Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-19 00:00:00

26 лютого 2015 року засобами поштового звязку позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], треті особи КП «Київський міський центр земельного кадастру та приватизації землі», [PERSON], [PERSON], в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила припинити будівництво на території її земельної ділянки за адресою: [ADDRESS], і привести у попередній стан земельну ділянку, шляхом знесення самовільно побудованих споруд (будівель); зобов`язати [PERSON] усунути порушення у користуванні земельною ділянкою і повернути по 2 метри землі (разом 4 метри) позивачу із двох сторін у напрямку від стіни хати за адресою: [ADDRESS]; зобов`язати [PERSON] усунути порушення у користуванні земельною ділянкою і повернути 0, 5 метрів землі позивачу за адресою: [ADDRESS]; стягнути солідарно з відповідачів на її користь понесені витрати на оплату судового збору у сумі 243,60 грн. та понесені витрати на оплату правової допомоги у сумі 3000,00 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що є зареєстрованою та мешкає за адресою: [ADDRESS] з 1968 року. У 2002 році вона отримала державний акт на право приватної власності на землю. Вказала, що її земельна ділянка межує із земельними ділянками її сусідів - [PERSON], і [PERSON] Вважає, що [PERSON] порушує правила добросусідства (ст.103 ЗК України) та створює загрозу порушення її права власності на землю, а саме: з боку земельної ділянки [PERSON] особи, що проживають у його будинку постійно порушують правила спів проживання, заходять на територію земельної ділянки позивача і нищать насадження, вчиняють дрібну крадіжку урожаю, топчуть квіти, залишають після себе сміття, безлад і дрібну розруху. 28 квітня 2015 року ухвалою Святошинського районного суду м. Києва (судя Морозов М.О.) провадження у справі відкрито, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 27 травня 2015 року (т.1 а.с.52). 26 травня 2016 року задоволено клопотання позивача [PERSON] і залучено до спраи третю особу [PERSON] (т.1 а.с.175). 30 вересня 2016 року, відповідно до розпорядження керівника аппарату Святошинського районного суду м. Києва Морозовської О.А. від 30 вересня 2016 року №349, здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, і визначено нового головуючого суддю Миколаєць І.Ю. (т.1 а.с.233). 17 жовтня 2016 року ухвалою Святошинського районного суду м. Києва суддя Миколаєць І.Ю. прийняла в своє провадження дану справу, і призначила її до розгляду у відкритому судовому засіданні на 06 грудня 2016 року (т.1 а.с.234). 24 березня 2017 року під час проведення судового засідання судом задоволено клопотання позивача [PERSON] про призначення у справі судової земельно-технічної експертизи. На час проведення експертизи провадження у справі зупинено (т.2 а.с.24). 19 липня 2017 року провадження у справі було відновлено, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 20 лютого 2018 року (т.2 а.с.156). Разом з тим, 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, яким Цивільний процесуальний кодекс України викладено у новій редакції. Так, відповідно до п.п.9 п.1 Розділу XIII (Перехідні положення) ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. У зв'язку з чим, ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 20 лютого 2018 року продовжено розгляд даної справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Запропоновано відповідачу подати відзив на позовну заяву, позивачу роз'яснено право подати відповідь на відзив, та відповідачу право а подання заперечень на відповідь на відзив, третій особі подати пояснення щодо позову (а.с. 45-46). 05 березня 2018 року на адресу Святошинського районного суду м. Києва від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, за якою відповідач проти задоволення вимог позивача заперечувала, зазначивши при цьому, що позивач не наддав суду жодних доказів, які б дійсно свідчили про те, що відповідач захопила 0,5 метрів земельної ділянки позивача у справі. Вказала, що у 2007 році у присутністі позивача та за згодою позивача на її земельній ділянці було встановлено паркан. Крім того, зазначила, що межі земельної ділянки не порушувались і не змінювались. Зазначила, що у позовній заяві відсутні будь-які посилання на порушення правил добросусідства з боку відповідача [PERSON], а тому вимоги до неї є безпідставними. 02 березня 2018 року зазначений відзив на позовну заяву було направлено відповідачем на адресу позивача, відповідача та третіх осіб, рекомендованим листом. Станом на дату розгляду справи 20 березня 2018 року на адресу суду відповідь на відзив, пояснення не надходили. Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач та/або позивач до суду не подавали. Судом не встановлено необхідності розгляду справи з повідомленням (викликом) сторін. Відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Суд,розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає виходячи з наступного. Відповідно до ч.2 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що [PERSON] має на праві приватної власності ? частину земельної ділянки, що розташована у Святошинському районі [ADDRESS], площею 0, 0811 га, що підтверджується державним актом про право власності на земельну ділянку від 06 вересня 2005 року (т.1 а.с.6). Співвласниками земельної ділянки є [PERSON] (1/6 частина земельної ділянки), і [PERSON] (1/3 частина земельної ділянки) (т.1 а.с.6). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 24 березня 2017 року під час проведення судового засідання судом задоволено клопотання позивача [PERSON] про призначення у справі судової земельно-технічної експертизи, на вирішення якої поставлено наступні питання. 1. Чи має місце порушення землекористування, зокрема, порушення меж та накладення земельних ділянок, відповідно до правовстановлюючих документів на ці земельні ділянки та вимог нормативно-правових актів, а саме: чи відповідає документальна (схематична) межа земельної ділянки, згідно Державного акту, кадастровий номер [NUMBER], площею 0,0811 га, фактичній межі земельної ділянки, що належить [PERSON]? 2. Чи відповідає фактичне розташування будівель, споруд та інших об'єктів, які належать [PERSON], відносно меж земельних ділянок відповідно до правовстановлюючих документів та технічній документації із землеустрою та землекористування на ці земельні ділянки? Якщо ні, то в чому полягають невідповідності? 