Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-24 00:00:00

25.08.2020 року позивач [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Меланчук І.В., звернувся до суду з позовом до відповідача Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат»\~ (далі Відповідач, ПАТ «КЗРК») про відшкодування моральної шкоди, у зв`язку з ушкодженням здоров`я в сумі 188920 гривень без урахування податків, зборів та інших податкових платежів. В обґрунтування позовних вимог послався на те, що позивач продовж 17 років, а саме з 01.11.1987 по 01.12.2000 працював на підприємстві відповідача у шкідливих умовах праці. Рішенням ЛТЕК від 27.11.2000 позивачу вперше встановлено 40% втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням, та визначена третя група інвалідності. При повторному переогляді розмір втрати працездатності незмінився. У зв`язку із отриманими профзахворюваннями порушуються нормальні життєві зв`язки позивача, який позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, він постійно відчуває ниючий, тупий біль в шийному та поперекових відділах хребта, гострий стріляючий в ноги, частий головний біль і запаморочення, хитання при ходьбі, що посилюється при поворотах голови, зниження пам`яті, шум в голові, поганий сон. Тривалий процес лікування позбавляє позивача можливості вести повноцінний спосіб життя, позивач постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги. Самопочуття позивача не поліпшується, негативні зміни в його житті є незворотними, що завдає позивачу душевного болю та страждань. Ухвалою суду від 26 серпня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено її до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 15.09.2020 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в позові, посилаючись на те, що в Акті розслідування професійних захворювань не встановлено винних осіб, які порушили норми охорони праці які б знаходились у причинному зв`язку з виникненням у позивача професійного захворювання. Вказав, що відповідач протиправних дій, які б знаходилися в причинному зв`язку з настанням у позивача професійних захворювань, не вчиняв, останній свідомо, тривалий час працював у шкідливих умовах, отримуючи за це відповідні пільги та компенсації. Вказав, що заявлений позивачем розмір моральної шкоди є завищеним та необґрунтованим. Згідно ст. 279 ЦПК України суд проводить розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ст. 247 ч. 2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази та оцінивши їх в сукупності, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] працюючи в\~ підземних\~умовах шахти\~«Родіна» РУ\~ім.\~К.Лібкнехта\~об`єднання «Кривбасруда»,\~згодом на\~ВО «Кривбасруда»,\~правонаступником яких\~на сьогоднішній\~день є\~Публічне акціонерне\~товариство Криворізький залізорудний\~комбінатв період\~часу:\~з 30.08.1982р.\~по 12.11.1982р.\~та з\~13.12.1984р.\~по 01.11.1987р.\~-\~на посаді\~підземного газоелектрозварювальника.\~Виконував зварювальні\~та газорізальні\~роботи.\~З 26.07.1995р.\~по 19.10.1998р.\~-\~на посаді\~в.о.\~підземного гірничого\~майстра,\~підземного гірничого\~майстра .\~З \~01.11.1987р.\~по 26.07.1995р.\~та з\~19.10.1998\~року по\~01.12.2000\~року -\~на посаді\~підземного електрослюсаря\~чергового та\~з ремонту\~обладнання.\~ (а.с. 41-48.) Згідно Акту № 06/2000 розслідування хронічного професійного захворювання, за формою П-4, від 27.10.2000 року, встановлено наявність у [PERSON] професійного захворювання хронічне попереково-крижова полірадикулопатія з вираженими статико-динамічиими порушеннями та стійким больовим синдромом (а.с.22-24). Згідно згаданого Акту професійне захворювання виникло за обставин тривалого часу роботи в умовах підвищеної вологості повітря, обводненості, а також додатковими негативними факторами стали: піднімання та переміщення тяжкого вантажу, фіксована та вимушена робоча поза, наявні протяги та інше. Відсутності засобів малої механізації в процесі прибирання та підіймання вантажів. Параметрами шкідливих виробничих факторів, згідно карт умов праці за результатами атестації робочих місць, в період роботи позивача. Позивач 27.11.2000 року, вперше пройшов огляд лікарсько - трудовою експертною комісією (надалі по тексту - ЛТЕК), де йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності - 40% та встановлено третю групу інвалідності, рекомендовано лікування в неврологічному відділенні, оздоровлення в профілакторії, санаторно-курортне лікування. (а.с.10) В подальшому\~позивач неодноразово проходив переогляди \~ЛТЕК,\~ 18.12.2001,\~05.12.2002,\~11.02.2003,\~11.12.2003,\~30.11.2004,\~27.11.2006,\~ оглядом\~МСЄК \~від 11.11.2008,\~ 23.11.2010,\~ 13.12.2012,\~ 25.11.2004\~визначено ступінь втрати професійної працездатності -\~40%\~та встановлено\~ТРЕТЮ групу\~інвалідності, визначено потребу в санаторно - курортному лікуванні та медикаментозному лікуванні та виробах медичного призначення ( а.