Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-09 00:00:00

24.09.2015 року [PERSON] звернулася із зазначеним позовом, неодноразово збільшувала розмір позовних вимог та остаточно просила постановити рішення про витребування у Дошкілького навчального закладу № 103 (далі ДНЗ № 103) трудової книжки, зміну дати її звільнення за власним бажанням з 15.09.2015 року на день фактичної видачи трудової книжки, стягнення з Управління освіти Миколаївської міської ради середнього заробітку в розмірі 24074,24 грн. за час вимушеного прогулу у зв'язку із невидачею трудової книжки у день звільнення та грошової компенсації завданої моральної шкоди у розмірі 10000 грн. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 28.08.2015 року [PERSON] надала завідуючій ДНЗ № 103 [PERSON] письмову заяву про звільнення за власним бажанням з посади вихователя, відпрацювала по 15.09.2015 року включно і в зазначений день була ознайомлена із наказом про своє звільнення. В порушення вимог ст. 47 КЗпП України завідуюча ДНЗ № 103 [PERSON] відмовила їй у видачі належно оформленої трудової книжки, мотивуючи свої дії тим, що після звільнення та ознайомлення із наказом про звільнення [PERSON] повинна повернути переплачену частину заробітної плати. Крім того, [PERSON] не надіслала на її адресу офіційного повідомлення про можливість отримати трудову книжку у відповідний день. За ч. 4 ст. 235 КЗпП України адміністрація зобов'язана виплатити їй середній заробіток за час вимушеного прогулу, пов'язаного із затримкою видачі трудової книжки, за період з 15.09.2015 року по день отримання трудової книжки. Крім того, ДНЗ № 103 зобов'язаний змінити дату її звільнення з 15.09.2015 року на дату фактичної видачі трудової книжки. У зв'язку із незаконними діями відповідача [PERSON] завдано моральну шкоду, оскільки через невидачу трудової книжки вона не мала можливості працевлаштуватися на іншу роботу, стати на облік у Центрі зайнятості як безробітна, була позбавлена будь-яких засобів для існування сім'ї та її двох неповнолітніх дітей, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків та потребує додаткових зусиль для організації подальшого життя сім'ї та виховання дітей. Враховуючи характер порушених прав та глибину моральних страждань, принцип розумності та справедливості, посилаючись на положення ст. 23 ЦК України, ст. 237-1 КЗпП України, [PERSON] вважає, що стягнення із відповідача 10000 грн. буде справедливою грошовою компенсацією завданої їй моральної шкоди. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали заявлені позовні вимоги. На питання суду [PERSON] доповнила, що у день звільнення, тобто 15.09.2015 року, після закінчення її останнього робочого дня трудову книжку не отримала, завідуюча ДНЗ № 103 [PERSON] була відсутня на роботі, ніхто із посадових осіб отримати трудову книжку не пропонував та акт про її відмову у отриманні трудової книжки не складав. 18.09.2015 року [PERSON] було надіслано звернення до керівника Управління освіти Миколаївської міської ради із проханням розглянути трудовий конфлікт, але на 24.09.2015 року їй трудову книжку не повернули, тому у цей же день [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом. І тільки 28.09.2015 року [PERSON] отримала лист завідуючої ДНЗ № 103 [PERSON] з пропозицією прибути у заклад для отримання трудової книжки. Однак в цей же день у письмовій формі вона відмовилася від запропонованої пропозиції, посилаючись на звернення до суду із відповідним позовом. В письмових запереченнях на позов від 05.05.2016 року та в судовому засіданні представники ДНЗ № 103 [PERSON] та [PERSON] позов не визнали. Свої заперечення обгрунтовували тим, що із наказом про звільнення за власним бажанням № 67-К від 28.08.2015 року [PERSON] було ознайомлено саме в день звільнення 15.09.2015 року і цей факт підтверджено особистим підписом позивача. Оскільки 15.09.2015 року був останнім робочим днем [PERSON] перед звільнення, завідуючею ДНЗ № 103 було особисто повідомлено позивача про необхідність отримати трудову книжку у кінці робочого дня. Однак [PERSON] навмисно не отримала трудову книжку, у зв'язку із чим 15.09.2015 року складено відповідний акт. Наступного дня адміністрація намагалася зв'язатися із позивачем у телефонному