був укладений договір позики, відповідно до якого [PERSON] позичив [PERSON] 5 000 грн строком на 16 днів, а саме до 17 квітня 2014 року. Після спливу встановленого у розписці строку повернення боргу, відповідач свої зобов'язання не виконав, а тому [PERSON] звернувся з позовом до суду. При цьому, позивач зазначив, що 31 березня 2014 року він обміняв в банку російські рублі за курсом 0, 29 грн за 1 російський рубль. Станом на 23 травня 2014 року курс становив: 1 російський рубль - 0, 335 грн. Оскільки гривня подешевшала на 13, 44 %, збитки складають 672 грн. Крім того, позивачем витрачено 750 грн на отримання юридичних послуг та 243 грн 60 коп на сплату судового збору. Позивач в судове засіданні не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Дав пояснення, що 01 квітня 2014 року його довіритель на підставі договору позики дав відповідачу в борг 5000 грн. В підтвердження факту укладення договору, відповідачем власноруч складено розписку, копію якої долучено до матеріалів справи. На час розгляду справи відповідач борг не повернув, у зв'язку з чим виникла необхідність в захисті прав позивача в судовому порядку. Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Суд, на підставі ч. 1 ст. 224 ЦПК України, враховуючи згоду представника позивача і наявність достатніх даних для вирішення спору, ухвалив розглядати справу в заочному порядку. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, що є у справі, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 01 квітня 2014 року між [PERSON], з одного боку, та [PERSON], з другого боку, був укладений договір позики, відповідно до якого позивач надав відповідачу позику у розмірі 5000 гривень строком на 16 днів, а саме до 17 квітня 2014 року. В підтвердження цього факту до матеріалів справи долучено копію розписки, складеної [PERSON] на користь [PERSON] (а.с. 7). Крім того, 31 березня 2014 року позивач обміняв у відділенні банку російські рублі у сумі 80 000 на українську гривню, отримавши за 1 російський рубль 0, 29 грн. а всього 23 200 грн (а.с. 9). Згідно з квитанцією, виданою ПАТ КБ «ПриватБанк», станом на 23 травня 2014 року, встановлений зазначеним банком курс української гривні до російського рубля становив 0, 335 грн (а.с. 9). Задовольняючи позовні вимоги частково, суд виходить з такого. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Зазначений правовий висновок, зроблений Верховний Судом України, викладений в Постанові судової палати у цивільних справах від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 та, відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковим для всіх судів України. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Як вбачається зі змісту складеної відповідачем розписки, [PERSON] дійсно взяв у [PERSON] суму грошей 5000 грн із строком повернення всієї суми 17 квітня 2014 року. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача суми боргу за договором позики та необхідність їх задоволення. Вирішуючи спір в частині стягнення з [PERSON] 672 грн збитків внаслідок зміни курсу української гривні по відношенню до російського рубля, суд звертає увагу на таке. Судом встановлено, що договір позики укладався на суму 5000 грн, які фактично були передані позивачем на підставі розписки. За змістом ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання і на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням вставленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відновлення порушених прав кредитора у зв'язку з неповерненням суми боргу та, як наслідок, втрати через інфляцію та неможливість користуватися грошима здійснюється у встановленому законом порядку шляхом стягнення інфляційних втрат, а також трьох відсотків річних як виду цивільно-правової відповідальності за порушення грошового зобов'язання, а винагорода полягає у сплаті відсотків за користування позиченими коштами. Разом із тим, позовні вимоги про стягнення з відповідача 672 грн обґрунтовані різницею у курсі валюти, що не є інфляцією в розумінні ст. 625 ЦК України. Суд також звертає увагу, що встановлений комерційним банком (ПАТ КБ «ПриватБанк») курс обміну валюти, що на нього посилається позивач, не є офіційним, тобто встановленим державою. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Національний банк України» від 20.05.1999 року, офіційний валютний курс - курс валюти, офіційно встановлений Національним банком України як уповноваженим органом держави. Крім того, надана позивачем квитанція про обмін валюти підтверджує курс, встановлений комерційним банком у травні 2014 року, тоді як курс істотно змінюється щомісяця. Як вбачається з квитанції, виданої АТ «Ощадбанк», 31 березня 2014 року курс обміну становив 0, 29 грн за 1 російський рубль, а 23 травня 2014 року встановлений ПАТ КБ «Приватбанк» курс складав 0, 335 грн за 1 російський рубль. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Враховуючи викладене, а також той факт, що позивач свого процесуального обов'язку доказування в частині вимог про стягнення 672 грн не виконав, наявність права на стягнення зазначеної суми поза умовами договору позики, тобто на підставі закону, не довів, суд дійшов висновку про необґрунтованість позову в зазначеній частині вимог. За приписом ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, зокрема, витрат на правову допомогу. Судом встановлено, що при подачі позову, позивач сплатив судовий збір у розмірі 243 (двісті сорок три) гривень 60 коп., що підтверджується квитанцією №k17/N72 від 23.06.2014 року, доданою до матеріалів справи (а.с.1). Як вбачається з копії угоди про надання юридичної допомоги від 12 червня 2014 року, розмір гонорару становить 750 грн (а.с. 8), що також підтверджується квитанцією, долученою до матеріалів справи. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. За таких обставин, враховуючи принцип обов'язковості виконання зобов'язання, принцип недопустимості односторонньої відмови від виконання зобов'язання, суд задовольняє позов частково, стягує з відповідача суму заборгованості за договором позики та судові витрати.

Outcome: partial