Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-02 00:00:00

25.09.2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення втрат від інфляції, трьох процентів річних та процентів за користування позикою. В обґрунтування позову, з урахуванням уточненої позовної заяви, зазначено, що 23 серпня 2002 року між сторонами було укладено договір позики, за яким позивач передав у власність відповідача грошові кошти в розмірі 121 000,00 доларів США, що складало еквівалент 650 980,00 гривень, а відповідач зобов`язався повернути позивачу суму боргу за першою вимогою. На підтвердження укладення договору позики та його умов була складена розписка позичальника. 17 січня 2005 року позивач звернувся із вимогою до відповідача про повернення суми боргу. Проте, вказана вимога була залишена позичальником без відповіді. Внаслідок цього, через 30 календарних днів після вимоги позивача, тобто 16 лютого 2005 року, наступило прострочення боржника. Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 02 липня 2008 року у справі № 22-2084/2008 стягнуто з відповідача на користь позивача суму боргу в розмірі 586 765,30 гривень. З цієї суми боржник сплатив 03.04.2015 року 2514,11 гривень, а решту суми, присудженої до стягнення судом у 2008 році, сплатив лише 17.09.2018. Позивач посилається на положення ч. 1 ст. 1048 ЦК України, на підставі яких ним заявлена вимога про стягнення процентів за користування позикою, а також на ч.2 ст.625 ЦК України, на підставі яких ним заявлені вимоги про стягнення втрат від інфляції. На підставі викладених положень чинного законодавства, просить суд стягнути з відповідача на свою користь 233116,23 гривень втрат від інфляції, 40289,32 гривень трьох процентів річних, 198230,93 гривень процентів за користування позикою, що всього становить 471636 (чотириста сімдесят одна тисяча шістсот тридцять шість) гривень 48 копійок. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 19 листопада 2018 року по справі відкрите провадження, ухвалено справу розглядати за правилами загального позовного провадження. Справу призначено у підготовче судове засідання на 01.02.2019 року на 10 год. 00 хв. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 29 липня 2019 року призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача надав заяву про розгляд справи за його відсутності. На задоволенні позову наполягає. Представник відповідача надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Просить суд закрити провадження по справі в частині застосування ст. 625 ЦК України стягнення 3% річних. Просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог в частині стягнення відсотків на підставі ст..1048 ЦК України. Застосувати позовну давність до вимог про стягнення інфляційних витрат. Відтак, суд розглянув справу за наявними в ній матеріалами, і на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписуючого пристрою не здійснювалося. Дослідивши письмові докази по справі та всі обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, врахувавши предмет та підставу позову, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступних підстав. Відповідно до положень ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справ або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд, відповідно до ст. ст. 81 , 13, ч. 5 ст. 263 ЦПК України розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Положення ст. 4 ЦПК України , ст. 15 ЦК Україні, а також положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантують кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав а також охоронюваних законом інтересів судом. Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов`язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині надання доказів на підтвердження позовних вимог. Як вбачається з матеріалів справи, 23 серпня 2002 року між сторонами було укладено договір позики, за яким позивач передав у власність відповідача грошові кошти в розмірі 121 000,00 доларів США, що складало еквівалент 650 980,00 гривень, а відповідач зобов`язався повернути позивачу суму боргу за першою вимогою. На підтвердження укладення договору позики та його умов була складена розписка позичальника. 17 січня 2005 року позивач звернувся із вимогою до відповідача про повернення суми боргу. Проте, вказана вимога була залишена позичальником без відповіді. Внаслідок цього, через 30 календарних днів після вимоги позивача, тобто 16 лютого 2005 року, наступило прострочення боржника. Вищезазначені обставини були встановлені рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 02 липня 2008 року у справі № 22-2084/2008, яким було вирішено стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу в розмірі 586 765,30 гривень. Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Однак, рішення Апеляційного суду Запорізької області від 02 липня 2008 року у справі № 22-2084/2008 було виконано несвоєчасно, а саме: 03.04.2015 року відповідачем сплачено 2514,11 гривень, а решту суми, присудженої до стягнення судом у 2008 році, відповідачем було сплачено лише 17.09.2018 році. Вищевказані фактичні обставини справи сторонами не оспорюються. Водночас, між сторонами є спір щодо правомірності нарахування втрат від інфляції, трьох процентів річних та процентів за користування позикою. Вирішуючи даний спір, суд виходить з наступного. Суд вважає, що позовна вимога про стягнення втрат від інфляції підлягає задоволенню. Перш за все, судом встановлено, що позовна вимога про стягнення втрат від інфляції позивачем раніше жодного разу не заявлялася. Навпаки, позивач заявляв позовну вимогу про стягнення курсової різниці, проте в її задоволенні було відмовлено рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 17 травня 2017 року у справі № 331/4387/16-ц. У вказаному рішенні суд апеляційної інстанції зазначив наступне: «...щодо позовних вимог в частині стягнення курсової різниці, то слід зазначити, що за ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення...». Таким чином, суд апеляційної інстанції встановив, що правильним способом захисту порушеного права позивача в даному випадку є не стягнення курсової різниці, а стягнення втрат від інфляції. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Верховний Суд в своїй постанові від 03 липня 2019 року у справі № 331/4387/16-ц зазначив, що оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статті 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і три проценти річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Позовна вимога про стягнення втрат від інфляції в даній справі заявлена не за весь час прострочення, а лише за 3 останні роки, що передували зверненню до суду. Інфляція позивачем обчислена за період з вересня 2015 року по вересень 2018 року. Листом від 03.04.1997 № 62-97р Верховний Суд України зазначив, що для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно помісячні індекси, які становлять відповідний період, перемножити між собою. Використовуючи дані Державної служби статистики України, сукупний індекс інфляції за період з вересня 2015 року по вересень 2018 року становить 1,399 (або в переведенні на процентне значення 139,9 %), що обчислюється шляхом перемноження індексів інфляції за всі місяці з вересня 2015 року по вересень 2018 року. У вказаний період сума боргу у гривнях становила 584251,19 гривень. Помноживши цю суму на сукупний індекс інфляції (тобто 584251,19 Х 1,399), отримується число 817367,42 гривень, - це є сумою боргу з урахуванням інфляції. Віднявши з суми 817367,42 суму 584251,19, отримується число 233116,23 гривень, - це є втратами від інфляції за період з вересня 2015 року по вересень 2018 року. Таким чином, з відповідача на користь позивача належить стягнути суму втрат від інфляції за період з вересня 2015 року по вересень 2018 року в розмірі 233116,23 гривень. Водночас, суд вважає, що позовна вимога про стягнення процентів за користування позикою не підлягає задоволенню. Так, суд враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18. У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Судом встановлено, що вимога до позичальника була пред`явлена 17 січня 2005 року, тому після цього нарахування процентів за користування позикою (згідно статті 1048 ЦК України) припиняється. Аналогічного висновку дійшов Запорізький апеляційний суд в своїй постанові від 15 жовтня 2019 року у справі № 331/4387/16-ц. Водночас, позивачем заявлено до стягнення проценти за користування позикою за період з 27 травня 2016 року по 17 вересня 2018 року, але в цей період, згідно наведених вище позицій Великої Палати Верховного Суду та Запорізького апеляційного суду, нарахування процентів за користування позикою вже не проводиться. Таким чином, в задоволенні позовної вимоги про стягнення процентів за користування позикою за період з 27 травня 2016 року по 17 вересня 2018 року в розмірі 198230,93 гривень суд відмовляє. Крім того, суд вважає, що в частині позовної вимоги про стягнення 40289,32 гривень трьох процентів річних провадження у справі підлягає закриттю, виходячи з наступного. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами. Постановою Запорізького апеляційного суду від 15 жовтня 2019 року у справі №\~331/4387/16-ц було вирішено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 3 % річних за прострочку виконання зобов`язання за період з 18.02.2005 року по 15.10.2019 року у сумі 257054,52 грн. В даній справі, позивачем заявлено до стягнення 3 % річних за період з 31 травня 2016 року по 17 вересня 2018 року. Водночас, у справі № 331/4387/16-ц на цей час вже ухвалено постанову про стягнення 3% річних, в тому числі й за той період, який заявлений у даній справі. Таким чином, в частині позовної вимоги про стягнення 40289,32 гривень трьох процентів річних провадження у справі слід закрити на підставі п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України. Розподіл судових витрат здійснюється пропорційно позовній вимозі, яка задоволена, позовній вимозі, в задоволенні якої відмовлено, та позовній вимозі, за якою закрито провадження. Так, позивачем було сплачено 4716,37 гривень судового збору. При цьому, ціна позову становить 471636,48 гривень. З них судом задовольняється 233116,23 гривень. Таким чином, з відповідача на користь позивача належить стягнути: 4716,37 / 471636,48 Х 233116,23 = 2331,17 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: partial