Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-08 00:00:00

25.05.2020 року позивачка [PERSON] звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] , третя особа: Приморська районна адміністрація Одеської міської ради в особі Відділу забезпечення діяльності Органу опіки та піклування про стягнення додаткових витрат на дитину[PERSON] , [INFO] у розмірі 8 200 гривень, що становить 50 % від понесених нею витрат, визначення місця проживання дитини разом з матір`ю та стягнення судових витрат. В обґрунтування своїх вимог позивачка зазначила, що 18.07.2015 року між [PERSON] та [PERSON] (надалі Відповідач) було укладено шлюб, від якого [INFO] народилася дитина [PERSON] . Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01.03.2017 року зазначений шлюб було розірвано та за рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 26.05.2016 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання доньки [PERSON] щомісячно у розмірі 1\\4 від його доходу до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] . Позивачка у позові зазначає, що дитина належно харчується, вдягнена відповідно до сезонів року, відвідує дошкільний навчальний заклад, секцію з розвитку у дитячому центрі «StarTime» та школу з вивчання англійської мови «English Worldin School», щомісячно сплачує кошти за харчування дитини у дитячому садку. Дитина з народження має певні проблеми з суглобом ноги та певні проблеми з серцем, що в свою чергу потребує уваги з боку лікарів та додаткових витрат на придбання ортопедичного взуття з корекцією, докладає усі свої зусилля та кошти для того, щоб дитина отримувала необхідний догляд та розвиток, але у зв`язку з отримуваною нею невеликою заробітною платою (близько 5 000 грн.), підтримувати такий рівень мені важко а аліментів, які відповідач сплачує на дитину щомісячно недостатньо для повноцінного життя та розвитку дитини. Відповідач додаткових коштів на дитину не надає, не цікавиться станом здоров`я дитини, здібностями дитини, не намагається приймати участі у її вихованні, не купує необхідних речей побуту та одягу а позивачка у свій час немає можливості отримувати який-небудь додатковий дохід, влаштуватися на другу роботу, тощо. Також позивачка зазначила, що при вирішенні судом справи щодо розірвання шлюбу між мною та відповідачем, судом не було вирішено питання щодо місця проживання дитини, яка з народження проживає спільно з позивачкою, що й зумовило звернутися до суду з цим позовом. На даний час у неї з відповідачем питання щодо визначення місця проживання дитини не вирішено а її прохання щодо звернення до органу опіки та піклування з приводу визначення місця мешкання дитини відповідач проігнорував. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 26.05.2020 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 12.08.2020 року відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що виплачує аліменти на утримання доньки, виплачувати додаткові кошти на утримання дитини немає змоги, вважає позовні вимоги недоцільними та необґрунтованими, а тому просив відмовити у задоволенні позовних вимог в цій частині. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 06.10.2020 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання 09.10.2020 року позивачка [PERSON] та її представник адвокат Богорел Р.В. (діє на підставі ордеру та договору від 02.06.2020 року) не з`явилися, причин неявки суду не повідомили, хоча були повідомлені належним чином у встановленому порядку про час та місце судового засідання. При цьому в минулих судових засіданнях представник позивачки адвокат Богорел Р.В. був присутній, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі з наведених у позові підстав. Крім того, представник позивачки 06.10.2020 року надав до суду заяву в якій просив призначити справу до судового розгляду та провести судове засідання без його участі. Також, 29.09.2020 року до суду надійшла заява від представника позивачки про долучення до справи документів, а саме: висновку органу опіки та піклування ПРА ОМР від 23.09.2020 року про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] та особистих письмових пояснень позивачки від 28.09.2020 року щодо справи в яких вона також просила суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. У своїх письмових поясненнях позивачка зазначила, що їй не зрозуміло чому саме та чим підтверджується те, що відповідач не має змоги періодично або одноразово за певний період часу, сезону року, тощо, надавати додаткові кошти на потреби та розвиток дитини при тому, що відповідач є