Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-19 00:00:00

24.11.2014 року позивач звернулася до суду з даним позовом, в якому просить виселити відповідача з житлового будинку [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення, який належить їй на праві приватної власності. В обґрунтування своїх вимог посилаються на те, що вони з відповідачем проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу в даному будинку з 2004 року. Також вона має сина [PERSON], 2004р.нар., який проживає з ними. Проте, на протязі останніх двох років відповідач систематично порушує правила співжиття, що не дає можливості подальшого сумісного проживання. Позивач та її представник [PERSON] в суді підтримали текст позовної заяви, підтвердивши обставини викладені в ній, просили задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач та його представник [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали, пояснивши, що сварка мала місце лише в серпні 2014 року, після чого відносини нормалізувались, а з позовом [PERSON] звернулась лише в кінці листопада 2014 року. Більше того, для виселення особи у відповідності з вимогами ст.116 ЖК України необхідна систематичність порушень, а позивачем та її представником не надано підтверджень навіть одного випадку порушення правил співжиття. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] зазначили, що відносини між сторонами нормальні, погіршення відносин між ними було в серпні, але потім все нормалізувалось. [PERSON] працьовитий, зробив дома ремонт. Зі слів [PERSON], їм відомо, що [PERSON] випиває та розпускає руки. Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав. Встановлено, що позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS], як вбачається з Свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.11.2006 року. В даному будинку разом з позивачем проживають: син позивача [PERSON], 2004р.нар., та співмешканець [PERSON], 1957р.нар., відповідач по справі, згідно Довідки виконавчого комітету Вороньківської сільської ради Бориспільського району Київської області № 1540 від 12.11.2014 року. В силу ч.1 ст.116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. У відповідності зі ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Відповідно до ст.321 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, інакше як у випадках і в порядку передбаченому законодавством. Як зазначено в ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. На відповідача були складені та передані до суду адмінматеріали за насильство в сім ї, а також проведена профілактична співбесіда працівниками служби у справах дітей та сім ї Бориспільської РДА Київської області, що підтверджується листами та висновками Бориспільського МВ і листом служби у справах дітей та сім ї. Проте, підтверджень притягнення до адміністративної відповідальності відповідача ні позивачем, ні її представником надано не було, а відповіді компетентних органів про вжиті заходи не є такими. Як роз яснив Пленум Верховного Суду України в п.17 Постанови «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12.04.1985 року, при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Доказом застосування мір попередження і громадського впливу можуть служити постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, офіційні застереження, рішення суду або третейського суду про притягнення до відповідальності, протоколи або постанови громадських організацій, трудових колективів, що засудили дії винного. Одні лише факти звернення у відповідні органи зі скаргами на порушення правил суспільного співжиття без застосування до винного заходів впливу цими органами не є підставою для виселення. Крім того, як вбачається з характеристики відповідача, останній по місцю проживання характеризується посередньо, спиртними напоями не зловживає, скарг до виконкому сільської ради на нього з приводу протиправної поведінки не надходило. Дані обставини також підтвердили свідки в судовому засіданні. Таким чином, на підставі доказів по справі, та того, що позивачем та її представником не доведено систематичності порушень відповідачем правил співжиття та притягнення останнього в звязку з цим до адміністративної відповідальності, в задоволенні позову необхідно відмовити. Судові витрати у вигляді судового збору, сплачені позивачем при подачі позову, відповідно до ст.88 ЦПК України, необхідно віднести на рахунок останньої, так як позов задоволенню не підлягає. З урахуванням викладеного, на підставі п.17 Постанови Пленуму ВСУ «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12.04.1985 року; ст.116 ЖК України, ст.ст.321, 391 ЦК України, ст.ст.10, 57-60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

Outcome: dismissed