Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-26 00:00:00

25.06.2020 р. Товариство з обмеженою відповідальністю «Житлово-експлуатаційне підприємство «Щорса, 32» звернулося до суду з позовом до [PERSON] , в якому просило стягнути з відповідача 15 713,34 грн основного боргу, 2 107,10 грн втрат від інфляції, 1 091,05 грн 3% річних, а всього 18 911,49 грн, посилаючись на те, що надає фізичним та юридичних особам житлово-комунальні послуги, послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій, виробництво та постачання теплової енергії у житловому будинку у складі окремих житлових секцій з підземною автостоянкою і вбудованими приміщеннями соціальної сфери за адресою: [ADDRESS] , відповідач є власником квартири [ADDRESS] , із нею укладено договір № 31-В «Про надання комунальних послуг та участь у витратах на утримання житлового будинку та прибудинкової території». Ухвалою суду від 26.01.2021 р. задоволено заяву [PERSON] , скасовано заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 02.10.2020 р. у цивільній справі позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлово-експлуатаційне підприємство «Щорса, 32» до [PERSON] про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, втрат від інфляційних процесів, 3% річних, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін на 25.02.2021 р. на 11:30 год., судове засідання кілька разів відкладалося, останній раз на 27.04.2021 р. на 11:00 год. Відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву та заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності. У судове засідання 27.04.2021 р. об 11:00 год. позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Житлово-експлуатаційне підприємство «Щорса, 32», відповідач [PERSON] не з'явилися, про дату, час і місце цього засідання належним чином повідомлені, їх представники звернулися із заявами про розгляд справи за їх відсутності. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з такого. Судом встановлено, що 02.10.2006 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Житлово-експлуатаційне підприємство «Щорса, 32» (далі - «виконавець») та [PERSON] (далі - «власник») було укладено договір № 31-В «Про надання комунальних послуг та участь у витратах на утримання житлового будинку та прибудинкової території», предметом якого є забезпечення виконавцем надання послуг з утримання розташованого в [ADDRESS] ) житлового будинку та прибудинкової території, комунальних та інших послуг, а власником своєчасної оплати цих послуг за встановленим тарифом у строки та на умовах, передбачених договором (пункт 1.1 договору). Згідно пунктів 2.3.2, 3.1, 3.2 договору власник прийняла на себе зобов`язання не пізніше 15 числа наступного місяця вносити плату на рахунок виконавця за санітарне та технічне обслуговування будинку та прибудинкової території, комунальні та інші платежі, передбачені цим договором. Власник несе зобов`язання по оплаті одержаних нею та мешканцями квартири комунальних та інших послуг, зазначених в місячних рахунках, в термін до 15 числа місяця, наступного за звітним (розрахунковим), в порядку, встановленому договором. Вартість послуг, надання яких входить до договірних зобов`язань виконавця, розраховується щомісяця згідно даних фактичного споживання, наданих за договором послуг та діючого кошторису цін (тарифів), розрахункової частки участі власника у витратах на утримання житлового будинку та прибудинкової території, які наведені в додатку № 1 до договору. Згідно частини четвертої статті 319 ЦК України, власність зобов`язує. Згідно статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом, тобто означена стаття встановлює презумпцію обов`язку власника нести усі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна, в тому числі, з оплати комунальних та інших наданих йому послуг, поза залежністю від того, чи користується він ними безпосередньо чи ні. До таких витрат належать витрати, пов`язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо. Такий обов`язок власника є похідним від належних йому, як абсолютному володарю, правочинів володіння, користування та розпорядження майном. Невиконання власником свого обов`язку по утриманню своєї власності може створювати небезпеку для третіх осіб. Згідно пункту 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 572 від 08.10.1992 р., із змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України № 45 від 24.01.2006 р., що були діючими у спірний період, власник, наймач житлового приміщення зобов`язаний сплачувати за спожиті житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Також судом встановлено, що позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Житлово-експлуатаційне підприємство «Щорса, 32» з 02.10.2006 р. по теперішній час що надає фізичним та юридичних особам житлово-комунальні послуги, послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій, виробництво та постачання теплової енергії у житловому будинку у складі окремих житлових