людиною працездатною, займає відповідну посаду у органах державної влади та має постійний заробіток вище середнього, на його утриманні не перебувають непрацездатні особи, не має іншої сім`ї та неповнолітніх дітей від інших шлюбів, не здійснює регулярних платежів за виконавчими документами (окрім аліментів на свою дитину). Також позивачка зазначила, що відповідач у своєму відзиві зазначає, що відвідування дитиною розвиткового дитячого центру «Стар-Тайм» це є виключно ініціатива позивачки та це є дороговартісним для нього, хоча довідка про доходи відповідача це спростовує. Щодо відвідування дитиною курсів з вивчення англійської мови, які оплачує особисто позивачка, то на думку відповідача це теж непотрібно, так як відповідач самостійно може навчити дитину англійської та має великий рівень знань. При цьому, відповідач за усі роки жодного разу не виявив бажання та не пропонував приймати участь у навчанні дитини англійської мови, що в свою чергу спростовує його доводи у цій частині. Відповідач за своїм фахом не є викладачем англійської мови для дітей відповідного віку, у нього немає відповідних дипломів, які це підтверджують, не володіє відповідними методиками щодо вивчення англійської для дітей відповідного віку, немає відповідних навчальних підручників та інших навчальних посібників для належного сприйняття дитиною англійської мови та правопису. Ніяких спроб з боку відповідача навчати дитину англійської мови ніколи не було а тому це лише підтверджує факт небажання відповідача надавати додаткові кошти на навчання своєї дитини. Відповідач зазначив, що позивачка має кошти та може собі дозволити оплачувати навчання дитини у дитячих центрах та інше у зв`язку з тим, що має декілька квартир, які здає в оренду та отримує від цього великі кошти, про що відповідач надав до суду інформаційну довідку, яка нібито це підтверджує. Як вбачається, надана відповідачем довідка була сформована у 2016 році та немає ніякої актуальності станом на даний час. Також позивачка зазначила, що станом на квітень 2016 року вона була власником однокімнатної квартири на [ADDRESS] загальною площею 29,7 кв.м., була власником однокімнатної квартири по [ADDRESS] загальною площею 28,6 кв.м. та співвласником 1\\4 частини квартири по [ADDRESS] загальною площею 57,7 кв.м., в якій вона на даний час мешкаю разом з дитиною та своєю матір`ю. При цьому, відповідач у своєму відзиві вказує, що вона отримує великий прибуток від оренди цих об`єктів третім особам, при цьому не надав жодного доказу які б цей факт підтверджували, що в свою чергу лише вказує на те, що відповідач свої доводи будує тільки на припущеннях. Відповідач, як батько дитини має з нею, як матір`ю, рівні, законом визначенні обов`язки щодо належного утримання спільної дитини, її належного виховання та розвитку. Але, як вбачається з позиції відповідача, він намагається довести суду те, що лише вона повинна виховувати та надавати кошти на життєвий устрій, розвиток та навчання дитини, та інші потреби, так як на його думку я досить заможна людина та маю великі кошти, а відповідач окрім сплати аліментів на користь дитини нічого більше не повинен сплачувати. Позивачка працює у дитячому садку та має досить невеликий заробіток, що вбачається з доданої до позову довідки про заробітну плату. Більш того, завдяки тому, що вона працює у цьому дитячому закладу де й до речі і навчається наша донька, має пільги щодо харчування дитини у цьому закладі. Якщо б вона мала дійсно великі кошти на утримання дитини то є певні логічні сумніви, що б працювала у дитячому садку та зверталася б до суду з цим позовом до відповідача, хоча все одно мала б на це законне право. Вперше з часу не проживання з відповідачем однією родиною, а це більше 4 років, вона звернулася до відповідача з таким позовом тільки з підстав того, що мені досить важко знаходити увесь час кошти на додатково необхідні для дитини речі, оплати навчання, розвитку, одягу по сезону року, лікування та медичне обстеження, тощо. Відповідач окрім присуджених аліментів жодного разу не надавав та навіть не цікавився чи достатньо їй коштів для належного життя та розвитку дитини. Відповідач з приводу неприймання участі у вихованні дитини зазначив, що він неодноразово намагався відвідати доньку але вона його не пускала до дитини у зв`язку з чим він навіть звертався у поліцію з заявою а також до ПРА ОМР де йому надали висновок про те, що він може відвідувати доньку. З наданого відповідачем до суду звернення до поліції від 16.06.2016 року вбачається, що відповідач звертався до