Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-29 00:00:00

25 червня 2020 року заявник [PERSON] звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із заявою про припинення примусової госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги. Свої вимоги заявник обґрунтовує тим, що 10 червня 2020 року Самарським районним судом м. Дніпропетровська ухвалено рішення про госпіталізацію його до КЗ «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» ДОР для надання психіатричної допомоги без його усвідомленої згоди. 24 червня 2020 року на його прохання він був обстежений комісією лікарів, при цьому лікуючий лікар-психіатр Бичков М.Є , висловлював думку, що наразі не має підстав для примусової госпіталізації, тому що заявник не представляє загрози для суспільства та себе, а також спроможний самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність. Нажаль з ним не погодились інші члени комісії, які не являються лікуючими лікарями заявника та які не змогли пояснити підстави для його примусової госпіталізації. Причини відмови комісією у виписці заявника незрозумілі, що стало підставою для звернення до суду з відповідною заявою. Ухвалою суду від 25 червня 2020 року провадження у справі відкрито та призначено відкрите судове засідання. Заявник [PERSON] в судовому засіданні заяву підтримав та пояснив, що наразі почуває себе добре та ніякої небезпеки для себе або інших не несе, спроможний самостійно задовольняти основні життєві потреби, а тому на його думку має бути виписаний з медичного закладу. Представник заявника адвокат Ільєнко Руслан Павлович в судовому засіданні заяву підтримав. Додатково суду пояснив, що його довіритель ніякої небезпеки ані для себе ані для оточуючих не несе. За день до подання дійсної заяви він був присутній під час комісійного огляду його довірителя, при цьому думки членів комісії розділились. На комісії лікуючий лікар вважав за можливе припинити лікування [PERSON] Лікар-психіатр Бичков Михайло Євгенович в судовому засіданні пояснив, що [PERSON] було госпіталізовано до закладу примусово за рішенням суду. Наразі особа приймає необхідні ліки, по психічному стану динаміка позитивна. 24 червня 2020 року Літвінова було оглянуто комісією, яка прийшла до висновку про необхідність продовження лікування. На момент надходження [PERSON] до закладу він заяву підтримував, оскільки особа дійсно потребувала примусової госпіталізації. Наразі є необхідність в отриманні аналізів [PERSON] та встановлення його стану. Згідно протоколів лікування для настання ремісії необхідно приблизно 21-31 день. На його особисту думку [PERSON] спроможний самостійно задовольняти свої основні життєві потреби, проте у зв`язку з відсутністю необхідних аналізів та відповідного висновку комісії лікарів - заяву [PERSON] про припинення примусової госпіталізації на момент її розгляду не підтримує. Представник Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради в особі в.о. директора Антоновського А.В. в судове засідання не з`явився, при цьому надіслав до суду письмові пояснення де зазначив, що 24 червня 2020 року [PERSON] було оглянуто розширеною комісією фахівців з винесенням рішення про продовження його стаціонарного лікування, так як пацієнт повністю не вийшов із хворобливого стану та потребує активної психофармакологічної терапії. Крім того зазначив, що клопотання про припинення госпіталізації у примусовому порядку можуть направлятися до суду особою, яку було госпіталізовано в примусовому порядку, через кожні 3 місяці з часу ухвалення судом рішення про продовження такої госпіталізації. У зв`язку з викладеним адміністрація підприємства наполягає на продовженні стаціонарного лікування [PERSON] . Прокурор Лихолат Богдан Дмитрович в судовому засідання заперечував щодо задоволення заяви [PERSON] . Вислухавши пояснення заявника та його представника, думку прокурора та лікаря-психіатра, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доказам та аргументам в їх сукупності, суд прийшов до наступного. Судом встановлено, що рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 10 червня 2020 року вирішено госпіталізувати [PERSON] до Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради для надання психіатричної допомоги без його усвідомленої згоди. Зазначеним рішенням встановлено, що [PERSON] 08 червня 2020 року було госпіталізовано до психіатричного стаціонару. За думкою комісії лікарів, [PERSON] не може самостійно задовольняти основні життєві потреби, лікування можливе лише у стаціонарних умовах. При обстеженні психічного стану в КП «ДБКЛ з НПД» ДОР комісія лікарів виявила, що [PERSON] має маніакальну агресію, бред та ідеї величчя, отрошений. Поставлено попередній діагноз: гострий поліморфний психотичний розлад з симптомами шизофренії (а.с.13). Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку. У порядку окремого провадження розглядаються також інші справи у випадках, встановлених законом. Законодавство України про психіатричну допомогу базується на Конституції і складається з Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я», ЗУ «Про психіатричну допомогу» та інших нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до них (стаття 2 ЗУ «Про психіатричну допомогу»). Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У статті 3 ЗУ «Про психіатричну допомогу» визначено, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. За правилами статті 13 ЗУ «Про психіатричну допомогу» особа може бути госпіталізована до психіатричного закладу в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, а також у випадках проведення експертизи стану психічного здоров`я особи або застосування до особи, яка страждає на психічний розлад і вчинила суспільно небезпечне діяння, примусового заходу медичного характеру на підставах та в порядку, передбачених законами України. В силу ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Відповідно до ч. 2 ст. 17 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа, яку було госпіталізовано до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку, повинна оглядатися комісією лікарів-психіатрів не рідше одного разу на місяць з часу госпіталізації з метою встановлення наявності підстав для продовження чи припинення такої госпіталізації. Згідно ч. ч. 2-5 ст. 27 Закону України «Про психіатричну допомогу» виключно компетенцією лікаря-психіатра або комісії лікарів-психіатрів є встановлення діагнозу психічного захворювання, прийняття рішення про необхідність надання психіатричної допомоги в примусовому порядку або надання висновку для розгляду питання, пов`язаного з наданням психіатричної допомоги в примусовому порядку. При наданні психіатричної допомоги лікар-психіатр, комісія лікарів-психіатрів незалежні у своїх рішеннях і керуються лише медичними показаннями, своїми професійними знаннями, медичною етикою та законом. Лікар-психіатр, комісія лікарів-психіатрів несуть відповідальність за прийняті ними рішення відповідно до закону. Рішення, прийняте лікарем-психіатром або комісією лікарів-психіатрів при наданні психіатричної допомоги, викладається у письмовій формі та підписується лікарем-психіатром або комісією лікарів-психіатрів. Так, в судовому засіданні було досліджено оригінал рішення розширеної комісії фахівців від 24 червня 2020 року, який було повернуто лікарю-психіатру, відповідно до якого вирішено продовжити стаціонарне лікування [PERSON] , так як пацієнт повністю не вийшов із хворобливого стану та потребує активної психофармакологічної терапії, а тому вимоги ч. 2 ст. 17 Закону України «Про психіатричну допомогу» закладом з надання психіатричної допомоги дотримано та не встановлено підстав для виписки [PERSON] із закладу. Також, в силу вимог ч. ч. 2-5 ст. 27 Закону України «Про психіатричну допомогу» у суду відсутні підстави для неприйняття зазначеного рішення комісії фахівців від 24 червня 2020 року, а заявником [PERSON] та його представником адвокатом Ільєнко Р.П. належних та допустимих доказів у спростування зазначеного рішення комісії суду надано не було. Крім того, в судовому засіданні лікар-психіатр Бичков Михайло Євгенович зазначив, що у випадку з [PERSON] протокол лікування передбачає настання ремісії зі спливом 21-31 дня з моменту настання лікування, проте, як встановлено судом, рішення про примусову госпіталізацію [PERSON] було ухвалено судом 10 червня 2020 року, тобто навіть рекомендований період лікування на момент розгляду заяви не сплинув, що також не може ставити під сумнів прийняте 24 червня 2020 року рішення комісії фахівців. Також, відповідно до ч. 4 ст. 17 Закону України «Про психіатричну допомогу» клопотання про припинення госпіталізації в примусовому порядку можуть направлятися до суду особою, яку було госпіталізовано в примусовому порядку, або її законним представником через кожні 3 місяці з часу ухвалення судом рішення про продовження такої госпіталізації. В той же час ч. 3 зазначеної статті передбачено, що у разі необхідності продовження госпіталізації в примусовому порядку понад 6 місяців представник закладу з надання психіатричної допомоги повинен направити до суду за місцем знаходження закладу з надання психіатричної допомоги заяву про продовження такої госпіталізації. Таким чином, 25 червня 2020 року звертаючись до суду з заявою про припинення госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги [PERSON] встановлені ст. 17 ЗУ «Про психіатричну допомогу» строки дотримані не були, що свідчить про передчасність його звернення до суду з відповідною заявою. Також, суд вважає необхідним зазначити, що у пункті 39 рішенні по справі «Вінтерверп проти Нідерландів» від 24 жовтня 1979 року Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що за виключенням випадків крайньої необхідності, людина не повинна позбавлятися свободи до тих пір, доки не буде переконливо доведено, що вона дійсно є душевнохворою. Сама сутність того, в чому потрібно переконати компетентні державні органи - наявність психічного розладу, - вимагає об`єктивної медичної експертизи. При цьому, Європейський суд з прав людини у вказаному пункті рішенні не конкретизує виду, форми чи способу проведення такої медичної експертизи, а наголошує на неухильному дотримані принципу законності дій, пов`язаних з позбавленням волі особи. Законність відповідних дій Європейський суд з прав людини пов`язує неухильним дотриманням усіх вимог процесуальних та матеріально-правових норм внутрішнього законодавства, яке повинно співпадати з принципам статті 5 пункту 1 «e» Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (кожен має право на свободу та особисту недоторканність; нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: законне затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законне затримання психічнохворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг). Отже, виходячи з викладеного, суд не вбачає підстав для задоволення заяви [PERSON] , оскільки підстав для припинення примусової госпіталізації заявника до закладу з надання психіатричної допомоги судом не встановлено.

Outcome: dismissed