режимі, однак позивач на зв'язок не виходила, про що також було складено акт. 22.09.2015 року представники ДНЗ № 103 намагалися передати [PERSON] трудову книжку за місцем її проживання, але позивача не було вдома, а її родичі відмовилися отримувати письмове повідомлення позивачу з пропозицією отримати трудову книжку. Цей факт підтверджено відповідним актом від 22.09.2015 року. Зважаючи на такі обставини, 22.09.2015 року на адресу [PERSON] направлено поштове повідомлення про необхідність прибути за отриманням трудової книжки або надати згоду на відправлення трудової книжки поштою. В жовтні 2015 року Управлінням освіти Миколаївської міської ради проведено повний розрахунок із [PERSON] Оскільки позивач навмисно не отримувала трудову книжку, не бажала позасудового врегулювання спірних правовідносин, затягувала час з метою неправомірного отримання середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки, представники ДНЗ № 103 вважають позов [PERSON] безпідставним та просили відмовити у його задоволенні. Представник Управління освіти Миколаївської міської ради [PERSON] позов не визнав, у запереченні на позов від 29.04.2016 року та у судовому засіданні зазначав, що звільнення [PERSON] проведено відповідно до вимог закону; 15.09.2015 року і в подальшому позивач ухилялася від отримання трудової книжки та не довела вказані у позовній заяві обставини, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог. Дослідивши матеріали справи, давши оцінку поясненням осіб, які приймали участь у розгляді справи, та показам свідків, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, передбачені ст. 116 КЗпП України. Частиною 4 ст. 235 КЗпП України передбачено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. За ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Посилаючись на порушення відповідачами передбаченого ч. 1 ст. 47 КЗпП України права на отримання у день звільнення трудової книжки, [PERSON] просила стягнути із відповідачів середню заробітну плату за весь час вимушеного прогулу з дня її звільнення, тобто з 15.09.2015 року, по день отримання трудової книжки, змінити дату звільнення з 15.09.2015 року на день видачі трудової книжки та стягнути завдану неправомірними діями моральну шкоду у розмірі 10000 грн. У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. В процесі судового розгляду справи встановлено наступні факти та відповідні ним правовідносини. За наказом № 19-к від 21.01.2002 року [PERSON] працювала вихователем Дошкільного навчального закладу № 103; 28.04.2015 року позивач звернулася із заявою про звільнення за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. В цей же день, тобто 28.08.2015 року, наказом завідуючої ДНЗ № 103 [PERSON] позивача звільнено із займаної посади за власним бажанням з 15.09.2015 року. У відповідності до ст. 47 КЗпП України [PERSON] ознайомлено із наказом про звільнення саме в останній день її роботи, тобто 15.09.2015 року. Однак в порушення вимог ч. 1 ст. 47 КЗпП України адміністрацією ДНЗ № 103 не видано [PERSON] в день звільнення належно оформлену трудову книжку. Твердження представника відповідача [PERSON], свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про те, що [PERSON] було запропоновано [PERSON] після закінчення робочого дня 15.09.2015 року отримати трудову книжку та внести до каси централізованої бухгалтерії управління освіти нараховану компенсацію за 17 днів відпустки в розмірі 273 грн. 04 коп., а [PERSON] за трудовою книжкою не з'явилася, спростовується поясненнями позивача, а також фактом відсутності завідуючої ДНЗ № 103 на роботі о 17 год. 15.09.2015 року. Зазначені обставини підтверджено поясненнями самої [PERSON] у судовому засіданні. Посилання [PERSON] на її доручення завідуючій господарством [PERSON] видати [PERSON] трудову книжку та на складений від 15.09.2015 року про неявку позивача за отриманням трудової книжки суд знаходить безпідставними, оскільки за ч. 1 ст. 47 КЗпП України зобов'язання в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку покладено саме на власника або уповноваженого ним органу. Крім того, завідуючій господарством ДНЗ № 103 не надано законних повноважень представника адміністрації, а сама свідок [PERSON] не заперечувала, що з