поліції з нібито того факту, що його не допускають до дитини. Однак, це звернення є єдиним і підтверджує лише сам факт звернення відповідача з тих підстав, які одноособово вказав відповідач, так як її особисто з цих підстав співробітники поліції не опитували. Крім того, довідка датована 16.06.2016 року тобто більше 4 років тому, коли дитині виповнилося лише шість місяців. Так дійсно, відповідач у 2016 році приходив навідати дитину, почав стукати у двері щоб йому відчинили, погрожував поліцією, чим створив гуркіт та шум у зв`язку з чим між нами і виник тимчасовий конфлікт та відповідно вона не запросила його навідати дитину. Більш того, позивач своїми погрозами та поведінкою спричинив на той час певні хвилювання їй, як годувальниці-матері, що могло зумовити негативні наслідки щодо годування дитини. Інших спроб чи намагань навідати, побачити дитину, відповідач з того часу не вживав. Жодних належних доказів щодо необґрунтованості позову та в підтвердження зазначених відповідачем доводів, відповідач суду не надав, тим самим не спростував наведених у позові доводів та обставин. Також, вона зазначила та звертає увагу суду на той факт, що відповідач зазначив, що він не проти щоб донька проживала разом з матір`ю за її місцем мешкання та у липні 2020 року надав до ПРА ОМР відповідну заяву щодо такої згоди, чим фактично визнав позовні вимоги щодо визначення місця проживання дитини. При цьому, копію вказаної заяви, яка б підтверджувала його звернення до ПРА ОМР до матеріалів справи не надав. Вона неодноразово просила відповідача вирішити питання щодо визначення місця проживання дитини, але відповідач завжди ухилявся від цього, що й зумовило звернення до суду з цим позовом. Як вбачається, у прохальній частині відзиву на позов, відповідач просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, що в черговий раз підтверджує той факт, що у них є спір щодо визначення місця проживання дитини. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, причин неявки суду не повідомив, хоча був повідомлений належним чином у встановленому порядку про час та місце судового засідання. При цьому, в минулих судових засіданнях відповідач та його представник адвокат Грицюк О.О. (діє на підставі ордеру від 04.08.2020 року) були присутні та заперечували проти задоволення позову. У своєму відзиві відповідач зазначив, що він сплачує аліменти на утримання доньки у розмірі ј частини від свого доходу але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, виплачувати додаткові кошти на утримання дитини не має змоги, також не має коштів на оплатусекції з розвитку у дитячому центрі «StarTime», англійську мову він може навчити дитину сам а тому ці платні курси їй також не потрібні. Також відповідач зазначив, що позивачка є заможною людиною та може самостійно оплачувати навчання дитини у вказаних закладах з підстав того, що позивачка має декілька квартир з яких має кошти з оренди. З приводу виховання доньки відповідач зазначив, що він неодноразово намагався відвідати доньку але позивачка його не впускала у зв`язку з чим він навіть звертався до поліції з заявою та з заявою до ПРА ОМР де йому видали висновок про те, що він може відвідувати дитину. У своєму відзиві відповідач також зазначив, що він не проти щоб донька проживала разом з матір`ю та 15.07.2020 року звернувся до ПРА ОМР з відповідною письмовою заявою. Крім того, відповідач 06.10.2020 року надав до суду заяву відповідно якої не заперечує у частині визначення місця проживання дитини. У судове засідання позивачка не з`явилась, 06.10.2020 року представник позивачки подав заяву про розгляд справи за їх відсутності. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином. 06.10.2020 року подав заяву в якій просив суд розглядати справу за його відсутності, у стягненні додаткових витрат на утримання дитини просив відмовити, проти визначення місця проживання дитини разом з матір`ю не заперечував. Представник третьої особи, яка не заявляю самостійних вимог, щодо предмета спору - Приморська районна адміністрація Одеської міської ради в особі Відділу забезпечення діяльності Органу опіки та піклування в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином. При цьому з боку органу опіки та піклування ПРА ОМР у зв`язку з розглядом судом вказаної справи був наданий висновок від 23.09.2020 року про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] в якому зазначено, що позивачка та малолітня донька зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , але фактично мешкають за адресою: [ADDRESS] . Відповідач надав до служби у справах дітей ОМР письмові пояснення в яких зазначив, що він не проти щоб дитини проживала разом з матір`ю але при умові виконання позивачкою висновку органу опіки та піклування щодо його участі у вихованні дитини. У вказаному висновку зазначено, що усі питання щодо виховання доньки вирішуються позивачкою, що підтверджується свідки та родичі. Дитина проживає у трикімнатній квартирі, яка облаштована усім необхідним, дитина має окрему кімнату, чистий та за сезонами року одяг, життєрадісна та врівноважена. Також зазначеним висновком було вирішено - вважати доцільним визначення місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] разом з її матір`ю [PERSON] . У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПК України у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - не більш як п`ять днів з дня закінчення розгляду справи. У зв`язку з цим, датою складення цього судового рішення є 16.10.2020 року. Суд, заслухавши пояснення та сторін по справі, дослідивши та проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази та додані до неї документи у їх сукупності вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що 18.07.2015 року між [PERSON] (надалі Позивач) та [PERSON] (надалі Відповідач) було укладено шлюб, який був зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Київському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, Свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , актовий запис № 1248. Від шлюбу [INFO] народилася дитина [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , яке зареєстроване Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі Одеського міського управління юстиції, свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , актовий запис № 12970. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01.03.2017 року, яке набрало законної сили 18.04.2017 року, зазначений шлюб було розірвано. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 26.05.2016 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання доньки [PERSON] щомісячно у розмірі 1\\4 від його доходу до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] . Також вказаним рішенням з відповідача на користь позивачки було стягнуто аліменти на утримання позивачки у розмірі 500 гривень щомісячно до досягнення дитиною трирічного віку, тобто до [INFO] . Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 13.11.2017 року було задоволено заяву позивачки та видано дублікат виконавчого листа по цивільній справі № 522/4986/16-ц на виконання Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26.05.2016 року. Отже вбачається, що відповідач сплачує аліменти на утримання дитини на підставі виконавчого листа № 522/4986/16-ц, виданого 14.06.2016 року Приморським районним судом м. Одеси. З довідки про отримання аліментів від 04.12.2019 року вбачається, що аліменти, які позивачка отримала від відповідача за період з травня 2019 року по листопад 2019 року, становить помісячно: - травень 2019 року - 3949.43 грн; - червень 2019 року - 3949.43 грн; - липень 2019 року - 3961.95 грн; - серпень 2019 року - 3833.34 грн; - вересень 2019 року - 2206.65 грн; - жовтень 2019 року - 2206.65 грн; - листопад 2019 року - 2037.42 грн. З довідки від 10.12.2019 року, яка видана позивачці КП «Центр фінансування та господарської діяльності закладів та установ системи освіти Приморського району м. Одеси» вбачається, що позивачка, за період з вересня по листопад 2019 року, отримала заробітну плату у розмірі 3 538,95 грн. щомісячно тобто її щомісячний дохід складає 3 538.95 грн. З характеристики, яка була надана позивачці директором Одеського дошкільного навчального закладу «Ясла-садок № 1» комбінованого типу ОМР Радовинчик А.Г. вбачається, що [PERSON] працює в Одеському дошкільному навчальному закладі «Ясла-садок № 1» комбінованого типу ОМР на посаді помічника вихователя дітей віком від 3-ох років, за час роботи характеризується як охайний та трудолюбивий працівник, дотримується правил внутрішнього розпорядку, у колективі її поважають, доброзичлива, тактовна у спілкуванні з дітьми та їх батьками завжди привітна та за період роботи зарекомендувала себе у цілому, як добросовісний працівник. З довідки від 14.05.2020 року з Одеського дошкільного навчального закладу «Ясла-садок № 1» комбінованого типу ОМР вбачається, що станом на 14.05.2020 року донька позивачки - [PERSON] є вихованцем закладу з 10.10.2018 року а її мати на протязі всього періоду навчання оплачувала кошти за харчування дитини у закладі. При цьому судом