3. Чи правомірно розпочате будівництво на земельній ділянці, яка належить [PERSON], зі сторони [PERSON] і [PERSON]? Відповідно до висновку експерта №1-14/07 від 14 липня 2017 року існує порушення меж земельних ділянок, відповідно до правовстановлюючих документів на ці земельні ділянки та вимог нормативно-правових актів, а сааме: межа земельної ділянки, згідно Державного акту, кадастровий номер [NUMBER], площею 0,0811 га, частково не відповідає фактичній межі земельної ділянки, що належить [PERSON] Враховуючи похибку передбачену п.3.10. Інструкції №376, фактичні межі земельної ділянки встановлені з незначним відхиленням від меж зазначених в державному акті, серія [NUMBER]. У фактичному користуванні [PERSON] перебуває ділянка площею 0,0433 га. У фактичному користуванні [PERSON] та [PERSON] перебуває земельна ділянка площею 0,0377 га (т.2 а.с.45-80). Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.2, 4, 5 ст.373 ЦК України право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. Власник земельної ділянки може використовувати на свій розсуд все, що знаходиться над і під поверхнею цієї ділянки, якщо інше не встановлено законом та якщо це не порушує прав інших осіб. Відповідно до ч.3 ст.373 ЦК України право власності на земельну ділянку поширюється на поверхневий (грунтовий) шар у межах цієї ділянки, на водні об'єкти, ліси, багаторічні насадження, які на ній знаходяться, а також на простір, що є над і під поверхнею ділянки, висотою та глибиною, які необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.2, 3 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Відповідно до ч.2ст.5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об'єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об'єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку. Відповідно до ст.26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. Проектування та будівництво об'єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів; 6) реєстрація права власності на об'єкт містобудування. Отже, до початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобов'язана у встановленому порядку набути право власності або користування на цю земельну ділянку. Особа, яка здійснила самочинне будівництво об'єкта на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не може набути право власності на нього в порядку статті 331 ЦК України. Згідно із ч.1 ст.376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об'єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об'єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об'єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об'єкт нерухомості є самочинним. Відповідно до п.22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» №6 від 30 березня 2012 року знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Відповідно до п.8 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» №6 від 30 березня 2012 року право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок (стаття 90 ЗК), землекористувачі (стаття 95 ЗК), особи, які набули права користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки (стаття 1021 ЗК) або з інших передбачених законом підстав. Власником або землекористувачем земельної ділянки право на її забудову (будівництво) реалізується за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та видом відповідно до містобудівних умов і обмежень, встановлених законодавством. Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» №6 від 30 березня 2012 року позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред'явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК, статтею 103 ЗК. Позов може бути пред'явлено до особи, яка здійснила будівництво, як про зобов'язання знесення забудови, так і про знесення забудови за рішенням суду самим власником (користувачем) земельної ділянки за рахунок особи, яка здійснила самочинне будівництво, з одночасним відшкодуванням підтверджених витрат на його знесення. Відповідно до п.г) ч.1 ст.91 ЗК України власники земельних ділянок зобов'язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів. Відповідно до ч.1, 2 ст.103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Відповідно до ч.2 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до п.б), д) ч.3 ст.152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до ч.1 ст.153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Таким чином, проаналізувавши у сукупності норми законодавства, відсутні підстави вважати, що на земельній ділянці позивача наявні споруди, які є самочинним будівництвом. Тому, вимога позивача про припинення будівництва на території земельної ділянки [PERSON] за адресою: [ADDRESS], і приведення у попередній стан земельної ділянки, шляхом знесення самовільно побудованих споруд (будівель) не підлягає до задоволення. Крім того, слід зазначити про недоведеність вимог позивача щодо будівництва на її земельній ділянці обєктів нерухомого майна. Так, позивач не надала суду доказів, які б свідчили про забудову її земельної ділянки. Навпаки, судом встановлено, що саме межа земельної ділянки, що належить [PERSON] згідно Державного акту, кадастровий номер [NUMBER], площею 0,0811 га, частково не відповідає фактичній межі земельної ділянки. Щодо доводів позивача про порушення відповідачем правил добросусідства, суд зазначає наступне. Відповідно до п.е ч.1 ст.91 ЗК України власники земельних ділянок зобов'язані, зокрема, дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов'язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон. Відповідно до ст.103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо). Відповідно до ч.4, 5 ст.158 ЗК України органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом. Таким чином, суд позбавлений можливості вирішувати питання щодо додержання громадянами правил добросусідства, оскільки таке право належить органам місцевого самоврядування. Вимоги позивача щодо зобов`язання [PERSON] усунути порушення у користуванні земельною ділянкою і повернути по 2 метри землі (разом 4 метри) позивачу із двох сторін у напрямку від стіни хати за адресою: [ADDRESS], і зобов`язання [PERSON] усунути порушення у користуванні земельною ділянкою і повернути 0, 5 метрів землі позивачу за адресою: [ADDRESS], також не підлягають до задоволення, оскільки в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачами було порушено норми земельного законодавства і незаконно займано частини земельної ділянки позивача. Доводи позивача про те, що з боку земельної ділянки [PERSON] особи, що проживають у його будинку постійно порушують правила співпроживання, заходять на територію земельної ділянки позивача і нищать насадження, вчиняють дрібну крадіжку урожаю, топчуть квіти, залишають після себе сміття, безлад і дрібну розруху, не можуть слугувати підставою для задоволення позовних вимог, оскільки є безпідставними і юридично необґрунтованими. Не підлягають до задоволення і вимоги позивача щодо покладення судових витрат на відповідачів. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed