Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-15 00:00:00

24 грудня 2020 року [PERSON] звернулася до Деснянського районного суду міста Києва з позовною заявою до [PERSON] , в якій просила стягнути з відповідача аліменти на утримання дітей: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з дня подачі позовної заяви до досягнення двадцяти трьох років старшого сина [PERSON] , [INFO] та повноліття [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , у розмірі половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно. [PERSON] свої вимоги мотивує тим, що 23.12.2020 шлюб між нею та відповідачем розірвано за рішенням суду, однак фактично як родина вони не проживають разом з 01.01.2018. Від шлюбу мають трьох дітей [PERSON] ( [INFO] ), [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] ( [INFO] ). Діти проживають разом з позивачкою в квартирі її матері, при цьому обов`язки щодо утримання дітей відповідачем можливо було забезпечити лише шляхом стягнення з останнього аліментів. Позивачка зазначає, що з 17.08.2018 до повноліття старшого сина, отримувала аліменти на утримання спільних неповнолітніх дітей у розмірі половини доходу відповідача згідно з постановою про відкриття виконавчого провадження Деснянського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві № 57800677/9 від 28.11.2018, винесеною під час примусового виконання судового наказу № 754/11061/18 від 17.08.2018, виданого Деснянським районним судом міста Києва. Старший син, [PERSON] , продовжує навчання в Національному медичному університеті імені О.О. Богомольця на денній формі. Відповідач має науковий ступінь доктора медичних наук, офіційно працевлаштований, має стабільний дохід, тому, на думку позивача, він може сплачувати аліменти на утримання дітей. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 04.01.2021 відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У відзиві на позовну заяву відповідач вказує, що ним за період з 01.01.2018 по 30.09.2018 поштовим переказом на користь позивачки було перераховано кошти на суму 57500 гривень (при отриманому «на руки» доході 103052, 47 грн., що складає 55,6 % доходу відповідача). У жовтні місяці 2018 року, отримавши судовий наказ у справі № 754/11061/18 від 17 серпня 2018 року, не очікуючи, коли він набере чинності, відповідач одразу 10.09.2018 подав до бухгалтерії за місцем роботи заяву про відрахування 50 % заробітної плати на користь позивачки аліментів на утримання дітей. Також в період з жовтня 2018 року по 1 листопада 2019 року відповідач додатково сплачував 12,5 % доходу на користь позивачки відповідно до рішення суду у справі № 754/11063/18. Відповідач у відзиві на позовну заяву зазначає, що не заперечує (і не заперечував на момент подання позивачкою позовної заяви) проти сплати аліментів на утримання дітей у зазначений позивачем період та у зазначеному обсязі. Таким чином, відповідач вважає, що відсутній предмет спору та просить закрити провадження у справі. Також відповідачем подано клопотання від 08.02.2021, в якому він просить проводити розгляд справи за його відсутності, та вказує, що проти змісту позовних вимог не заперечує і не заперечував на момент подання позовної заяви позивачкою. У відповіді на відзив на позовну заяву позивачка вказує, що у 2018-2020 році до повноліття старшого сина ( [INFO] ) вона отримувала аліменти на утримання спільних неповнолітніх дітей у розмірі половини доходу відповідача, які відраховувались бухгалтерією за місцем роботи відповідача згідно з судовим наказом у справі № 754/11061/18 від 17.08.2018 та рішенням суду у справі № 754/11063/18 від 21.01.2019, згідно з постановами за виконавчими провадженнями Деснянського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві № 57800677/9 від 28.11.2018 та № 58838508 від 09.04.2019, що є не заслугою відповідача, а виконанням рішень суду. З 29 листопада 2020 року позивачка отримує аліменти тільки на середню доньку та молодшого сина. Тому це не є зловживанням права на звернення до суду, оскільки замість 50% від доходів відповідача на даний час вона отримує 33%. Відрахування вищевказаних аліментів не звільняє відповідача від обов`язку сплати аліментів на дитину, яка продовжує навчання згідно зі ст. 199 СК України. Таким чином, позивачка посилається на те, що між сторонами наявний предмет спору, у зв`язку з чим вона підтримує свої позовні вимоги. У запереченні на відповідь відповідач наголошує, що він не заперечував і не заперечує проти необхідності сплати аліментів на старшого сина [PERSON] до досягнення останнім 23-річного віку, та вважає, що предмет спору за цим позовом відсутній, а тому просить закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмету спору. