Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-25 00:00:00

24 грудня 2013 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до ПАТ КБ «Приват Банк» про визнання кредитної угоди, договору про видачу траншу, договору іпотеки, договору застави, договорів поруки недійсними, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 17.09.2008 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приват Банк» було укладено кредитну угоду №406МІ за умовами якої відповідач надає позивачу споживчий кредит у сумі 10 000 доларів США з кінцевим терміном повернення не пізніше 16.09.2013 року з відсотковою ставкою 20% річних. Такий спосіб отримання кредиту в доларах США на споживчі цілі [PERSON] рекомендовано було працівниками банку, через те, що за їх словами кредитні ресурси в доларах США коштують дешевше, а ніж кредитні ресурси в українській гривні. На забезпечення виконання кредитної угоди від 17.09.2008 року між тими самими сторонами 17.09.2008 року було укладено договір іпотеки, зареєстрований в реєстрі за №7194, будинку по [ADDRESS] та договір застави майна №406 МІZ. Також були укладені договір поруки №406 МІР/1 між КБ «Приват Банк» і [PERSON], договір поруки №406 МІР/2 між КБ «Приват Банк» і [PERSON], договір поруки №406 МІР/3 між КБ «Приват Банк» та [PERSON] 18 вересня 2008 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приват Банк» було підписано договір про видачу траншу №406 МІ, предметом якого є надання банком кредитних коштів позичальнику в сумі 7 000 доларів США 00 центів з відсотковою ставкою в розмірі 20 % річних строком 36 місяців (згідно графіку погашення кредиту, відсотків і винагороди від 18.09.2008 року). Належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені у відповідності ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», але позивачем в первинному позові на підтвердження безспірності своїх вимог не було надано до суду первинних документів щодо видачі кредиту та здійснення його погашення. Про відкриття [PERSON] поточного рахунку або в іноземній валюті або в національній в кредитній угоді №406 МІ від 17.09.2008 року не зазначено. Інших доказів про відкриття такого поточного рахунку позивачем, в тому числі окремого договору, банк не надав, вказавши, що такий договір із позичальником не укладався. Відповідно до п.2 глави 3 розділу ІІІ «Інструкції про касові операції в банках України» №337 від 14.08.2003 року за заявою на видачу готівки видача кредитних коштів фізичним особам може проводитися тільки в національній валюті - гривні. Отже, за даним документом можна видавати готівку в іноземній валюті фізичній особі тільки в разі відкриття їй поточного або депозитного (валютного) рахунку або здійснення переказу без відкриття рахунку, або ж видача кредитних коштів може проводитися тільки в гривнях. Таким чином, ПАТ КБ «Приват Банк» не надано належних та допустимих доказів передачі [PERSON] 7 000,00 доларів США, тобто надання кредиту в іноземній валюті згідно п. 1.2. Кредитної угоди №406МІ, п. 1.2. Договору про видачу Траншу №406МІ. Як зазначає [PERSON], поточного рахунку на її ім'я відкрито не було, отже порядок погашення кредиту, встановлений у п.2.2.6. Кредитної угоди не відповідає вимогам чинних на момент укладання Кредитної угоди нормативних актів. [PERSON] вказує, що вона фактично грошові кошти за кредитною угодою №406МІ від 17.09.2008 року не отримувала, первинні документи, як доказ отримання нею грошових коштів по кредиту банк не надав. Позивачка вказує, що з урахуванням підписання тексту кредитного договору та сукупності решти доказів, наявних у справі, все це свідчить про те, що правовідносин валютного кредитування між сторонами не виникало, оскільки без передбачених законом шляхів видачі та погашення валютного кредиту - кредитний договір неможливо виконувати. Отже, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладання (зокрема, не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо. Таким чином, з огляду на те що кредитний договір (основне зобов'язання) не породив жодних юридичних наслідків (не відбувся), отже договір щодо забезпечення такого не існуючого зобов'язання також не породжує жодних прав та обов'язків, в тому числі і тих, які випливають із ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку», розділу 3 договору іпотеки «Звернення стягнення і реалізація предмету іпотеки». Враховуючи вищезазначене, [PERSON] просить визнати недійсною кредитну угоду №406МІ від 17.09.2008 року, договір про видачу траншу №406МІ від 18.09.2008 року, договір іпотеки, зареєстрований в реєстрі за №7194 від 17.09.2008 року, договір застави майна №406МІZ від 17.09.2008 року, договір поруки №406МІ/1 від 17.09.2008 року, договір поруки №406МІ/2 від 17.09.2008 року, договір поруки №406МІ/3 від 17.09.2008 року. Представники позивачки [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи. В судовому засіданні представник - Яковлева О.