Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-17 00:00:00

26.08.2015 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом та просив стягнути солідарно з відповідачів суму заборгованості за кредитним договором № 034-пп від 22.07.2010 року в розмірі 4 787 087,23 грн., а також суму судового збору в розмірі 3654,00 грн. В позові посилається на те, що 22.07.2010 року між ПАТ «КБ «Хрещатик» та [PERSON] (далі - відповідач-1) був укладений кредитний договір № 034-пп, відповідно до умов якого банк надав відповідачу-1 кредит у вигляді відкличної не відновлювальної кредитної лінії з лімітом кредитування в сумі 4 400 000,00 грн., строком повернення до 30 серпня 2015 року із щомісячною сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 19 % річних, а відповідач зобов'язалася повернути наданий кредит у повному обсязі, згідно з графіком погашення кредиту. Позивач зазначає, що він свої зобов'язання за вказаним вище кредитним договором виконав в повному обсязі, разом з тим відповідач-1 порушила строки повернення кредиту та сплати процентів, у зв'язку з чим у останньої станом на 12.08.2014 року перед позивачем утворилася заборгованість в розмірі 4 787 087,23 грн., яка складається із: 3285000,00 грн. - строкова заборгованість за кредитом; 932000,00 грн. - прострочена заборгованість по кредиту за період з березня по липень 2014 року; 420602,60 грн. - прострочена заборгованість по відсоткам за період з березня по червень 2014 року; 68049,67 грн. - заборгованість по нарахованим та несплаченим відсоткам за липень 2014 року; 61251,51 грн. - пеня за прострочення сплати кредиту із розрахунку подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочки; 20183,45 грн. - пеня за прострочення сплати відсотків із розрахунку подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочки. Також, позивач посилається на те, що з метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов'язань відповідача-1 за кредитним договором, 03.08.2010 року між ПАТ «КБ «Хрещатик» та [PERSON] (далі відповідач-2) було укладено Договір поруки № 223/034-пп, згідно якого поручитель зобов'язався перед банком відповідати за виконання відповідачем-1 зобов'язань по Кредитному договору № 034-пп від 22.07.2010 року. Посилаючись на те, що відповідачами порушено взяті на себе зобов'язання, а направлена вимога про погашення простроченої заборгованості, відповідачами не виконана, позивач просив позов задовольнити в повному обсязі. Не погоджуючись з первинним позовом, 01.12.2014 року відповідача-2 звернувся до суду з зустрічним позовом та просив визнати недійсним договір поруки №223/034-пп від 03.08.2010 року. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що він договір поруки №223/034-пп від 03.08.2010 року ніколи не укладав та не підписував, підпис який в ньому міститься не належить [PERSON], а тому договір поруки слід визнати недійсним внаслідок відсутності волевиявлення поручителя та невідповідності цього договору вимогам актів цивільного законодавства і моральним засадам суспільства. В зв'язку з вищевикладеним, просив зустрічний позов задовольнити в повному обсязі. Ухвалою суду від 02.12.2014 року зустрічний позов об'єднано в одне провадження з первинним позовом. В судовому засіданні представник позивача ПАТ «КБ «Хрещатик» первинний позов підтримував та просив суд його задовольнити в повному обсязі, проти задоволення зустрічного позову заперечував. Заявив клопотання про застосування строку позовної давності до вимог [PERSON], оскільки вважає, що даний строк має рахуватися з моменту укладення договору поруки - 03.08.2010 року. Представник відповідачів в судовому засіданні проти первинного позову заперечував, зустрічний позов [PERSON] просив задовольнити в повному обсязі. Також в обґрунтування свої заперечень проти первинного позову відповідач-2 посилався на те, що Договором про внесення змін до кредитного договору №034-пп від 22.07.2010 року було збільшено обсяг відповідальності поручителя, тому порука є припиненою в силу ч.1 ст.559 ЦК України. За таких обставин вважає, що вимога позивача про стягнення заборгованості з відповідачів, як солідарних боржників є необґрунтованою. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. За правилами ст.ст.1050,1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому. Згідно з ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 509 ЦК України в силу зобов'язання одна особа (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої особи (кредитора) певну дію, як то: передати майно, виконати роботу, сплатити гроші тощо або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Судом встановлено, що 22.07.2010 року між ПАТ «КБ «Хрещатик» та [PERSON] (далі - відповідач-1) був укладений кредитний договір № 034-пп, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу-1 кредит у вигляді відкличної не відновлювальної кредитної лінії з лімітом кредитування в сумі 4 400 000,00 грн., строком повернення до 30 серпня 2015 року із щомісячною сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 19 % річних (а.с.6-9). З матеріалів справи вбачається, що позивач за первісним позовом виконав свої зобов'язання перед відповідачем-1 в повному обсязі, здійснивши видачу кредитних коштів в розмірі 4 400 000,00 грн., що підтверджується заявами на видачу готівки №167 від 10.08.2010 року, №175 від 30.08.2010 року, №226 від 31.08.2010 року та не заперечувалося відповідачем-1 по справі (а.с.13-15). Згідно п.1.2. Кредитного договору, позичальник зобов'язується використати кредит на цілі, передбачені цим договором, сплатити кредитору відсотки за користування кредитом і комісії у розмірах та порядку, передбачених цим договором та повернути кредитору суму кредиту в порядку і строки, передбачені цим договором. Відповідно до п.6.2.1. Кредитного договору, у випадку прострочення погашення кредиту та/або сплати відсотків за користування кредитом та/або комісій, встановлених цим договором. Позичальник сплачує кредитору пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми невиконаних зобов'язань за кожен день прострочення виконання зобов'язань. Встановлено, що у передбачені строки відповідач-1 зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав, а тому у останнього станом на 12.08.2014 року утворилась заборгованість перед позивачем на загальну суму 4 787 087,23 грн., яка складається із: 3 285 000,00 грн. - строкова заборгованість за кредитом; 932 000,00 грн. - прострочена заборгованість по кредиту за період з березня по липень 2014 року; 420 602,60 грн. - прострочена заборгованість по відсоткам за період з березня по червень 2014 року; 68 049,67 грн. - заборгованість по нарахованим та несплаченим відсоткам за липень 2014 року; 61 251,51 грн. - пеня за прострочення сплати кредиту із розрахунку подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочки; 20 183,45 грн. - пеня за прострочення сплати відсотків із розрахунку подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочки, що підтверджується наданим позивачем розрахунком заборгованості (24). Також встановлено, що з метою забезпечення виконання вищезгаданого Кредитного договору, між ПАТ «КБ «Хрещатик» та [PERSON] (далі відповідач-2) було укладено Договір поруки № 223/034-пп від 03.08.2010 року, згідно якого поручитель зобов'язався перед банком відповідати за виконання відповідачем-1 зобов'язань по Кредитному договору № 034-пп від 22.07.2010 року (а.с.16). Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до пункту 7 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Таким чином, законом встановлена презумпція правомірності правочину і він може бути визнаний судом недійсним тільки з передбачених законом підстав. Зі змісту ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5 та 6 статті 203 Цього Кодексу. В своїй зустрічній позовній заяві відповідач-2 посилається на те, що підпис, який міститься в договорі поруки № 223/034-пп від 03.08.2010 року не належить останньому. За клопотання представника відповідача-2 по справі ухвалою суду від 24.12.2014 року призначено судову почеркознавчу експертизу проведення якої було доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз МЮУ, на вирішення якої було постановлено питання: чи виконано підпис на договорі поруки № 223/034-пп від 03.08.2010 року самим [PERSON], чи іншою особою? Згідно висновку експертизи №1009/1010/15-32 від 06.08.2015 року вбачається, що підпис від імені [PERSON] у графі «Поручитель:» на лицевій та зворотній сторонах договору поруки № 223/034-пп від 03.08.2010, виконано рукописним способом без попередньої технічної підготовки чи застосування технічних засобів. Підпис від імені [PERSON] у графі «Поручитель:» на лицевій та зворотній сторонах договору поруки № 223/034-пп від 03.08.2010, виконані [PERSON] (а.с.171-176). Оцінивши Висновок експертизи №1009/1010/15-32 від 06.08.2015 року за правилами ст. 212 ЦПК України, суд не знайшов обставин, які б дозволяли стверджувати про необґрунтованість, неправильність висновку чи суперечливість його іншим матеріалам справи, а тому суд приймає його до уваги при постановленні даного рішення у справі. Доказів, які б спростували висновок судової експертизи, сторонами суду не надано. Ст. 57 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Оцінюючи матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що доводи відповідача-2 про те, що підпис у договорі поруки № 223/034-пп від 03.08.2010 року здійснено іншою особою та як наслідок недійсності даного договору необґрунтовані та спростовуються дослідженими у суді матеріалами справи. За таких обставин, посилання відповідача-2 в обґрунтування своїх вимог за зустрічним позовом, суд вважає необґрунтованим. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволені зустрічного позову [PERSON] в повному обсязі. З огляду на те, що судом вирішено спір по суті про відмову в задоволенні зустрічного позову [PERSON], підстав для застосування строку позовної давності, суд не вбачає. Відповідно до ч. 1 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Відповідно до ч.2 ст. 