с.11-21). Так, у зв`язку з наявністю професійних захворювань позивач неодноразово проходив лікування в закладах охорони здоров`я (а.с. 25-40). Статтею 3 Конституції України передбачається, що Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.\~Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. На час виникнення спірних правовідносин можливість відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків за рахунок роботодавця на підставі рішення суду передбачалась пунктом 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджених постановою КМ України від 23.06.1993 № 472 (далі Правила). Як роз`яснено у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з наступними змінами та доповненнями) спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 ЦК та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди (наприклад, ст. 49 Закону «Про інформацію», ст. 44 Закону «Про авторське право і суміжні права»); при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю моральну шкоду (п.5 Правил). З матеріалів даної справи вбачається, що правовідносини між сторонами по відшкодуванню моральної шкоди з приводу професійних захворювань виникли 07.12.1994, коли [PERSON] вперше встановлено втрату професійної працездатності у зв`язку із професійними захворюванням. На той час діяли норми статті 440-1 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), яка передбачала відшкодування моральної шкоди. Відповідно до зазначеної норми моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків. Судом встановлено, що у зв`язку з професійними захворюваннями на виробництві позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він втратив професійну працездатність первинно у розмірі 40%, із встановленням 3 групи інвалідності. Після втрати працездатності, у позивача змінилися умови життя, він періодично проходить лікування, незважаючи на це покращення в стані здоров`я відсутнє, він постійно відчуває фізичний біль. Враховуючи встановлені судом обставини, які знайшли підтвердження в наданих доказах, встановлений факт завдання моральної шкоди позивачу підприємством - відповідачем внаслідок порушення вимог законодавства про охорону праці, встановлених нормативів щодо рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу, суд вважає, що причинена моральна шкода підлягає компенсації. Суд відхиляє заперечення відповідача в тій частині, що позивач при прийнятті на роботу був попереджений про шкідливі умови праці, а також недоведеність факту завдання моральної шкоди, оскільки судом встановлено наявність у позивача професійного захворювання, що об`єктивно призвело до моральних страждань. Доводи представника відповідача щодо відсутності доказів вини відповідача суд також не приймає до уваги, оскільки судом встановлено, що позивач працював тривалий час в шкідливих умовах праці на підприємстві, що спричинило виникнення в нього професійного захворювання, а отже існують обґрунтовані правові підстави для покладення обов`язку з відшкодування моральної шкоди роботодавцем своєму працівнику, що отримав професійне захворювання. Суд зауважує, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом національного законодавства, порушення прав людини вже само по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, а тому факт страждань доказування не потребує, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є сам факт порушення права (справи «Войтенко проти України», «Науменко проти України»). Виходячи із наведених вище обставин, суд вважає, що позивачу [PERSON] заподіяно моральну шкоду, і він має право на її відшкодування. Згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил). Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Отже, при визначенні розміру моральної шкоди суд враховує характер і тривалість фізичних і моральних страждань позивача, а також те, що [PERSON] встановлено стійку втрату професійної працездатності вперше 40 %, 3 групу інвалідності безстроково, що свідчить про неможливість відновлення попереднього фізичного стану та безумовно тягне за собою незворотність змін у буденному житті позивача, тривалість праці позивача в шкідливих умовах 17 років, суд вважає за необхідне визначити розмір моральної шкоди у сумі 55000,00 гривень оскільки саме цей розмір є розумним, виваженим і справедливим у ситуації позивача, а також не перевищує гранично допустимого розміру відшкодування такої шкоди. Вищезазначене узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини в своїх рішеннях («Шевченко проти України», «Харук та інші проти України», «Скордіно проти Італії») та Практичною інструкцією по зверненню в ЄСПЛ від 28 березня 2007 року, затвердженою Головою ЄСПЛ на підставі ст. 32 Регламенту ЄСПЛ, посилається на те, що в справах про присудження морального відшкодування, суд має визначити розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах та об`єктивної оцінки психотравматичної ситуації. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 840,80 гривень.

Outcome: partial