Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-11 00:00:00

25.05.2017 року до Дзержинського районного суду м. Харкова звернувся керівник Харківської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Харківської міської ради, Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю Харківської міської ради з позовом до [PERSON] про заборону експлуатації будівлі. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 04.07.2011 у справі №2-5292/11 задоволено позов [PERSON] до Харківської міської ради про визнання права власності на самочинне будівництво. Визнано за [PERSON] право власності на самочинно побудований будинок літ. «Д-2» житловою площею 117,5 кв.м. загальною площею 348,7 кв.м. з прибудованими літ. «д» та «д1» по вул. Заліська, 26 у м. Харкові. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 30.11.2016 відмовлено у задоволенні заяви заступника керівника Харківської місцевої прокуратури №1 про перегляд вказаного заочного рішення суду. Заочне рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 04.07.2011 у справі №2-5292/11 ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, заступником керівника Харківської місцевої прокуратури №1 подавалась апеляційна скарга. Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 23.12.2016 у справі 2-5292/11 відмовлено у відкритті апеляційного провадження. Дзержинським районним судом м. Харкова по справі №2-5292/1 1 встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 25.06.2005 [PERSON] на праві власності належить житловий будинок з надвірними будівлями по вул. Заліській, 26 в м. Харкові на земельній ділянці площею 995 кв. м., зареєстрованій згідно з рішенням виконкому Дзержинського району № 20 від 26.07.1995. На підставі рішення Харківської міської ради №85/07 від 25.04.2007 [PERSON] стала власником земельної ділянки площею 0,1000 га у м. Харкові по вул. Заліська, 26 з цільовим призначенням: обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Протягом 2006-2011 років [PERSON] за власні кошти побудувала другий житловий будинок літ. «Д-2» житловою площею 117,5 кв. м., загальною площею 348, 7 кв.м. з прибудовами літ. «д» та літ. «ді» по вул. Заліська, 26 у м. Харкові. На цей час, відповідно до даних з Реєстру дозвільних документів Державної архітектурно-будівельної інспекції України, інформація щодо наявності права на виконання будівельних робіт та прийняття в експлуатацію у встановленому законом порядку спірної будівлі літ. «Д-2», яка знаходиться за адресою: вул. Заліська, 26, у м. Харкові відсутня. В Реєстрі дозвільних документів відсутня інформація стосовно повідомлень про початок виконання підготовчих і будівельних робіт, зареєстрованих декларацій про початок виконання підготовчих і будівельних робіт, виданих дозволів на виконання будівельних робіт, зареєстрованих декларацій про готовність обєкта до експлуатації та інших дозвільних документів стосовно обєктів по вказаній адресі. Факт визнання стану об'єкту як закінченого будівництвом може встановлюватися тільки Інспекцією виключно в ході проходження встановленої законодавством процедури прийняття об'єкту в експлуатацію. Отже, враховуючи, що обєкт не було прийнято в експлуатацію позивач просить заборонити [PERSON] експлуатацію будівлі літ. «Д-2», яка знаходиться за адресою: вул. Заліська, 26, у м. Харкові шляхом заборони користування зазначеною будівлею, розпорядження нею, в тому числі будь-яким чином передавати її у володіння та користування третім особам, до введення об'єкту в експлуатацію у встановленому законодавством порядку. В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримав, просив задовольнити. Представник відповідача проти позову заперечував, вказав про відсутність підстав для його задоволення, та надав суду письмові заперечення. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, дійшов до наступного. Суд, дослідивши доводи позивача, представника відповідача та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно зі\~статтею 213 ЦПК України\~рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі\~статтею 214 ЦПК України\~під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Відповідно до\~статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов'язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Відповідно до частини 1\~статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до\~статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За положенням\~статті 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено\~статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений\~статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Як встановлено матеріалами справи та ніким не заперечувалось, заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 04.07.2011 у справі №2-5292/11 задоволено позов [PERSON] до Харківської міської ради про визнання права власності на самочинне будівництво. Визнано за [PERSON] право власності на самочинно побудований будинок літ. «Д-2» житловою площею 117,5 кв.м. загальною площею 348,7 кв.м. з прибудованими літ. «д» та «д1» по вул. Заліська, 26 у м. Харкові.(а.с. 11-12) Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 30.11.2016 відмовлено у задоволенні заяви заступника керівника Харківської місцевої прокуратури №1 про перегляд вказаного заочного рішення суду.