Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-02 00:00:00

26 квітня 2016 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом. Свої вимоги обґрунтовував тим, що його матері [PERSON], яка померла [INFO] року, за життя належало домоволодіння за адресою: [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу від 10 серпня 1973 року. Він у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 1268 ЦК України, фактично прийняв спадщину, що залишилася після смерті матері, оскільки постійно проживав зі спадкодавицею на момент відкриття спадщини. Під час оформлення документів на спадкове майно він дізнався, що в 2002 році відповідачка [PERSON] незаконним шляхом оформила на своє ім'я правовстановлюючі документи на спірне домоволодіння, а також на земельні ділянки, на якій воно розташоване. Посилаючись на те, що для винесення рішення виконавчого комітету Покровської сільської ради, на підставі якого відповідачка [PERSON] отримала правовстановлюючі документи на спірне майно, не було жодних правових підстав, і це майно незаконно вибуло з його володіння поза його волею, просив визнати недійсним та скасувати рішення № 9 від 19 березня 2002 року виконавчого комітету Покровської сільської ради, визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності від 07 травня 2002 року № 119, визнати недійсними та скасувати державні акти на право приватної власності на ім'я [PERSON] від 16 грудня 2002 року та визнати за ним право власності на житловий будинок та земельні ділянки, що розташовані за адресою: [ADDRESS]. 21 жовтня 2016 року позивач доповнив свій позов вимогою про визнання недійсним та скасування рішення № 6 від 19 вересня 2002 року Покровської сільської ради Очаківського району Миколаївської області «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації зі складанням державних актів на право приватної власності на землю», з посиланням на те, що оскаржуване рішення було прийнято без заяви відповідачки [PERSON] та без вилучення земельної ділянки у користувача [PERSON]. Крім того, форма державних актів, виданих на ім'я відповідачки, не відповідає типовій формі державних актів станом на день їх видачі. У судовому засіданні позивач та його представники заявлені вимоги підтримали у повному обсязі. Відповідачка [PERSON] та її представник в судовому засіданні позов не визнали, вважали його безпідставним, оскільки вимога позивача про витребування майна з чужого незаконного володіння є такою, що заявлена без відповідної правової підстави, адже він не є власником спірного майна. Крім того, не відповідає дійсності твердження позивача про фактичне прийняття спадщини після смерті матері, адже на момент смерті остання проживала за іншою адресою. Стверджували, що відповідачка на законних підставах є власницею спірних домоволодіння та земельних ділянок.Також наголошували, що [PERSON] ще в 2002 році було відомо про те, що власницею спірного майна є [PERSON], а тому просили повністю відмовити в задоволенні позову, застосувавши при цьому наслідки спливу позовної давності. Відповідач [PERSON] та представник відповідачів - виконавчого комітету Покровської сільської ради Очаківського району Миколаївської області та Покровської сільської ради Очаківського району Миколаївської області будучі належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилися. В минулих судових засіданнях позов не визнали. Відповідач [PERSON], крім цього, пояснив, що ще за життя матері їхні батьки вирішили розподілити своє майно порівну між трьома дітьми, виділивши позивачеві [PERSON] - квартиру в Російській Федерації, йому - квартиру в м. Миколаєві, а відповідачці [PERSON] - нерухоме майно в с. Покровка Очаківського району Миколаївської області. Представник відповідачів - виконавчого комітету Покровської сільської ради та Покровської сільської ради в минулих судових засіданнях пояснив суду, що оскаржувані позивачем рішення були винесені відповідачами у відповідності до вимог чинного на той день законодавства і в межах своїх повноважень. Зазначив, що договір купівлі-продажу спірного домоволодіння, на який посилається позивач, не був за життя зареєстрований померлою [PERSON] у встановленому законом порядку. Крім того, вказав, що хоча у 2002 році він й не працював у Покровській сільській раді, працівники останньої розповідали йому, що [PERSON] не заперечувала проти оформлення права власності на свою доньку, однак відповідні документи, що стали підставою для винесення оскаржуваних рішень, не збереглися. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, надані сторонами, суд дійшов такого. З досліджених судом свідоцтв про народження серії [NUMBER] від 08 грудня 1959 року (т. 1 а. с. 20) та про смерть серії [NUMBER] від [INFO] року (т. 1 а. с. 19) вбачається, що позивач [PERSON] є сином [PERSON], яка померла [INFO] року, і, у відповідності зі ст. 1261 ЦК України, є спадкоємцем першої черги. Спадкоємцями за законом також є інші діти померлої - відповідачі [PERSON] та [PERSON] Ці обставини не оспорюються особами, які беруть участь у справі, а тому суд вважає їх встановленими. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину. У вказаному вище свідоцтві про смерть [PERSON] місцем смерті останньої зазначено м. Миколаїв. Також з наданих представником відповідачки медичних документів та витягів з історії хвороби померлої вбачається, що [PERSON], мешканка м. Миколаєва, знаходилась на онкологічному обліку в Миколаївському обласному онкологічному диспансері з 23 червня 2011 року з приводу злоякісної лімфоми. [INFO] року померла від прогресування злоякісного процесу. Крім того, остання знаходилась на лікуванні в хірургічному відділенні Жовтневої ЦРЛ м. Миколаєва з 31 серпня по 08 вересня 2011 року (т. 1 а. с. 67-83). Викладене узгоджується з показаннями свідка [PERSON], яка повідомила суду, що [PERSON] у 2011 році проживала в с. Покровка Очаківського району, і після того, як в неї виявили онкологічне захворювання, вона проживала у відповідачів в м. Миколаєві, де проходила лікування, а згодом й померла. Поховано [PERSON] на території с. Покровка. Зазначене вище дає правові підстави констатувати, що посилання позивача на фактичне прийняття ним спадщини після смерті матері не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, і наданий останнім витяг з домової книги про те, що він та [PERSON] з 01 березня 1988 року були зареєстровані за однією адресою: [ADDRESS] (т. 1 а. с. 21-22) не є підтвердженням факту сумісного проживання, адже поняття реєстрація та проживання не є тотожними. Крім того, позивачем у судовому засіданні не було надано чіткої відповіді на запитання, чому він звернувся до нотаріальної контори в Україні із заявою про прийняття спадщини майже через п'ять років після смерті матері, адже з матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] у передбачений законом строк прийняв спадщину як спадкоємець першої черги за законом після померлої [PERSON], успадкувавши ? частки квартири в Російській Федерації за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а. с. 23). Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Як вбачається з договору купівлі-продажу (т. 1 а. с. 24, 25), посвідченого секретарем Покровської сільської ради, 10 серпня 1973 року [PERSON] придбала у [PERSON] житловий будинок в с. Покровка Очаківського району Миколаївської області, без зазначення адреси. Згідно зі свідоцтвом про право власності на домоволодіння, виданим 07 травня 2002 року виконавчим комітетом Покровської сільської ради Очаківського району Миколаївської області, ним посвідчується право власності відповідачки [PERSON] на ціле домоволодіння, що складається з двох житлових будинків, розташоване в с. Покровка. Свідоцтво видане на підставі рішення виконкому Покровської сільської ради № 9 від 19 березня 2002 року (т. 1 а. с. 13, 18). Довідкою Покровської сільської ради Очаківського району Миколаївської області за №275 від 19 жовтня 2016 року (т. 1 а. с. 112) підтверджується той факт, що відповідачка дійсно є власницею житлового будинку, якому в 2002 році була присвоєна адреса: [ADDRESS] Державними актами на право приватної власності на землю, виданими 16 грудня 2002 року на підставі рішення ІІІ сесії 24 скликання Покровської сільської ради № 6 від 19 вересня 2002 року, посвідчується право власності відповідачки [PERSON] на земельні ділянки площею 0,2500 га та 0,3031 га, розташовані на території с. Покровка Покровської сільської ради Очаківського району Миколаївської області, за цільовим призначенням - обслуговування житлового будинку і господарських будівель та ведення особистого селянського господарства (т. 1 а. с. 14-17). Відповідно до вимог ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. В п. 23 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року зазначено, що відповідно до ст. 387 ЦК України та ч. 3 ст. 10 ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. Вказані позивачем підстави повинні підтверджувати його право власності або інше суб'єктивне право титульного володільця на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння. Аналіз наведеної норми свідчить про те, що віндикаційний позов може бути пред'явлено лише власником майна і лише тоді, коли відповідач незаконно заволодів річчю. З практики Європейського суду з прав людини випливає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод не гарантує захист теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних (Рішення Суду у справі «Артіко проти Італії» (Artico c. Italie) від 13 травня 1980 року). В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] на час звернення до суду з позовом не є власником домоволодіння та земельних ділянок за адресою: [ADDRESS], а тому не може звертатися до суду у спосіб, що визначений ст. 392 ЦК України. Не можуть бути взяті до уваги посилання позивача на те, що ним здійснювалося будівництво будинку на території спірного домоволодіння, оскільки такі твердження не підтверджені жодним належним та допустимим доказом. Натомість допитані в якості свідків в судовому засіданні [PERSON] та [PERSON] повідомили суду, що будівництво здійснювалося усією родиною [PERSON] за спільні кошти, крім того, свідки повідомили, що значну частку у будівництво вносили саме відповідачі [PERSON] та [PERSON], а позивач приїздив лише під час відпусток. Таким чином, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, визначивши, які правовідносини випливають із встановлених обставин справи, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми закону, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем наявності у нього правових підстав на звернення до суду з віндикаційним позовом, що зумовило невірно обраний ним спосіб захисту порушеного права, а відтак позовні вимоги задоволенню не підлягають. При цьому, оскільки вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння не підлягає задоволенню, також суд не бере до уваги всі інші доводи позовної заяви та відмовляє у задоволенні усіх інших вимог [PERSON], оскільки ці вимоги є похідними, за відсутністю у позивача правових підстав звернення до суду з таким позовом. Вирішуючи питання про застосування строку позовної давності в даному спорі, беручи до уваги заяву представника відповідачів про застосування наслідків спливу позовної давності, суд враховує наступне. У листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» від 28 січня 2013 року № 24-150/0/4-13 містяться такі роз'яснення: «встановивши, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо стороною у спорі заявлено вимогу до ухвалення ним рішення про застосування строку позовної давності, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для відмови. Тобто, якщо суд на підставі досліджених у судовому засіданні доказів встановить, що право позивача, про захист якого він просить, не порушено, ухвалюється рішення суду про відмову в задоволенні позову саме на цій підставі, а не через пропуск строку позовної давності. Якщо ж встановлено, що таке право порушено і строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд ухвалює рішення про відмову в позові у зв'язку із закінченням строку позовної давності». Дослідивши надані сторонами докази, суд прийшов до переконання про необхідність відмови у задоволенні позову саме за його безпідставністю. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, судові витрати відносяться на рахунок позивача і відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed