Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-23 00:00:00

26 березня 2019 року [PERSON] звернувся до Шосткинського міськрайонного суду Сумської області з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на його утримання. Свої вимоги мотивував тим, що йому встановлена І група інвалідності безтерміново (відрізана нога до стегна), він потребує постійного догляду, крім того, має низку хронічних захворювань: цукровий діабет, хронічний панкреатит, кіста підшлункової залози тощо. При цьому позивач отримує пенсію по інвалідності у розмірі 1497 грн 00 к., значна частина якої витрачається на сплату комунальних послуг, а тому коштів на придбання ліків та належного харчування не вистачає. Як зазначає позивач, відповідач, будучи його донькою не займається утриманням батька, не цікавиться його життям, не відвідує та не доглядає за ним. Посилаючись на вказані обставини, позивач просить суд стягнути з відповідача аліменти на його користь у твердій грошовій сумі в розмірі 3000 грн щомісячно довічно. В свою чергу представник відповідача звернувся до суду з відзивом, у якому, заперечуючи проти позову, зазначив, що [PERSON] на даний час не має можливості сплачувати аліменти на утримання батька, оскільки має низький рівень доходу, який в середньому складає 3862 грн в місяць, відтак у випадку присудження до стягнення з відповідача аліментів на утримання батька у розмірі 3000 грн щомісячно, її дохід у місяць становитиме близько 800 грн, при цьому відповідач має малолітню дитину, чоловіка, який вже тривалий час ніде не працює, а також матір, яка проживає разом з відповідачем і є особою похилого віку, має хронічні захворювання та самостійного доходу не має. Також представник відповідача звертає увагу на те, що у 2012 році позивач подарував донці нерухоме майно - квартиру в м. Шостка, 1 /2 частину автомобільного гаражу та 1/2 частину нежитлового приміщення (овочесховища) та частину магазину, однак в подальшому звернувся до суду з позовом про визнання недійсними таких договорів дарування, який був задоволений рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 18.09.2018р. Відтак у власності [PERSON] , на відміну від [PERSON] , наявне майно, що може приносити дохід. Позивач надав відповідь на відзив, за змістом якого зазначив, що між ним та його донькою (відповідачем по справі) дійсно були укладені договори дарування нерухомого майна. При цьому, на час їх укладення позивач мав незадовільний стан здоров`я внаслідок хронічних захворювань та мав потребу у сторонній допомозі. Таку допомогу йому обіцяла надавати донька [PERSON] , яка мала намір переїхати проживати до позивача у м. Шостка та займатись діяльністю по здачі в оренду нерухомого майна, що було предметом договорів дарування і забезпечувати позивача належним лікуванням, купувати продукти харчування, одяг та проводити оплату за комунальні послуги та іншим чином здійснювати догляд за позивачем. При цьому, як стверджує позивач, на час укладення вказаних договорів він перебував у тяжкому хворобливому стані та не в повній мірі розумів значення своїх дій, помилився щодо правової природи оспорюваних договорів та вважав, що між ним та відповідачем по справі укладаються договори довічного утримання. Як запевняє позивач, після укладення договорів дарування донька взагалі перестала спілкуватись з батьком і не виконала домовленість про надання йому допомоги, у зв`язку з чим позивач був вимушений звернутись до суду з метою відновлення своїх порушених прав, при цьому, частина приміщення магазину все ж залишилась у власності [PERSON] та була продана нею після ухвалення рішення Шосткинським міськрайонним судом Сумської області 18.09.2018р. Також позивач зазначає, що він не є підприємцем, а тому не отримує будь-якого прибутку від майна, що є у його власності. За переконанням позивача, він як батько виконав свій обов`язок перед донькою - виховав її, оплачував навчання у вищому навчальному закладі, надавав кошти на придбання квартири у м. Боярка та на облаштування робочого місця - стоматологічного кабінету, натомість донька допомоги йому не надає. Представник позивача в судовому засіданні вимоги позову підтримала з підстав, викладених у ньому. Представник відповідача позов визнав частково, вважавши заявлений до стягнення розмір аліментів надмірним, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позов. Суд, заслухавши думки представників сторін, вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини та факти, якими обґрунтовуються вимоги, перевіривши їх доказами, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, [PERSON] (відповідач) є донькою [PERSON] (позивач) /а.с. 8/. [PERSON] є інвалідом 1 групи «Б» з ураженням опорно-рухового апарату /а.с. 9/, йому призначена пенсія, розмір якої станом на січень 2019 року становив 1497 грн 00 к. (прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність)/а.с. 10/. Інших дітей чи дружини або ж батьків у позивача не має, що відповідачем не оспорювалося. Також встановлено, що [PERSON] вже тривалий час страждає від низки хронічних захворювань, серед яких й цукровий діабет другого типу, що підтверджується численними довідками, виписками з історії хвороб, іншою медичною документацією, наявними в матеріалах справи /а.с.11-20/. Наразі позивач потребує постійного стороннього догляду, лікування у хірурга та санаторно-курортного лікування. Наявні в матеріалах справи копії квитанції /а.с.21 - 29/ також свідчать про систематичність придбання позивачем ліків та тривалість лікування. Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (далі - Реєстр) /а.с.83-105/ у власності [PERSON] станом на 24.12.2019р. перебуває нерухоме майно - квартира [ADDRESS] . За даною квартирою зареєстроване обтяження у зв`язку з укладенням спадкового договору. Інше нерухоме майно у власності [PERSON] відсутнє. Слід зазначити, що про умови спадкового договору, зокрема, чи передбачають вони утримання набувачем відчужувача, позивач не зазначає та матеріали справи таких відомостей не містять. В свою чергу, відповідач таке питання не порушує. В той час як у власності [PERSON] , як вбачається з того ж реєстру /а.с.77-82/, станом на 24.12.2019р. перебуває: житловий будинок у Києво-Святошинському районі Київської області загальною площею 217,5 кв.м.; квартира у м . Київ загальною площею 46 кв.м.; земельна ділянка у Києво-Святошинському районі Київської області для ведення індивідуального садівництва площею 0,2 га; квартира у м. Боярка Києво-Святошинського району Київської області загальною площею 67,9 кв.м., приміщення магазину в м. Шостка (на праві спільної часткової власності, 1/2 частка), та автомобіль Nissan Murano, н.з. [NUMBER] , 2008 року випуску, що, в свою чергу, підтверджується інформацією, наданою Територіальним сервісним центром № 5945 (м. Шостка). Також згідно з даними Реєстру за [PERSON] хоча й рахувалися 1/2 частина нежитлового приміщення - будівлі автогаражу в м. Шостка та 1/2 частина овочесховища бази заготконтори у м. Шостка, набуті останньою за договорами дарування, укладеними від імені позивача на користь відповідача, проте такі були визнані недійсними рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 18.09.2018р., про що свідчить аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень, та за доводами представника позивача були відчужені в 2019 році [PERSON] в рахунок погашення його боргів та такі обставини не спростовувались стороною відповідача. Згідно з частиною 1 статті 202 Сімейного кодексу України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Відповідно до статті 205 Сімейного кодексу України суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків. Також у пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК України), не є абсолютним. У зв`язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них (ст. 204 СК України). Обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (усиновлення); непрацездатність матері, батька; потреба батька, матері в матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї з вказаних обставин. Позивач батьківських прав не позбавлявся, від виконання батьківських обов`язків щодо своєї доньки - відповідача у справі, - не ухилявся, дійсно є інвалідом 1-ї групи з ураженням опорно-рухового апарату, тобто в правовому розумінні непрацездатною особою, потребує постійного стороннього догляду, інших дітей чи членів сім`ї, які б могли надати допомогу, не має, отримує пенсію в розмірі, що є недостатнім для забезпечення його життєвих потреб, а відтак потребує матеріальної допомоги, що підтверджується дослідженими вище доказами. Дані обставини, з дотримання вимог ч. 3 ст. 12, ст.ст. 76, 81 ЦПК України, відповідачем під час розгляду даної справи не спростовані. Таким чином, відповідач, будучи донькою позивача, в силу наведених вимог закону зобов`язана утримувати непрацездатного батька. Слід зазначити, що вона є особою працездатного віку, має стабільний дохід, який за період з січня 2019 року по серпень 2019 року склав 30897 грн 97 к., має на утриманні одну неповнолітню дитину, матір, яка є особою похилого віку, їй належить значний обсяг нерухомого майна, у тому числі і комерційного призначення. При цьому суд відхиляє доводи відповідача щодо перебування на її утриманні також і чоловіка [PERSON] , який хоча й не працює, що підтверджується копією його трудової книжки /а.с. 59/, проте є особою працездатного віку та не позбавлений такої можливості. Виходячи з викладеного, надавши належну оцінку представленим у справі доказам у їх сукупності, оцінивши, зокрема, матеріальний стан кожної сторони окремо, в тому числі обсяг майна, що є у власності кожного, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача [PERSON] аліментів на утримання батька у розмірі 2000 грн., що, за переконанням суду, буде достатнім та співрозмірним матеріальному стану сторін. Доводи відповідача про незначний обсяг заробітної плати не є підставою для звільнення її від обов`язку утримувати непрацездатного батька та не свідчить беззаперечно про неможливість сплати нею аліментів у визначеному розмірі. При цьому, аліменти підлягають стягненню починаючи з дня набрання рішенням законної сили і довічно. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України та п.п. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в сумі 768 грн 40 к., від оплати якого позивача звільнено вказаним Законом. На підставі викладеного та

Outcome: partial