Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-06 00:00:00

25 червня 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , з вимогами: «визнати право власності за [PERSON] , Ѕ частину автомобіля «Chevrolet Aveo», 2008 року випуску, номерний знак [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] ; визнати право власності за [PERSON] Ѕ частину автомобіля «Chevrolet Aveo», 2008 року випуску, номерний знак [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] ; стягнути з [PERSON] половину понесених [PERSON] судових витрат по справі», що є предметом позову. 09 липня 2019 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. У відповідності до ст.ст.174, 178 ЦПК України відповідач не скористалась своїм процесуальним правом та не направили суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти позову. 06 вересня 2019 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу, якою зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про відступлення від засад рівності часток та визнання права власності на автомобіль,- повернути відповідачу [PERSON] . 20 вересня 2019 року представник позивача [PERSON] подала до суду додаткові пояснення по справі за змістом яких позивач доводить суду свою позицію щодо обраного способу поділу майна подружжя з урахуванням усталеної судової практики з розгляду аналогічних спорів. 20 вересня 2019 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу, якою відмовлено у задоволені клопотання відповідача [PERSON] про поновлення пропущеного строку для подання зустрічного позову. Зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про відступлення від засад рівності часток та визнання права власності на автомобіль, яка подана відповідачем в судовому засідання 20 вересня 2019 року, - залишено без розгляду. 16 жовтня 2019 року представник позивача [PERSON] подала до суду додаткові пояснення по справі за змістом яких позивач доводить суду свою позицію щодо обраного способу поділу майна подружжя з урахуванням встановлених обставин в рішенні Козелецького районного суду Чернігівської області від 18 вересня 2019 року, яке ухвалене в межах розгляду цивільної справи №734/1396/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння та застосування позовної давності. 18 жовтня 2019 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про зупинення провадження у цивільній справі, - до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі №734/1396/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння та застосування позовної давності, яка перебувала в провадженні Козелецького районного суду Чернігівської області. 20 січня 2020 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про відновлення провадження у цивільній справі. У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Представник позивача Кириченко Н.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, пояснила, що з 26 липня 2005 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який припинено на підставі за рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 січня 2016 року. Під час перебування у шлюбі, 06 жовтня 2009 року подружжям придбано автомобіль «Chevrolet Aveo» ТС58U 3НГ, 2008 року випуску, номерний знак [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 06 жовтня 2009 року зареєстрований за відповідачем. Після припинення шлюбу, відповідач відмовляється вирішити питання щодо володіння та розпорядження цим майном одноосібно одним із колишнім подружжя та/або спільного користування, у зв`язку з чим між сторонами існує спір щодо поділу майна подружжя, тому з урахуванням наявних у справі доказів, які підтверджують підстави набуття права власності на транспортний засіб, як об`єкт спільного сумісного майна подружжя, що не спростовано відповідачем під час розгляду даного спору, позивач просить задовольнити позов та розподілити спільно набуте майно колишнім подружжям у спосіб, визначений у позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні просила відмовити в задоволені позову, оскільки заперечує той факт, що автомобіль придбано за спільні кошти подружжя, та вважає автомобіль її приватною власністю, висловлюючи заперечення щодо позову, відповідач вважає, що під час розгляду в суді справи про розірвання шлюбу, подружжям не заявлялись вимоги про поділ спільно нажитого майна, у позовній заяві, поданої до суду в 2016 році, вона зазначила, що спору між подружжям про поділ майна не існує, ці обставини на той час визнано позивачем, який не заперечував проти позову, отже знав про можливість вирішення питання поділу майна за наявності спору між подружжям, але цим не скористався, з моменту придбання автомобіль зареєстрований за відповідачем, однак змоги його використовувати відповідач не має, оскільки позивач одноосібно розпоряджається цим автомобілем, вирішити питання про поділ спільного майна в добровільному порядку позивач відмовляється, як і не погоджується виплати половину вартості автомобіля. Таким чином, розглянувши подані документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов висновку, що надані сторонами докази та повідомлені ними обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом у судове засідання сторін, як це передбачено ст. 279 ЦПК України. Суд у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Виходячи з положень ч. 4 ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Із змісту нормативних положень глав 7 та 8 Сімейного кодексу України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в статті 60 Сімейного кодексу України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Згідно положення 63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Судом встановлено, що з 26 липня 2005 [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі. 26 січня 2016 року Дніпровським районним судом м. Києва ухвалено рішення, яким позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, - задоволено. Розірвано шлюб між [PERSON] , та [PERSON] , зареєстрований 26.07.2005 року Відділом реєстрації актів громадського стану Дніпровського управління юстиції міста Київ. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. (ст. 328 Цивільного кодексу України) Відповідно до частини 3 статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Положенням статті 370 Цивільного кодексу України визначено право співвласників на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або судом. Цивільний кодекс України регулює відносини, що складаються між співвласниками стосовно майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, визначаючи порядок володіння, користування та розпорядження таким майном, що визначає зміст права спільної сумісної власності. Хоча при праві спільної сумісної власності розмір частки кожного з співвласників не визначений, це не позбавляє можливості кожного з них права на виділ частки з майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, у натурі. Частиною першою статті 372 Цивільного кодексу України визначено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. Як з`ясовано судом, 06 жовтня 2009 року на ім`я [PERSON] видано Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серія [NUMBER], орган реєстрації - Козелецький ВРЕР ВДАІ УМВС України в Чернігівській області, на автомобіль марки CHEVROLET, 2008 року випуску, сірого кольору, шасі № [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] . Згідно відомостей, які внесені до бази даних автоматизованої інформаційної системи МВС станом на 02 квітня 2019 року, - автомобіль марки CHEVROLET, 2008 року випуску, сірого кольору, шасі № [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , зареєстрований за [PERSON] . Відповідно до ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення Відповідно до положення даної статті поділ майна може бути здійснений за домовленістю між співвласниками, у зв`язку з чим діє презумпція рівності часток. Разом з тим, чинне законодавство передбачає можливість відступу від рівності часток у випадку поділу майна, що знаходиться в спільній сумісній власності. Відповідно до положень статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, майно, належне обом із подружжя, визначається як спільна сумісна власність, тобто спільна власність двох осіб - подружжя - без визначення часток кожного з них. Так, за вимог ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначене за домовленістю між ними або шлюбним договором. Частиною другою зазначеної статті встановлено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення. Частиною третьою зазначеної статті встановлено, що за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею/з ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, не достатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. При поділі майно, що знаходиться в спільній сумісній власності, поділяється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної власності припиняються, оскільки кожному з співвласників буде належати його частина вже на праві приватної власності. Отже, у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (ч. 4 ст. 372 Цивільного кодексу України). Як визначено у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Виходячи з предмету позову, позивач просить суд здійснити поділ спільного майна подружжя в рівних частинах та визнати право власності за колишнім подружжя по Ѕ частині кожному автомобіля «Chevrolet Aveo», 2008 року випуску, номерний знак [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] . При встановлені у справі обставини в контексті норм матеріального права, що регулює спірні правовідносини, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного, що у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частки чоловіка і дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст. 77,78 ЦПК України ) і це є її процесуальним обов`язком (статті 12, 81 ЦПК України). При цьому судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Верховний Суд зазначив, що тлумачення статті 60 СК України дозволяє зробити висновок, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та підтверджена висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрало законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Суб`єктивними межами є те, що в двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням чи вироком суду. Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються наступні умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті ж особи, які брали участь у попередній справі. Як роз`яснено у п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року за №14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники, то в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах. Відповідно до частин 4 та 5 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Як з`ясовано судом, 18 вересня 2019 року Козелецьким районним судом Чернігівської області, в межах розгляду цивільної справи №734/1396/19, ухвалено рішення про відмову у задоволені позову [PERSON] до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння та застосування позовної давності. 19 грудня 2019 року Чернігівським апеляційним судом винесено постанову про залишення без задоволення апеляційної скарги [PERSON] . Рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 18 вересня 2019 року залишено без змін. Як встановлено судовими рішеннями першої та апеляційної інстанції викладається дослівно: «…звертаючись до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння, [PERSON] не підтвердила та не надала належних і допустимих доказів про те, що автомобіль CHEVROLET AVEO, 2008 року випуску, [NUMBER] , незаконно вибув з її володіння, що він, відповідно, тепер перебуває у незаконному володінні відповідача та що цей автомобіль був придбаний за її особисті кошти, а не за спільні кошти сім`ї. [PERSON] , як один з подружжя, не спростувала презумпцію права спільної сумісної власності на зазначене спірне майно, а отже, слід зазначити, що автомобіль набутий ними у період шлюбу». Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. ( ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до ч.2 та 3 ст. 83 Цивільного процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви; відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів. Відповідач, висуваючи свої заперечення проти позову, які висловлено в усних поясненнях, які надавались в судовому засіданні, не скористалась правом подати належні та допустимі докази, які мали підтвердити набуття спірного майна за власні кошти та/або за рахунок отриманих коштів від третіх осіб, разом з тим тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, приймаючи до уваги пояснення сторін,

Outcome: approved