встановлено, що при розгляді справи у суді позивачкою не було заявлено вимог щодо стягнення з відповідача частини коштів за харчування дитини у дитячому закладі та не додано належних доказів щодо сплати цих коштів, розміру, тощо. Також, судом досліджені та встановлені наступні обставини. Малолітня дитина [PERSON] , 15.12.2015 року стоїть на постійному обліку у кардіолога КМП «ДМП № 4» ОМР та має певні проблеми з серцем, що підтверджується довідкою з дитячої міської поліклініки № 4 від 09.12.2019 року. З квитанції до прибуткового касового ордеру Медичного центру ТОВ «Кінд» від 15.11.2017 року вбачається, що позивачка сплатила за консультацію лікаря-педіатру та щеплення дитині 1 300 гривень. Згідно Договору № 0700509С04С396 від 28.09.2019 року про надання послуг з розвитку у дитини творчих здібностей, який був укладений між позивачкою та продюсерським центром ТОВ «СтарТайм» вбачається, що вартість послуг за договором складає 25 200 гривень. За результатами навчання у дитячому центрі «StarTime» за перше півріччя 2019-2020 навчального року дитина [PERSON] має певні результати з естрадного вокалу, акторського мистецтва, хореографії, психології, що підтверджується доданим до матеріалів позову висновком з результатів навчання. Також встановлено, що дитина приймала участь у проекті «Калякі-маляки» у дитячому центрі «StarTime», про що є відповідний відео ролик під назвою « [INFO] » на каналі відео-хостінгу Ютьюб - « [INFO] ». З доданих до матеріалів справи квитанцій з оплати надання дитині послуг за вищевказаним договором вбачається, що позивачка згідно квитанції № 2227430 від 16.02.2020 року сплатила на користь ТОВ «СтарТайм» 3 900 грн. за участь доньки у проекті « [PERSON] »; згідно квитанції до прибуткового касового ордеру №2 від 18.01.2020 року сплатила на користь ТОВ «СтарТайм» за вказаним договором 2 800 грн.; згідно квитанції до прибуткового касового ордеру №5 від 15.02.2020 року сплатила на користь ТОВ «СтарТайм» за вказаним договором 2 800 грн.; згідно квитанції до прибуткового касового ордеру №31 від 26.10.2020 року сплатила на користь ТОВ «СтарТайм» за вказаним договором 2 800 грн.; згідно квитанції до прибуткового касового ордеру №29 від 28.09.2020 року сплатила на користь ТОВ «СтарТайм» за вказаним договором 2 800 грн. Отже вбачається, що позивачка у зв`язку зі сплатою вищевказаного договору, сплатила на користь ТОВ «СтарТайм» кошти у загальному розмірі 15 100 грн. та на користь Медичного центру ТОВ «Кінд» кошти у розмірі 1 300 грн., що підтверджується відповідними належними доказами, які наявні у матеріалах справи а тому на думку суду, позовні вимоги у цій частині є доведеними та такими, що підлягають задоволенню у пропорційному значенні, тобто по 50 відсотків з кожного з батьків. Також, позивачкою у позові зазначені витрати за вивчення дитиною англійської мови у школі «English Worldin School» у загальному розмірі 5 257 грн. на підставі доданих до позову квитанцій з оплати за період з вересня 2019 року по лютий 2020 року. Проте, судом встановлено, що ці витрати не включені до загальної суми, яку позивачка просить стягнути з відповідача тому підстав для їх задоволення у суду немає. Підсумовуючи вищенаведене вбачається, що [PERSON] одноособово понесла витрати з розвитку у дитини певних здібностей та витрати з оплати медичного огляду дитини у загальному розмірі 16 400 гривень. Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь в її вихованні й має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь в її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідач не надав суду жодних доказів, які б підтверджували його особисті витрати на додаткові потреби дитини а також доказів щодо його особистої участі у вихованні дитини, участі у заходах, що мають значення для дитини, дні народження, свята, святкові заходи у дитячому садку, тощо або доказів того, що позивачка йому у цьому перешкоджає. Згідно зі ст. 141 Сімейного кодексу України мати й батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Крім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (ст.142 СК), у тому числі й на рівне виховання батьками. Відповідно до ч.2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно з ч.1 ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.1 ст. 185 Сімейного кодексу України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ № 3 від 15.05.2006 р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» для стягнення додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Додаткові витрати на утримання дитини мають бути викликані