власної ініціативи з питання вручення трудової книжки до [PERSON] не зверталася. Частиною 4 ст. 235 КЗпП України передбачено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Суд вважає доведеним факт затримки видачі [PERSON] трудової книжки з вини ДНЗ № 103, відтак Управління освіти міської ради, як розпорядник грошовими коштами, повинне виплатити позивачу середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. У позовній заяві та в судовому засіданні [PERSON] просила стягнути середню заробітну плату за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 15.09.2015 року по день отримання трудової книжки. Аналіз досліджених доказів дає підстави щодо часткового задоволення позовних вимог. В процесі судового розгляду справи встановлено, що 28.09.2015 року [PERSON] по пошті отримала лист завідуючої ДНЗ № 103 [PERSON] із пропозицією прибути до закладу для отримання трудової книжки або надати згоду на відправлення трудової книжки поштою. В цей же день, тобто 28.09.2015 року, [PERSON] на адресу завідучої ДНЗ № 103 направила повідомлення про відмову отримати трудову книжку, у тому числі по пошті, у зв'язку із зверненням до суду за захистом порушеного права. У судовому засіданні [PERSON] підтвердила зазначені обставини та факт отримання трудової книжки тільки 26.05.2016 року в процесі судового розгляду справи. Ту обставину, що адміністрація ДНЗ № 103 неодноразово намагалася в період з 15.09.2015 року вручити позивачу трудову книжку, підтверджено долученими до справи актами від 16.09.2015 року, від 22.09.2015 року, а також свідченнями працівників ДНЗ № 103 [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] За таких обставин суд вважає доведеним, що з вини адміністрації ДНЗ № 103 [PERSON] не отримала трудову книжку у день звільнення 15.09.2015 року та у період з 16 по 28.09.2015 року, тобто 9 робочих днів, які за рішенням суду визнаються вимушеним прогулом із стягненням середньої заробітної плати за весь час вимушеного прогулу. Посилання позивача [PERSON] на звернення 24.09.2015 року до суду із позовом, як на підставу для відмови добровільно отримати трудову книжку, суд вважає безпідставним. На переконання суду, зазначене свідчить про зловживання позивачем своїми правами, які в цій частині не підлягають судовому захисту. Визначаючи розмір грошової компенсації [PERSON] вимушеного прогулу, суд керується довідкою централізованої бухгалтерії Управління освіти Миколаївської міської ради № 1487/1 від 10.08.2016 року, за якою середньоденна заробітна плата за повністю відпрацьовані [PERSON] квітень-травень 2015 року складає 142 грн. 93 коп. Таким чином, за час вимушеного прогулу в період з 16 по 28.09.2015 року, тобто за 9 робочих днів, Управління освіти Миколаївської міської ради повинно компенсувати позивачу [PERSON] середню заробітну плату у розмірі 1286 грн. 37 коп. Стосовно вимог [PERSON] про стягнення завданої моральної шкоди у розмірі 10000 грн. суд керується положеннями ст. 237-1 КЗпП України, оскільки затримкою відповідачем видачі трудової книжки з 16 по 28.09.2015 року порушено законні права позивача, що призвело до її моральних страждань, втрати сім'єю з двома неповнолітніми дітьми нормальних життєвих зв'язків та потреби у додаткових зусиллях для організації свого життя. Однак, з врахуванням незначного періоду затримки трудової книжки з вини адміністрації суд вважає грошову компенсацію у розмірі 500 грн. достатньою для відшкодування Управлінням освіти моральної шкоди, завданої [PERSON] Що стосується вимог позивача щодо зміни дати звільнення на день фактичної видачі трудової книжки, суд знаходить їх безпідставними та такими, що повністю не підлягають задоволенню. Встановлено, що [PERSON] звільнено за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням 15.09.2015 року і у цей же день позивача під особистий підпис ознайомлено із наказом про звільнення. Наказ про своє звільнення за власним бажанням [PERSON] не оскаржувала, тому суд не вбачає законних підстав щодо зміни дати звільнення позивача з 15.09.2015 року на день видачі трудової книжки, тобто на 26.05.2016 року. У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України суд стягує із Управління освіти Миколаївської міської ради судові витрати.

Outcome: partial