Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-12 00:00:00

26 березня 2019 року заявники [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду із заявою, в якій просять: встановити юридичний факт отримання мінно-вибухової травми (відкритого вогнепального перелому с/з кісток лівої гомілки зі зміщенням) [PERSON] , [INFO] , [INFO] в с. Новолуганське Бахмутського району Донецької області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України; встановити юридичний факт отримання мінно-вибухової травми (обширної, вогнепальної розтрощеної рани правої тім`яної області, струсу головного мозку) [PERSON] , [INFO] , [INFO] в с. Новолуганське Бахмутського району Донецької області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. В обґрунтування заяви зазначають, що вони, [PERSON] та його дружина [PERSON] , зареєстровані разом за адресою: [ADDRESS] . Будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] належить заявникам на праві спільної сумісної власності. Земельна ділянка, на якій побудований вказаний будинок, належить заявнику [PERSON] на праві приватної власності. 18 грудня 2017 року належний заявникам будинок, що знаходиться за загаданою вище адресою, був повністю зруйнований (включаючи фундамент). Також зруйноване все майно, що знаходилося всередині будинку, а саме: побутова техніка, меблі, особисті речі, одяг, документи тощо. Частково зруйновані господарчі споруди та літня кухня, огорожа, теплиця, гараж. Крім того, під час потрапляння снаряду у будинок заявників заявник [PERSON] : отримав відкритий перелом лівої гомілки, ЗЧМТ, осколкове поранення лівої потиличної області та був госпіталізований до травматологічного відділення Бахмутської ЦМЛ. Його дружина [PERSON] отримала МВТ, обширну підшкірну гематому та була госпіталізована до травматологічного відділення Світлодарської ЦМЛ. У результаті зазначених травм у заявників з`явилися побічні наслідки у вигляді слабкості, тиску, головного болю, задишки. Їхній психологічно-емоційний стан змінився на емоційно-нестійкий, з`явилася боязнь замкнутого простору та гучних звуків, порушився сон та координація руху у дружини. Лікування продовжують самостійно. Більше грошей тепер витрачається на ліки для них з дружиною. На даний час стан здоров`я заявників є незадовільним. Заявник [PERSON] є непрацездатним та пенсіонером. Операції та лікування для них проводилися безкоштовно. Травми значно змінили їхній звичний спосіб життя. Оскільки їхній будинок був повністю зруйнований, то на теперішній час вони проживають разом з їхнім сином за адресою: [ADDRESS] . Крім того, 08 лютого 2018 року заявниками було подано заяви до слідчого відділу 2 Управління (з дислокацією у м. Маріуполь Донецької області) ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях, у відповідь на які їм повідомлено, що їх було визнано потерпілими у кримінальному провадженні № 201750150002992 від 19 грудня 2017 року, долученого до кримінального провадження № 42014051100000037 від 24 квітня 2014 року за фактом отримання поранення у вигляді мінно-вибухової травми, а саме: відкритого вогнепального перелому с/з кісток лівої гомілки зі зміщенням та мінно-вибухової травми, а саме: обширної, вогнепальної розтрощеної рани правої тім`яної області, струсу головного мозку, а також руйнування житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . При цьому, заявник [PERSON] звернувся до державних органів з проханням вирішити питання про надання їм фінансової допомоги для будівництва зруйнованого будинку (згідно кошторисної документації) чи виплати їм грошової компенсації у розмірі середньостатистичної вартості житла по Донецькій області згідно чинного законодавства. Однак, у листах-відповідях містилася інформація про те, що питання щодо порядку та джерел фінансування відновлювальних робіт по об`єктах приватного сектору, які були пошкоджені (зруйновані) під час проведення бойових дій на теперішній час на державному рівні не вирішене. Отже, вважає, що саме в результаті збройної агресії та воєнного конфлікту, який був розпочатий Російською Федерацією проти України, вони отримали мінно-вибухові травми 18 грудня 2017 року в с. Новолуганське Бахмутського району Донецької області. Проте, жоден із виданих їм медичних документів не визначає причинно-наслідкового зв`язку між травмами, які вони отримали 18 грудня 2017 року в с. Новолуганське Бахмутського району Донецької області, і збройною агресією Російської Федерації проти України, що необхідно їм для досягнення мети цього звернення набуття ними статусу жертв міжнародного збройного конфлікту. Вважають, що внаслідок саме військової агресії Російської Федерації на території Донецької області України було порушено їхнє право на життя і