секцій з підземною автостоянкою і вбудованими приміщеннями соціальної сфери за адресою: [ADDRESS] . Згідно доводів позивача відповідач має загальну заборгованість за надані послуги, також відповідач ухиляється від виконання покладеного на неї обов`язку з оплати наданих позивачем послуг, у зв`язку з чим за відповідачем обліковується заборгованість, яка станом на 01.02.2021 р. становить 15 713,34 грн, згідно довідки позивача про розмір заборгованості відповідача за житлово-комунальні послуги такі розрахунки зроблено, починаючи з березня 2017 р., позовну заяву подано до суду 25.06.2020 р. Щодо заяви відповідача [PERSON] про застосування строку позовної давності за послуги в розмірі 4 338,52 грн (3 019,28 грн - на 31.03.2017 р., 591,59 грн - на 30.04.2017 р., 727,65 грн - на 31.05.2017 р.), то суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За приписами статті 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно частини першої, 1 абзацу частини третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дій, що свідчать про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності суд застосовує незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, може з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу. Наданий суду розрахунок заборгованості по основному боргу відповідача, Журнал-ордер і Відомості по рахунку 36 «Розрахунки з покупцями та замовниками за період з 01.01.2014 р. по 30.06.2018 р.» свідчать, що відповідач частково оплачувала надані їй позивачем комунальні послуги, що, зокрема, мало місце 20.06.2014 р. ( 5 000,00 грн), 01.07.2016 р. (2 500,00 грн), 06.07.2016 р. (5 000,00 грн), 07.09.2016 р. (5 000,00 грн), 13.02.2017 р. (1 500,00 грн), 03.04.2017 р. (1 500,00 грн), 25.04.2017 р. (1 500,00 грн), 06.03.2018 р. (1 500,00 грн), 19.04.2018 р. (1 500,00 грн), 10.05.2018 р. (12 000,00 грн), отже діями відповідача по частковій оплаті наданих їй позивачем житлово-комунальних послуг, до складу яких входять і постачання гарячої води та водовідведення, централізоване постачання холодної води та водовідведення, централізоване опалення, а саме: оплата 20.06.2014 р. на суму 5 000,00 грн, 03.04.2017 р. на суму 1 500,00 грн, 25.04.2017 р. на суму 1 500,00 грн, свідчать про те, що перебіг позовної давності було перервано. Враховуючи викладене, підстав для застосування строку позовної давності немає. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Тобто належним виконанням зобов`язання з боку відповідача є щомісячна сплата позивачу вартості наданих послуг. За змістом статтей 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил (стаття перша Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Згідно пункту 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень, будинків, споруд, житлових комплексів або комплексів будинків і споруд (стаття перша, частина друга статті третьої, стаття 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Згідно частини першої статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Хоча у частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» і передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, втім згідно пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Вказаної правової позиції притримується Верховний Суд України (постанова від 20.04.2016 р. у справі № 6-2951цс15). Враховуючи викладене, та, зважаючи на те, що відповідач не виконує своїх зобов`язань за укладеним договором та ухиляється від оплати наданих їй позивачем комунальних послуг та участь у витратах на утримання житлового будинку та прибудинкової території, нарахована позивачем станом на 01.02.2021 р. заборгованість за спожиті комунальні послуги у розмірі 15 713,34 грн підлягає стягненню з відповідача в примусовому порядку. За викладених обставин, оцінюючи досліджені докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість доводів позовної заяви та наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі. Стаття 625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Так, частиною другою статті 625 ЦК України передбачено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки судом встановлено, що заборгованість за житлово-комунальні послуги відповідача становить 15 713,34 грн, що в свою чергу свідчить про прострочення нею виконання грошового зобов`язання, тому наявні підстави для застосування частини другої статті 625 ЦК України. Правильність нарахованих позивачем інфляційних втрат та 3% річних судом перевірена, відповідачем не заперечується і не спростовується. Враховуючи викладене, оцінюючи всі досліджені судом докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за житлово-комунальні послуги, втрат від інфляційних процесів, 3% річних є обґрунтованими, доведеними, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. У зв`язку із задоволенням позову в повному обсязі судові витрати у виді судового збору в розмірі 2 102,00 грн відповідно до статті 141 ЦПК України покладаються на відповідача.

Outcome: approved