Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-02 00:00:00

26 лютого 2015 року позивач звернулася до суду з позовною заявою, в якій просила стягнути з відповідача на її користь нараховану, але не виплачену заробітну плату в сумі 10779,68 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та моральну шкоду в сумі 5000,00 грн. В обґрунтування позовних вимог, позивач вказала на те, що 01.06.2010 року її було прийнято на посаду робітника по благоустрою на ДП з II «ЄВРО НАФТА», згідно наказу №06.02к/10 від 31.05.2010 року. 12.02.2015 року позивача було звільнено за власним бажанням по ст.38 КЗпП України, згідно наказу №05.5к/15 від 12.02.2015 року. По сьогоднішній день їй заробітну плату не виплачують, не було надано довідки про заборгованість по заробітній платі. За період з травня 2014 року по 12.02.2015 року заборгованість по заробітній платі становить 10779,68 грн. В день звільнення з нею не було проведено остаточного розрахунку всіх належних сум. Своїми діями відповідач змусив позивача хвилюватися за її подальшу долю, у зв'язку з чим, позивач вимушений звернутись до суду. У судове засідання позивач не з'явилася, надавши на адресу суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про день і час слухання справи був повідомлений своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомив.Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. У зв'язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч.2 ст.197 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню у зв'язку з наступним. Згідно ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України в разі несплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені в ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явленим звільнення працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Встановлено, що [PERSON] згідно наказу №06.2к/10 від 31.05.2010 року з 01 червня 2010 року була прийнята на посаду робітника по благоустрою на Дочірнє підприємство з іноземними інвестиціями «Євро Нафта» компанії «СНД ОІЛ ПЕТРОЛІУМ ТРЕЙД КОРПОРЕЙШН» та 12 лютого 2015 року її було звільнено за власним бажанням по ст.38 КЗпП України, згідно наказу №5к/15 від 12.02.2015 року, що підтверджується копією трудової книжки позивача серії [NUMBER] (арк.с.7). За період з травня 2014 року по 02.02.2015 року заборгованість відповідача по заробітній платі становить 10779,68 грн. Відповідно ч.2 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Так, позивач не надала суду довідки чи інших доказів про середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, у зв'язку з чим, суд вважає, що зазначена вимога задоволенню не підлягає. Що стосується вимоги позивача щодо стягнення з відповідача моральної шкоди в сумі 5000 грн. 00 коп., то вона підлягає частковому задоволенню у зв'язку з наступним. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України, власник або уповноважений їм орган повинен відшкодувати заподіяну моральну шкоду працівнику, якщо порушення його законних прав привели до моральнихстраждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Статтею 23 ЦК України визначено поняття моральної шкоди, в чому вона полягає, порядок визначення та стягнення. Крім того, в п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» є роз'яснення, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позначених моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди без вини, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідно до положень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У зв'язку з викладеним, суд вважає, що позивачу була завдана моральна шкода, оскільки несвоєчасно проведений відповідачем розрахунок свідчить про порушення законних прав позивача, що призвело до моральних страждань позивача, у зв'язку з чим, вона була змушена застосовувати додаткові зусилля для організації свого життя, а тому, суд вважає, що в рахунок відшкодування моральної шкоди на користь позивача з відповідача підлягає стягненню на підставі ст.237-1 КЗпП України, сума - 500 грн. 00 коп. Таким чином, зібрані у справі докази та їх наявна оцінка вказують на наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог. Відповідно до вимог ч.3 ст.88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, тому з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 243 гривні 60 копійок. На підставі викладеного,

Outcome: partial