здоров`я, передбачене статтею 27 Конституції України, ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року. Їхнє звернення в порядку окремого провадження до суду із заявою про встановлення юридичного факту того, що мінно-вибухові травми отримані ними внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України, обумовлено тим, що вони мають на меті визначити свій статус як осіб, на яких поширюється дія Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол І) від 08 червня 1977 року. Підтвердження цього статутсу обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених зазначеним Протоколом І, іншими нормами національного та міжнародного права. Зазначають, що встановити факт отримання ними мінно-вибухових травм саме внаслідок військової агресії Російської Федерації можливо лише у судовому порядку, окільки іншого порядку встановлення такого факту чинним законодавством України не передбачено. Ухвалою судді Радченко Л.А. від 22 квітня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. 19 серпня 2019 року справу прийнято до провадження судді Медінцевої Н.М. у зв`язку з відставкою судді Радченко Л.А. Заявники [PERSON] , [PERSON] у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце судового засідання були повідомлені належним чином. Представник заявників [PERSON] у судове засідання не з`явився. Про дату, час і місце судового засідання його було повідомлено належним чином. 13 листопада 2019 року надав суду заяву про розгляд справи без його участі та без участі заявників [PERSON] , [PERSON] , вимоги заяви підтримує та просить їх задовольнити. Представник заінтересованої особи Міністерства соціальної політики України у судове засідання не з`явився. Про дату, час і місце судового засідання заінтересовану особу було повідомлено належним чином. 03 вересня 2019 року за № 27539 від директора Департаменту [PERSON] О. до суду надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника Мінсоцполітики. Представник заінтересованої особи Російської Федерації у судове засідання не з`явився. Про дату, час і місце судового засідання заінтересовану особу було повідомлено належним чином. Однак, заінтересована особа участі представника у судовому засіданні не забезпечила, заяв та клопотань до суду не подавала. Згідно зі ст. 223 ЦПК України, їх неявка у судове засідання не перешкоджає розгляду справи по суті. Відповідно до ст. 247 ч. 2 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що заявник [PERSON] народився [INFO] в с. Зимовники Зимовниківського району Ростовської області та зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 25-26); заявник [PERSON] народилася [INFO] у м. Приморсько-Ахтарськ Краснодарського краю та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 27-28). Відповідно до копії свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 25 вересня 1964 року, [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 25 вересня 1964 року (а.с. 24). Згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від [INFO] лютого 1996 року, будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] , належить заявникам [PERSON] та [PERSON] на праві приватної спільної сумісної власності (а.с. 29-32). Земельна ділянка площею 0,2156 га, розташована на території [ADDRESS] , належить заявнику [PERSON] на праві приватної власності (а.с. 33-40). Відповідно до акту обстеження технічного стану будівель житлового фонду Новолуганської сільської ради Бахмутського району Донецької області з метою визначення збитків, понесених в результаті надзвичайної ситуації, що склалася 18 грудня 2017 року в результаті обстрілу селища Новолуганське під час проведення антитерористичної операції, без дати та номеру, на земельній ділянці, розташованій за адресою: [ADDRESS] , розташований житловий будинок, який належить [PERSON] та [PERSON] на праві приватної спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28 лютого 1996 року. Будинок цегляний. Загальна площа будинку 81,8 м?, житлова площа 44,0 м?. Також не земельній ділянці розташовані літня кухня, сарай, льох, гараж, огорожа. В результаті обстрілу 18 грудня 2017 року, в результаті прямого влучення, вищезазначений будинок був повністю зруйнований, в тому числі і фундамент будинку. Також зруйноване все майно, що знаходилося всередині будинку, а саме: побутова техніка, меблі, особисті речі, одяг, документи тощо. Частково зруйновані господарчі споруди та літня кухня, огорожа, теплиця, гараж. Власник оцінює спричинену шкоду у 1\~000\~000 гривень (а.