особливими обставинами. У зв`язку із особливими обставинами (розвиток здібностей дитини, тяжка хвороба, каліцтво дитини, тощо) потрібні значні додаткові витрати, тому розмір додаткових витрат, що стягується, повинен визначатися залежно від дійсно понесених або передбачуваних витрат. Участь у додаткових витратах на дитину є не правом, а є обов`язком батьків незалежно від сплати ними аліментів. Чинним законодавством не передбачена можливість повного звільнення особи від участі в таких витратах, а обставини, що мають істотне значення, враховуються лише при визначенні судом розміру участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору. Частинами 7, 8 ст. 7 Сімейного кодексу України передбачено, що кожна дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до частин першої, другої, статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Враховуючи положення ч.1 ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Статтею 18 Конвенції проголошено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17 травня 2017 року в ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України внесені зміни, за яким розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистостей дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Позивачка у позові зазначила, що вона жодного разу з народження дитини, а це понад чотири роки не зверталася до відповідача з приводу надання додаткових коштів на утримання дитини. За час розгляду справи відповідач не надав суду жодних доказів того з яких саме підстав він не має змоги одноразово надати позивачці додаткові кошти Судом встановлено, що відповідач є працездатною за станом здоров`я особою, працює на посаді Головного державного інспектору відділу охорони водних біоресурсів Рибоохоронний патруль Управління Державного агентства рибного господарства у Одеській області та отримує заробітну плату. З доданої відповідачем до його відзиву на позов довідки про його доходи від 11.08.2020 року вбачається, що відповідачу за період часу з січня 2020 року по липень 2020 року була нарахована заробітна плата у розмірі 124 357,53 грн. а сума сплачених ним аліментів складає 25 026.96 грн. Підсумовуючі усе вищенаведене та враховуючі те, що відповідач окрім присуджених аліментів ніяких додаткових коштів на утримання дитини з часу не проживання з позивачкою однією родиною (більше чотирьох років) не надавав а також те, що позивачка вперше звернулася до відповідача з такими вимогами суд вважає, що з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню додаткові витрати на дитину у розмірі 50 % від загальної суми зазначених вище витрат (16 200 : 2 = 8200), тобто у сумі 8 200 гривень. Щодо позовних вимог про визначення місяця проживання дитини. Судом встановлено, що при вирішенні судом справи щодо розірвання шлюбу між позивачкою та відповідачем, судом не було вирішено питання щодо визначення місця проживання дитини. На час звернення позивачки з вказаним позовом питання щодо визначення місця проживання дитини було не вирішено. У своєму позові позивачка зазначила, що відповідач проігнорував її прохання щодо звернення до органу опіки та піклування з приводу визначення місця проживання дитини. Згідно ст. 161 Сімейного кодексу України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що з моменту народження та до теперішнього часу дитина проживала та проживає разом з позивачкою за її місцем мешкання. З висновку органу опіки та піклування, який був наданий до суду під час розгляду справи вбачається, що позивачка та малолітня дитина зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , але фактично проживають за адресою: [ADDRESS] . Вказаним висновком встановлено, що усі питання щодо виховання доньки вирішуються позивачкою, що також підтверджують письмово сусіди [PERSON] та [PERSON] а також бабуся дитини [PERSON] письмові пояснення яких також містяться у матеріалах справи. Також висновком встановлено, що дитина проживає у трикімнатній квартирі, яка облаштована усім необхідними, дитина має окрему кімнату, чистий та за сезонами року одяг, життєрадісна та врівноважена. Враховуючі усі перелічені вище обставини органом опіки та піклування ПРА ОМР було вирішено - вважати доцільним визначення місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] разом з її матір`ю [PERSON] . Відповідно до ч.2 ст. 161 Сімейного Кодексу України визначено, що орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. З письмових заяв сусідів, а саме гр. [PERSON] та гр. [PERSON] вбачається, що відповідач з початку 2016 року не приділяє уваги та не відвідує свою доньку з невідомих підстав, ніяким чином не займається її фізичним та духовним розвитком та взагалі ніяким чином не приймає участі у її житті навіть у критичних ситуаціях (хвороби, вади, тощо). Донька виховується позивачкою при підтримці матері позивачки [PERSON] , мешкають також разом у гідних умовах, дитина доглянута, радісна та розумна. Відповідно до ч.