А. подала заяву про застосування строку позовної давності та просила відмовити в задоволенні позову у зв'язку з пропуском строку позовної давності. Вивчивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до вимог ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. У відповідності до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до положень ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Статтею 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частиною 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Як вбачається зі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Всі умови договору з моменту його укладення стають однаково обов'язковими для виконання сторонами. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Судом встановлено, що 17.09.2008 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приват Банк» було укладено кредитну угоду №406МІ за умовами якої відповідач надає позивачу споживчий кредит у сумі 10 000 доларів США з кінцевим терміном повернення не пізніше 16.09.2013 року з відсотковою ставкою 20% річних. (а.с. 232-234) На забезпечення виконання кредитної угоди від 17.09.2008 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приват Банк» 17.09.2008 року було укладено договір іпотеки, зареєстрований в реєстрі за №7194, будинку по [ADDRESS] (а.с. 239-241) та договір застави майна №406 МІZ (242-243). Також були укладені договір поруки №406 МІР/2 між КБ «Приват Банк» і [PERSON], (а.с. 245) договір поруки №406 МІР/3 між КБ «Приват Банк» та [PERSON] (а.с. 244). 18 вересня 2008 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приват Банк» було підписано договір про видачу траншу №406 МІ, предметом якого є надання банком кредитних коштів позичальнику в сумі 7 000 доларів США 00 центів з відсотковою ставкою в розмірі 20 % річних строком 36 місяців (згідно графіку погашення кредиту, відсотків і винагороди від 18.09.2008 року) (а.с. 235-236). Згідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Відповідно до ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Стаття 253 ЦК України встановлює, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Відповідно до ст. 254 ЦК України строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. Строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Стаття 257 ЦК України встановлює, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Як вбачається з п. 6.8 кредитної угоди терміни позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором встановлюється тривалістю 5 років. Доказів продовження строку позовної давності за домовленістю сторін щодо вимог про визнання кредитного договору, договору про видачу траншу, договору іпотеки, договору застави недійсними суду надано не було. Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. 11.02.2014 року представником ПАТ КБ «ПриватБанк» подано заяву про застосування строків позовної давності при розгляді позову. Як передбачено ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, оскільки ще 17.09.2008 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приват Банк» було укладено кредитну угоду №406МІ, договір іпотеки та договір застави майна №406 МІZ. А також 18.09. 2008 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приват Банк» було укладено договір про видачу траншу, суд приходить до висновку, що [PERSON] пропущено строк позовної давності за даними вимогами, оскільки їй було відомо про порушення її права з моменту укладення даних договорів, тобто з 17.09.2008 року та 18.09.2008 року. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсними кредитної угоди, договору про видачу траншу, договору іпотеки та договору застави майна не підлягають задоволенню у зв'язку з пропуском строку позовної давності. Що стосується позовних вимог про визнання недісними договорів поруки №406МІ/1 від 17.09.2008 року, №406МІ/2 від 17.09.2008 року, №406МІ/3 від 17.09.2008 року, укладеними між [PERSON], [PERSON], [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк», суд приходить до наступного висновку. Проголошене ст. 55 Конституції України право громадян на судовий захист в цивільному судочинстві реалізується у відповідності з нормами ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. [PERSON] не є стороною в даних договорах, а також не є заінтересованою стороною, за цими договорами, оскільки оскарження нею цих договорів не призведе до відновлення порушеного її права, суд приходить до висновку, що вона не є належним позивачем, тому відсутні підстави для задоволення позову в цій частині.

Outcome: dismissed