с. 89-90). Згідно з актом матеріального обстеження від 12 січня 2018 року № 95/02-14, складеним депутатами Новолуганської сільської ради, на даний момент у будинку зареєстровані та фактично постійно проживають: [PERSON] , [INFO] , та його дружина [PERSON] , [INFO] , які є пенсіонерами. Дохід сім`ї складається з пенсії та доходів від оренди земельного паю. У зв`язку з чим, депутати клопочуть про виплату матеріальної допомоги [PERSON] для ліквідації наслідків (руйнувань будинку) надзвичайної ситуації, що склалася 18 грудня 2017 року в результаті обстрілу с. Новолуганське під час проведення антитерористичної операції (а.с. 91). У судовому засіданні встановлено, що під час потрапляння снаряду у будинок заявників 18 грудня 2017 року заявник [PERSON] : отримав відкритий перелом лівої гомілки, ЗЧМТ, осколкове поранення лівої потиличної області та був госпіталізований до травматологічного відділення Бахмутської ЦМЛ, а його дружина [PERSON] отримала МВТ, обширну підшкірну гематому та була госпіталізована до травматологічного відділення Світлодарської ЦМЛ, про що зазначено, зокрема, у витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні № 42014051100000037 від 24 квітня 2014 року (а.с. 92-95). Відповідно до довідки Комунального закладу «Світлодарська міська лікарня» від 12 січня 2018 року, [PERSON] з 18 грудня 2017 року перебував на стаціонарному лікуванні у хірургічному відділенні з діагнозом мінно-вибухова травма: відкритий вогнепальний перелом с/з кісток лівої гомілки зі зміщенням (постраждав внаслідок обстрілу в с. Новолуганське 18 грудня 2017 року приблизно о 16-45 год) (а.с. 96). Згідно з випискою із медичної карти стаціонарного хворого № 3308/1521 від 09 січня 2018 року, [PERSON] у період з 18 грудня 2017 року по 09 січня 2018 року перебувала на стаціонарному лікуванні в КЗ «Світлодарська м/л» у зв`язку із отриманням мінно-вибухової травми: обширна, вогнепальна розтрощена рана правої тім`яної області, струс головного мозку. Зазначено, що вказана травма була отримана нею в результаті обстрілу в с. Новолуганське 18 грудня 2017 року (а.с. 97-98). У зв`язку із цим, 08 лютого 2018 року заявниками було подано заяви до слідчого відділу 2 Управління (з дислокацією у м. Маріуполь Донецької області) ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях. Зі змісту листів-відповідей від 16 лютого 2018 року № 78/2/13-724 нт та від 16 лютого 2018 року № 78/2/13-725 нт видно, що заявників [PERSON] та [PERSON] було визнано потерпілими у кримінальному провадженні № 2017050150002992 від 19 грудня 2017 року, долученого до кримінального провадження № 42014051100000037 від 24 квітня 2014 року за фактом отримання [PERSON] поранення у вигляді міновзривної травми, а саме: відкритого вогнепального перелому с/з кісток лівої гомілки зі зміщенням, та фактом отримання [PERSON] міновзривної травми, а саме: обширної, вогнепальної розтрощеної рани правої тім`яної області, струсу головного мозку, а також руйнування житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , який належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с. 99-100). При цьому, заявник [PERSON] звертався до голови Донецької обласної військово-цивільної адміністрації Жебрівського П.І. та голови Бахмутської районної державної адміністрації Донецької області Єрохіної Т.І. з проханням вирішити питання про надання їм фінансової допомоги для будівництва зруйнованого будинку (згідно кошторисної документації) чи виплати їм грошової компенсації у розмірі середньостатистичної вартості житла по Донецькій області згідно чинного законодавства (а.с. 101-102). Однак, у листах-відповідях вищевказаних державних органів містилася інформація про те, що питання щодо порядку та джерел фінансування відновлювальних робіт по об`єктах приватного сектору, які були пошкоджені (зруйновані) під час проведення бойових дій на теперішній час на державному рівні не вирішене (а.с. 103-106). При ухваленні рішення суд виходить з наступного. Загальновідомим є той факт, що у кінці лютого на початку березня 2014 року перекинуті з Російської Федерації війська без розпізнавальних знаків окупували Кримський півострів. З цього моменту фактично розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України. Верховною Радою України з метою забезпечення додержання прав і свобод людини і громадянина, захист інтересів держави, державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах окупації прийнято Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 № 1207-VII. Цей закон визначив статус частини території України, як тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановив особливий правовий режим на цій території, визначив особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб. Також визначено дату початку тимчасової окупації 20 лютого 2014 року. З метою правової протидії агресору Верховною Радою України також прийнято Закон України «Про санкції» від 14 серпня 2014 року № 1644-VII, яким визначено механізм впровадження спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів щодо Російської Федерації. Незаконно анексувавши автономну Республіку Крим, Російська Федерація продовжила свою військову агресію відносно України. Друга фаза збройної агресії Російської Федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення так званих «Донецької народної республіки» (07 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року). Протягом травня 2014 року самопроголошені лідери так званих «ДНР» та «ЛНР», серед яких було багато громадян Російської Федерації, у неконституційний спосіб провели фіктивні референдуми про відокремлення цих нелегітимних утворень від України. Під приводом і з метою їхньої підтримки на територію України були заслані розвідувально-диверсійні групи, які очолювали кадрові офіцери Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації, парамілітарні формування російського козацтва та укомплектований чеченцями громадянами Російської Федерації батальйон «Восток», а також задіяні такі озброєні групи найманців як «Русский сектор» та «Оплот». За їхньої участі відбулися захоплення адміністративних будівель у багатьох населених пунктах Донецької та Луганської областей, здійснено збройні напади на частини українських Сухопутних військ та літаки Повітряних сил Збройних Сил України. Вказані факти закріплені постановою Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21 квітня 2015 року № 337-VII. 23 серпня 2014 року розпочалося масове вторгнення на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, зокрема, військовослужбовців 9-ї окремої мотострілецької бригади, 76-ї та 98-ї дивізій повітряно-десантних військ Збройних Сил Російської Федерації. На засіданні Ради Безпеки ООН, яке відбулося 29 серпня 2014 року у зв`язку з агресією Російської Федерації проти України, Генеральний секретар НАТО А.Ф. Расмуссен кваліфікував вторгнення Збройних сил Російської Федерації через східний і південно-східний українсько-російський державний кордон як «серйозну ескалацію збройної агресії Російської Федерації проти України». Законом України\~«Про особливості\~державної політики\~із забезпечення\~державного суверенітету\~України на\~тимчасово окупованих\~територіях у\~Донецькій та\~Луганській областях»\~від 18\~січня 2018 року\~визначено, що Російська Федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань Російської Федерації, що складаються з регулярних з`єднань і підрозділів, підпорядкованих Міністерству оборони Російської Федерації, підрозділів та спеціальних формувань, підпорядкованих іншим силовим відомствам Російської Федерації, їхніх радників, інструкторів та іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих Російською Федерацією. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України (ст. 1 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року № 1932-ХІІ). Як підсумок, Україною за наслідками збройної агресії Російської Федерації прийнято\~постанову Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VIII «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей. Силові дії Російської Федерації, що тривають з 20 лютого 2014 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів «а», «b», «c», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (ХХIХ) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року. Військові дії Російської Федерації на території України були визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій. Крім визнання окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України, міжнародною спільнотою та національним законодавством, суд вважає, що на таку вказують також джерела міжнародно-правового регулювання режиму окупації, а саме Гаазька конвенція про закони і звичаї сухопутної війни 1907 року, IV Женевська конвенція про захист цивільного населення під час війни 1949 року і деякі положення Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів 1977 року. Таким чином, при вирішенні зазначеної справи знайшов своє підтвердження факт збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, що є загальновідомим та в силу ч. 3\~ст. 82 ЦПК України\~не підлягає доказуванню. Згідно з ч. 3\~ст. 8 Конституції України,\~звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі\~Конституції України\~гарантується. Вказане право також гарантовано статтями\~6,\~13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~від 04 листопада 1950 року. У разі наявності виняткових обставин, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території через військову окупацію збройними силами іншої держави, воєнні дії чи повстання, або внаслідок створення сепаратистського режиму на її території, вона не втрачає своєї юрисдикції за змістом статті 1 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Ilaєcu and Others v. Moldova and Russia» від 08 липня 2004 року № 48787/99, § 333; рішення ЄСПЛ у справі «Catanand Others v. the Republic of Moldova and Russia» від 19 жовтня 2012 року №№ 43370/04, 8252/05 and 18454/06, § 109; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyanv. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року № 40167/06, § 130). Встановлення юридичного факту того, що мінно-вибухові травми отримані заявниками [PERSON] та [PERSON] внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України, обумовлено тим, що вони мають на меті визначити свій статус як осіб, на яких поширюється дія Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол І) від 08 червня 1977 року. Підтвердження цього статутсу обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених зазначеним Протоколом І, іншими нормами національного та міжнародного права. При цьому, відповідний юридичний факт є індивідуальним, оскільки породжує правові наслідки лише для заявника. Враховуючи викладене, на підставі аналізу зазначених положень закону, суд дійшов висновку, що як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати судовий захист прав та свобод людини і громадянина, тобто саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до конституційних норм; право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Незважаючи на те, що однією із заінтересованих осіб у цій справі визначено іноземну державу Російську Федерацію, правило про застосування щодо неї судового імунітету, передбачене ч. 1\~ст.\~79\~Закону України\~«Про міжнародне\~приватне право»\~від 23\~червня 2005 року, не порушено з огляду на наступне. По-перше, зазначена норма визначає імунітет від пред`явлення позову до іноземної держави та залучення її до участі у справі як третьої особи. Однак, у цьому випадку Російська Федерація бере участь як заінтересована особа у справі окремого провадження, а не виступає як сторона чи третя особа у справі позовного провадження. По-друге, підставою подання громадянами України заяви про встановлення відповідного факту є тимчасова окупація Російською Федерацією частини території України. Як зазначено в абз. 15\~преамбули Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», дії Російської Федерації на території окремих районів Донецької та Луганської областей, Автономної Республіки Крим та міста Севастополя грубо порушують принципи та норми міжнародного права. У ч. 4\~ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право»\~наведено випадки, коли Україна може застосувати\~правомірні обмежувальні заходи у відповідь на аналогічні заходи іншої держави. Так, якщо в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з ч. 1 та ч. 2 цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру недостатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права. На необхідності врахування цих приписів закону наголошується у п. 19 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2014 року № 13 «Про застосування судами міжнародних договорів України при здійсненні правосуддя». Необхідною передумовою справедливого судового розгляду, дотримання принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін є належне повідомлення про судовий процес осіб, які беруть участь у справі. Так, судом вчасно надсилалися на адресу Посольства Російської Федерації в Україні відповідні повідомлення про виклик до суду. Представник Російської Федерації у судових засіданнях участі не брав, жодних заяв, у тому числі щодо невизнання юрисдикції українських судів на вирішення цієї справи, не заявляв. Така ж правова позиція щодо застосування тих самих норм права у подібних правовідносинах сформульована Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в іншому судовому рішенні, постановленому за результатами перегляду цивільної справи № 363/2981/16-ц. Підстав відступити від такого висновку за правилами\~ст. 403 ЦПК України\~під час розгляду цієї справи не встановлено. Суд також враховує правову позицію Верховного Суду у аналогічних справах, викладену у постановах від 14 березня 2018 року по справі № 363/2981/16-ц (провадження №61-4043 св 18), від 7 березня 2018 року по справі № 759/759/17 (провадження№ 61-3786св18), від 06 червня 2018 року по справі № 428/13977/16-ц (провадження № 61-3831 св 18), від 21 березня 2018 року по справі № 417/3852/17 (провадження № 61-4150св18) та ін. Оскільки встановлення юридичного факту отримання мінно-вибухової травми внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України можливе лише у судовому порядку, а викладені у заяві обставини знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що подана заява є обґрунтованою, а тому підлягає задоволенню.

Outcome: approved