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 02.03.2021 залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, [PERSON] . Згідно з заявою про зміну предмета позову від 12.03.2021 позивач просить змінити предмет позову «з стягнення аліментів та дітей» на «стягнення аліментів на повнолітнього сина, який продовжує навчання», а саме: позивач просить стягнути з відповідача аліменти на утримання повнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який продовжує навчання, з дня подачі позовної заяви (24.12.2020) до досягнення двадцяти трьох років, у розмірі 17 % доходу платника аліментів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно. У судове засідання 16.03.2021 з`явились позивачка та третя особа, які підтримали позовні вимоги. Відповідач до суду не з`явився, водночас, як зазначалося вище, відповідач просив проводити розгляд справи за його відсутності. Заслухавши пояснення позивачки та третьої особи, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке. З матеріалів справи вбачається, що 15.09.2001 між позивачкою та відповідачем укладено шлюб. У шлюбі у сторін народилось троє дітей: [PERSON] ( [INFO] ), [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] ( [INFO] ). За рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 23.12.2020 шлюб між сторонами розірвано. Також обидві сторони вказують, що перестали проживати разом як родина з 01.01.2018, при цьому діти проживають разом з матір`ю. 17.08.2018 Деснянським районним судом міста Києва видано судовий наказ у справі № 754/11061/18 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання спільних неповнолітніх дітей: [PERSON] ( [INFO] ), [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] ( [INFO] ) у розмірі половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, починаючи з 17 серпня 2018 року і до досягнення дітьми повноліття. Постановою старшого державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 28.11.2018 ВП № 5780067 відкрито виконавче провадження щодо виконання вказаного наказу. Відповідачем аліменти сплачувались, про що свідчать докази наявні в матеріалах справи. Вказана обставина також не заперечується позивачем. 29.11.2020 старшому сину сторін - [PERSON] виповнилось 18 років, а, отже, він досяг повноліття, у зв`язку з чим стягнення аліментів щодо його утримання припинено. Водночас стягнення аліментів на неповнолітніх дітей [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] ( [INFO] ) продовжується (33%). Предметом даного спору є стягнення з відповідача аліментів на утримання повнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який продовжує навчання, у розмірі 17 % з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного з дня подачі позовної заяви (24.12.2020) та до досягнення ним двадцяти трьох років. Згідно з довідкою № 75/л-1 від 13.11.2020, виданою Національним медичним університетом імені О.О. Богомольця (Медичний факультет № 1), [PERSON] є студентом 1 курсу 1 семестру 2020/2021 навчального року медичний факультет № 1; термін навчання з 01.10.2020 по 30.06.2026, денна форма навчання, IV рівень акредитації, навчання за рахунок коштів держбюджету, зарахований на навчання наказом № 273/л-1 від 05.09.2020. Водночас, відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 09.03.2021 № 822/С/26-15-52-04-20 інформація про доходи [PERSON] за період з 1 кварталу 2020 року по 4 квартал 2020 року відсутня. Щодо стану здоров`я дитини, то позивачка зазначає, що старший син [PERSON] має генетичне захворювання - синдром Жильбера, хронічний гастродуоденіт, ДЖВШ по гіпокінетичному типу, гіпербілірубінемію, хронічний холецистит, пароксизмальні розлади сну, цефалгії, ВСД за гіпертонічним типом, головний біль, пов`язаний з перенапруженням, сомнамбулізм, міопію високого ступеню з анізометропією, лівобічний сколіоз поперекового відділу хребта, кіфотичну деформацію грудного відділу хребта, сплощену деформацію грудної клітки з больовим синдромом, аномалію розвитку - відкритий крижовий канал, незрощення остистого відростку хребця L5, поліартрит, на підтвердження чого надала копії консультативних висновків лікарів, результатів лабораторних досліджень, виписки із історії хвороби стаціонарного хворого та акту обстеження стану здоров`я призовника. Позивачка зазначає, що всі троє дітей перебувають під диспансерним наглядом лікарів-неврологів, лікарів-гастроентерологів, лікарів-кардіоревматологів, лікарів-ортопедів- травматологів, лікарів-офтальмологів; потребують медичного спостереження, регулярного обстеження, лікування та реабілітації. З матеріалів справи вбачається, що відповідач - [PERSON] - офіційно працевлаштований, має стабільний дохід, обіймає посаду професора в Національному медичному університеті імені О.О. Богомольця. Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 Сімейного кодексу України (далі - СК України), яка, зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 СК України). Відповідно до ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, що продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років. Обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, що перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) існування потреби у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та своїх повнолітніх дітей). Вказані правові позиції викладені у постановах Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 635/1139/17 (провадження № 61-350св17) та від 04 серпня 2020 року у справі № 489/100/18 (провадження № 61-1354св20). Згідно зі ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Відповідно до ст. 201 СК України до відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187, 189-192 і 194-197 цього Кодексу. Статтею 182 СК України встановлено, обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Так, відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. При встановленні потреби в утриманні повнолітньої дитини суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють її дохід, обов`язок обох батьків із надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати. Оцінюючи всі зібрані у справі докази, враховуючи те, що син відповідача - [PERSON] - досяг повноліття, але не досяг двадцяти трьох років, продовжує навчання у навчальному закладі, і тому не може працевлаштуватись, перебуває на утриманні матері, зважаючи на матеріальний стан платника аліментів, який не заперечує щодо сплати аліментів на сина, який продовжує навчання, з урахуванням сплати ним аліментів на двох інших неповнолітніх дітей, суд приходить до висновку, що стягнення аліментів у розмірі 17 % з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дати подання позову і до досягнення дитиною двадцяти трьох років, будуть відповідати вимогам закону та принципу розумності. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до положень частин першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За приписами частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як вбачається із матеріалів справи, як позивачкою, так і відповідачем були наведені у заявах по суті спору доводи, міркування, обставини, а також надавались до суду низка документів, які стосуються спільного проживання під час шлюбу, а також відносин, які склалися між ними після припинення їхнього спільного проживання як родини, однак наведені доводи, міркування і документи не можуть бути прийняті судом до уваги як докази у цій справі, оскільки не стосуються предмету позову, а саме стягнення аліментів на дитину, яка продовжує навчання. Відповідач неодноразово вказував про необхідність закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмету спору, зважаючи на ту обставину, що він проти змісту позовних вимог не заперечує і не заперечував на момент подання позовної заяви позивачкою. Проте доводи відповідача про відсутність предмету спору суд вважає помилковими з огляду на таке. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частинами першою, третьою статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України передбачено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору. Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. Відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Поряд з цим за змістом пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України суд може закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо встановить, що предмет спору був відсутній на час пред`явлення позову. Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті наведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні). Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо. Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 456/847/18 та від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19-ц. З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що відсутність заперечень з боку відповідача щодо стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання, не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору у справі. Водночас ініціювання позивачкою звернення до суду з позовом про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання, вказує, що на момент звернення до суду з таким позовом предмет спору був наявний. Отже, оскільки позивачка звернулася з позовом до суду 24.12.2020, тобто після досягнення найстаршим сином [PERSON] повноліття та після припинення виплати аліментів на його утримання як неповнолітньої дитини, тому суд вважає, що на момент її звернення з позовом та, як наслідок, на момент ухвалення рішення у цій справі, предмет спору між сторонами існує, у зв`язку з чим підстав для закриття провадження у справі згідно з п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України немає. З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на повнолітнього сина, який продовжує навчання, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідач у заявах по суті (у відзиві на позовну заяву та у запереченні на відповідь) просить суд постановити окремі ухвали про встановлення факту недостовірності інформації, зазначеної у позовній заяві позивачкою, та зобов`язати останню спростувати вказану інформацію. Згідно з ч. 1- 3 ст. 262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу. Суд може постановити окрему ухвалу у випадку зловживання процесуальними правами, порушення процесуальних обов`язків, неналежного виконання професійних обов`язків (в тому числі, якщо підписана адвокатом чи прокурором позовна заява містить суттєві недоліки) або іншого порушення законодавства адвокатом або прокурором. Суд може постановити окрему ухвалу щодо державного виконавця, іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця та направити її органам, до повноважень яких належить притягнення таких осіб до дисциплінарної відповідальності, або органу досудового розслідування, якщо суд дійде висновку про наявність в діях (бездіяльності) таких осіб ознак кримінального правопорушення. Як слідує із матеріалів справи, у заявах по суті спору обидві сторони викладають серед іншого також обставини, які не стосуються предмету позову - стягнення аліментів на дитину, яка продовжує навчання, а пов`язані із відносинами, які склалися особисто між позивачкою та відповідачем. У зв`язку з цим, суд не вбачає передбачених статтею 262 ЦПК України підстав для постановлення окремої ухвали. Згідно зі ст. 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь держави судовий збір, від сплати якого позивачка була звільнена відповідно положень п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Outcome: approved