Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-02 00:00:00

26.02.2014 року позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про визнання недійсним кредитного договору на підставі Закону України «Про захист прав споживачів». Свої вимоги мотивує тим, що що кредитний договір № 102583847 від 17.12.2013 р. між Публічним акціонерним товариством «Банк Руский Стандарт» та [PERSON] був оформлений з порушенням вимог Цивільного кодексу України, Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 р. № 168; Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 р. № 1023-ХП. Вважає, що умови кредитного договору порушують його права, як споживача та не відповідають вимогам чинного законодавства. Спірний договір не містить умов або правил, які б регулювали відповідальність відповідача ні за невиконання, ні за неналежне виконання відповідачем умов договору, що є суттєвою умовою, тому договір в цілому суперечить п. 9 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а також статтям 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно з якими відповідач не повинен включати в договір зі споживачем умови, які є несправедливими, допускати дисбаланс прав та обов'язків на шкоду споживача та порушувати принцип рівності сторін договору. Також йому не була надана в належній і зрозумілій формі вся необхідна інформація про кредит, у тому числі не було надано розрахунки загальної вартості кредиту, не зазначено вартість всіх супутніх послуг. Кредитний договір взагалі не містить порядку зміни кредитного договору, який враховував би інтереси споживача, та не містить умови про порядок припинення договору. Розділом 4 оспорюваного договору встановлені умови, які не дають йому право вибору укладення страхових договорів зі страховими компаніями на свій розсуд, що суперечить Закону України «Про страхування». Він не був попереджений про відсутність в договорі умов, які є обов'язковими для договорів даного виду згідно законодавства, про наявність в договорі умов, які в порушення законодавства про захист прав споживачів є незаконними та несправедливими, обмежують його в правах та створюють істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін на користь банку. Зазначає, що банк ввів його в оману щодо законності укладання оспорюваного договору на таких умовах, порушивши при цьому ч. 1 ст. 230 ЦК України та ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Враховуючи те, що відповідач завідомо включив у кредитний договір пункти, що суперечать чинному законодавству та є несправедливими по відношенню до нього, просить суд визнати недійсним кредитний договір № 102583847 від 17.12.2013 р. між Публічним акціонерним товариством «Банк Руский Стандарт» та [PERSON]. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Збільшив їх, доповнивши вимогою про стягнення з відповідача на користь позивача в якості відшкодування завданої шкоди в порядку ст.ст. 216, 230 ЦК України 42161,96 грн. Представник відповідача в судовому засіданні проти вимог [PERSON] категорично заперечувала, вважаючи їх необґрунтованими та такими, що суперечать нормам чинного законодавства. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 17.12.2013 р. між Публічним акціонерним товариством «Банк Руский Стандарт» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 102583847, за умовами якого відповідач надав позивачу кошти в сумі 19980,00 грн. строком до 17.12.2015 року. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з частинами 1, 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Звертаючись до суду з позовом [PERSON] посилався на те, що умови кредитного договору порушують його права як споживача та не відповідають вимогам чинного законодавства. Оспорюваний договір в порушення статей 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів» містить несправедливі умови, які порушують принцип рівності сторін договору, не містить умов або правил, які б регулювали відповідальність відповідача, порядку зміни кредитного договору, який враховував би інтереси споживача, умови про порядок припинення договору, строк дії договору не встановлений. Також посилався на те, що йому не була надана в належній і зрозумілій формі вся необхідна інформація про кредит, у тому числі не було надано розрахунку загальної вартості кредиту, не зазначено вартість всіх супутніх послуг, і він не був попереджений про відсутність в договорі умов, які є обов'язковими для договорів даного виду згідно законодавства. Разом з тим, такі посилання позивача не ґрунтуються на законі та спростовуються умовами договору. Згідно зі ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов. Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін. Встановлено, що 17.12.2013 р. позивач звернувся в банк із підписаною ним заявою, яка містить пропозицію (оферту) про укладення кредитного договору, в якій позивач погоджувався з тим, що протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дати отримання банком заяви (оферти) банк має право акцептувати оферту шляхом відкриття банком поточного рахунку позивачу та зарахування на нього кредиту (п. 4.1. заяви (оферти) позивача). Правова природа правочину є юридичним фактом (ст. 11 ЦК України), що являє собою вольові дії, спрямовані на досягнення певного результату, тобто є обставиною, з настанням якої закон пов'язує виникнення, зміну або припинення цивільних правовідносин (ст. 202 ЦК України). Вольовою дією, а саме, підписанням та поданням до банку заяви (оферти), клієнт повною мірою підтверджував згоду з запропонованими нею умовами майбутнього кредитного договору. Згідно п. 4.1. заяви (оферти), банк прийняв (акцептував) її, здійснивши передбачені для цього дії, а саме, - відкрив рахунок позивачу, переказав на нього суму грошових коштів наданих в кредит у розмірі 19 980 (дев'ятнадцять тисяч дев'ятсот вісімдесят) гривень строком на 24 (двадцять чотири) місяці та

Outcome: dismissed