(а.с.13) Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 23.12.2016 у справі 2-5292/11 відмовлено у відкритті апеляційного провадження.(а.с.14-15) Позивач в своїй заяві зазначає, що рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 04.07.2011 у справі №2-5992/11 ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права. Однак, суд звертає увагу, що Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 04.07.2011 у справі №2-5292/11 на даний час вже набрало законної сили. Відповідно до ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є, серед іншого, обов'язковість судового рішення. Відповідно до ст. 129 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов'язковим до виконання. Відповідно до ст. 13 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Обов'язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Судові рішення не можуть бути переглянуті іншими органами чи особами поза межами судочинства, за винятком рішень про амністію та помилування. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання. Стосовно тверджень позивача про те, що обєкт «будівлю літ. «Д-2», яка знаходиться за адресою: вул. Заліська, 26, у м. Харкові» не було прийнято в експлуатацію. Також позивач вказує про те, що відповідно до даних з Реєстру дозвільних документів Державної архітектурно-будівельної інспекції України, інформація щодо наявності права на виконання будівельних робіт та прийняття в експлуатацію у встановленому законом порядку спірної будівлі літ. «Д-2», яка знаходиться за адресою: вул. Заліська, 26, у м. Харкові відсутня. В Реєстрі дозвільних документів відсутня інформація стосовно повідомлень про початок виконання підготовчих і будівельних робіт, зареєстрованих декларацій про початок виконання підготовчих і будівельних робіт, виданих дозволів на виконання будівельних робіт, зареєстрованих декларацій про готовність обєкта до експлуатації та інших дозвільних документів стосовно обєктів по вказаній адресі. Також заявник посилається на норми Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Однак з такою позицією погодитись неможливо з огляду на наступне. Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» набув чинності у березні 2011 року. В межах судової справи «2-5292/11 встановлено, що реконструкція житлового домоволодіння здійснена у 2010 році. Відповідно до ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до ст. 375 ЦК України, власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності. на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Відповідно до ст. 90 Земельного кодексу України, власники земельних ділянок мають право споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належала земельна ділянка площею 0,1000 га по вул. Заліська, 26 у м. Харкові з призначенням «для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд». Згідно з наявною технічною документацією, за вказаною вище адресою, знаходиться житловий будинок з прибудовами, що цілком відповідає цільовому призначенню землі. Наявними висновками встановлено, що об'єкти нерухомості відповідають встановленим архітектурним, будівельним, санітарним, екологічним та іншим нормам і правилам. Зазначений факт підтверджено судовим рішенням по справі №2-5992/11. Відповідно до 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно із «Тимчасовим положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно» (діяло станом на 2011 рік), рішення суду про визнання права власності на об'єкти нерухомого майна є правовстановлювальним документом, на підставі якого проводиться державна реєстрація права власності на нерухоме майно. Отже, Відповідачем станом на 2011 рік було у законний спосіб підтверджено право власності та здійснено подальшу реєстрації такого права. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у ного здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Відповідно до ст. 41 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності», державний архітектурно-будівельний контроль - це сукупність заходів, спрямованих на дотримання замовниками, проектувальниками, підрядниками та експертними організаціями вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил під час виконання підготовчих та будівельних робіт. Відповідно до ч. З ст. 41 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності», посадові особи органів державного архітектурно-будівельного контролю під час перевірки мають право, серед іншого, забороняти за вмотивованим письмовим рішенням експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, не прийнятих в експлуатацію. Таким чином, діюче законодавство передбачає можливість заборонити експлуатацію за лише за вмотивованим письмовим рішенням уповноваженого органу за наявності суттєвих порушень будівельних норм, стандартів і правил. Враховуючи вищевикладене, у задоволенні позовної заяви керівника Харківської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Харківської міської ради, Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю Харківської міської ради до [PERSON] про заборону експлуатації будівлі - відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed