Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-07 00:00:00

25 березня 2016 року позивачка звернулася до суду з дійсним позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи свої вимоги тим, що 25 травня 2013 року зареєструвала свій шлюб з відповідачем [PERSON] Зареєстрували свій шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану по м.Слов'янськ реєстраційної служби Слов'янського міськрайонного управління юстиції в Донецькій області, актовий запис №173. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - сина [PERSON], [INFO]. Подружнє життя не склалося через несумісність характерів, відсутність взаємного порозуміння. Шлюбні відносини між сторонами припинені з січня 2016 року. З цього часу сторони мешкають окремо. Позивач вважає, що примирення між нею та відповідачем є неможливим, а збереження шлюбу недоцільним. Спір про поділ спільного майна та місце проживання дитини між сторонами відсутній. В судове засідання позивач [PERSON] будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилася, надала суду заяву з проханням справу розглянути у її відсутності, зазначила, що проти задоволення позову не заперечує (а.с. 13). В судове засідання відповідач [PERSON] не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав суду заяву з проханням розгляд справи провести у його відсутності, позов задовольнити (а.с.12). Суд, дослідивши матеріали справи, у межах заявлених позовних вимог (стаття 11 ЦПК України) установив наступне. Як було встановлено з матеріалів справи, 25 травня 2013 року, позивач з відповідачем зареєстрували шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по м.Слов'янську реєстраційної служби Слов'янського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 171, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] (а.с.3). Відповідно до положень ст. 51 Конституції України та ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно до положень ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають спільні права та обов'язки. Рішення про розірвання шлюбу, як визначено нормою ст. 112 СК України, суд постановляє якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. При цьому суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Наявними в матеріалах справи доказами підтверджено, що [PERSON] та [PERSON] припинили шлюбні відносини, не проживають спільно однією сім'єю та не ведуть сумісне господарство з січня 2016 року. За цей час подружжя не здійснило дій щодо збереження родинних стосунків. Сторони не мають наміру зберегти свій шлюб. Враховуючи викладене, суд визнає, що надання подружжю строку для примирення у даному випадку є недоцільним. Проаналізувавши встановлені конкретні обставини по справі, оцінивши надані сторонами в порядку вимог ст. 60 ЦПК України докази в їх сукупності, приймаючи до уваги існуючи взаємини між подружжям, ступінь конфліктних стосунків та причини розлучення, небажання позивача продовжувати шлюбні відносини, суд дійшов висновку, що подальше подружнє життя [PERSON] та [PERSON], збереження їх сім'ї є неможливим та суперечить їх інтересам, тому позов про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Компенсації понесених по справі судових витрат позивач не вимагає. Згідно викладеного,

Outcome: approved