ч.. 2, 8, 9, 10 ст. 7 Сімейного кодексу України (надалі СК) сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно зі ст. 8 Закону «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів. Згідно зі ст.ст.. 18, 27 Конвенції ООН «Про права дитини», ратифікованої постановою ВР України від 27.02.1991 р., держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання й розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального й соціального розвитку дитини. Пунктом 1 ст. 9 Конвенції про права дітей передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї або коли батьки проживають роздільно й необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ч.1 ст. 3 Конвенції про права дітей в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, виконують їх державні чи приватні установи, що займаються питаннями соціального забезпечення, суди, адміністративні чи законодавчі органи, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. 4 ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла 10 років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Позивачка у своєму позові зазначила, що життєвий центр дитини, тобто центр її життєвих інтересів, знаходиться поруч її місця мешкання, що зумовлено місцезнаходженням дитячого навчального закладу до якого вона ходить, медичних закладів, які вона відвідує, місць відпочинку та прогулянок, тощо. У справі «Хант проти України» зазначено, що права дитини мають перевагу над правами батьків. Так, 11.07.2017 Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) виніс рішення у справі «М.С. проти України», в якому йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати 2 аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. Велика Палата Верховного суду України у своїй Постанові від 17.10.2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме ст. 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини про обов`язковість брати до уваги принцип 6 цієї Декларації стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Судді Великої Палати ВС вважають, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини з огляду на вимоги ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, щодо підтримки ідеї про те, що в усіх рішеннях, які стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Відповідно до ч.2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків випливає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток і належне виховання, у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Тривалість часу, проведеного з матір`ю, може стати важливим чинником при визначенні інтересів дитини, про що 11.07.2017 року ЄСПЛ зауважив у рішенні у справі «М.С. проти України». Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Суд, враховуючі усе вищезазначене, пріоритетність законодавства України та ратифіканового Україною міжнародного законодавства щодо інтересів дитини, висновок органу опіки та піклування а також те, що відповідач визнав позовні вимоги у частині щодо визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, вважає що позовні вимоги у цій частині також підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, судом встановлено, що позивачкою сплачено судовий збір в розмірі 840,80 грн., що підтверджується квитанцією №218103764 від 06.03.2020 року за позовну вимогу щодо визначення місця проживання дитини. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Окрім цього, згідно ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Таким чином, судовий збір у розмірі 420,40 грн. підлягає поверненню позивачці з державного бюджету. Інша частина судового збору в розмірі 50 відсотків в сумі 420,40 грн. підлягає стягненню з відповідачів на користь позивачки, оскільки відповідачем визнано позов в частині визначення місця проживання дитини. У відповідності до ст. 15 ЦК України «Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання, або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства». Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 263ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів та обставин справи суд дійшов висновку щодо повного задоволення позовних вимог.

Outcome: approved