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язань настають наслідки, встановлені законом або договором. З матеріалів справи вбачається, що направлена позивачем вимога від 25.03.2014 року про погашення відповідачами заборгованості за кредитним договором, залишена без виконання (а.с.17, 21-23). З огляду на викладене, приймаючи до уваги те, що відповідачами порушено взяті на себе зобов»яазння та заборгованість по кредитному договору непогашена, суд приходить до висновку, що з відповідачів в солідарному порядку на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по Кредитному договору № 034-пп від 22.07.2010 року. Разом з тим, суд звертає увагу на те, що розмір неустойки, нарахованої у формі пені загалом складає 81434,96 грн. Частиною третьою статті 551 ЦК України передбачено, зокрема, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків. Отже, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір є значним. На думку суду, такі дії позивача щодо нарахування значного розміру неустойки можуть тлумачитися як виявлення ознак недобросовісності. Тому у світлі вищезазначених міркувань та з огляду на усі наявні матеріали суд вважає за потрібне ухвалити рішення на засадах справедливості, зменшивши розмір пені до 40717,48 грн. Така правова позиція суду узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 03.09.2014 № 6-100цс14. Що стосується доводів представника відповідача-2 про припинення поруки внаслідок збільшення відповідальності поручителя без його згоди, слід зазначити. На думку відповідача-2 , Договором про внесення змін до кредитного договору №034-пп від 22.07.2010 року було збільшено обсяг відповідальності поручителя, тому порука є припиненою в силу ч.1 ст.559 ЦК України. Суд не погоджується з даними доводами відповідача-2, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Як встановлено вище, 03 серпня 2010 року між позивачем та відповідачем-2 було укладено договір поруки № 223/034 - пп. Відповідно до пункту 1.1. Договору поруки № 223/034 - пп від 03 серпня 2010 року, [PERSON] несе в повному обсязі солідарну з [PERSON] відповідальність за невиконання останньою зобов'язань за Кредитним договором, а саме: повернути кредит в сумі 4 400 000,00 грн., в строк до 30 червня 2015 року та сплатити відсотки із розрахунку 19 % річних, а також сплатити комісії, можливі пені, штрафи та відшкодувати збитки в повному обсязі спричинені неналежним виконанням зобов'язань. З матеріалів справи вбачається, що у зв'язку з простроченням позичальником сплати відсотків та тіла кредиту за Кредитним договором, 31 грудня 2013 року між позивачем та відповідачм-2 було укладено Договір про внесення змін до Кредитного договору, а саме, пункт 4.3. Кредитного договору викладено в наступній редакції: «Відсотки за користування кредитом нараховуються Кредитором щомісячно, починаючи з дня виникнення позичкової заборгованості, за фактичний термін користування кредитом з урахуванням суми заборгованості, діючої процентної ставки та фактичної кількості календарних днів/році.Позичальник сплачує відсотки відповідно до наступного графіку: -нараховані відсотки з жовтня 2013 року по листопад 2013 року у сумі 133 866,19 грн. сплачуються з січня 2014 року по 1 000 грн.; -залишок нарахованих та несплачених відсотків за жовтень, листопад 2013 року та відсотки які будуть нараховані за період з грудня 2013 року по січень 2014 року сплатити не пізніше 03 березня 2014 року; -з лютого 2014 року нараховані відсотки сплачуються не пізніше останнього банківського дня місяця, наступного за місяцем нарахування відсотків на рахунок № 2208.2.003.033078 відкритий в Київському регіональному відділенні, МФО 300830, або інші рахунки відкриті Банком для обліку прострочених відсотків». Пункт 4.4. Кредитного договору викладено в наступній редакції: «Погашення залишку кредиту у сумі 4 217 000 грн. здійснюється Позичальником на рахунок №2203.9.001.033078 відкритий в Київському регіональному відділенні, МФО 300830, відповідно до наступного графіку: -до 03.03.2014 сплатити кредит у сумі 732 000 грн.; -з квітня 2014 року по грудень 2014 року сплачувати кредит щомісяця по 50 000 грн.; -з січня 2015 року по травень 2015 року сплачувати кредит щомісяця по 505 800 грн. та останній платіж сплатити не пізніше 30 червня 2015 року у сумі 506 000 грн.». Як вбачається зі змісту вказаного вище договору та наданого розрахунку позивача, істотної зміни умов Кредитного договору не відбулось, зокрема, сума кредиту 4 400 000.00 грн., не збільшилась, відсоткова ставка 19 % річних та строк повернення кредиту 30 червня 2015 року не змінилися та залишилися такими якими були на час укладення Кредитного договору та Договору поруки № 223/034 - пп від 03 серпня 2010 року. Та обставина, що змінилася сума сплати відповідних щомісячних платежів, жодним чином не призвела до збільшення розміру загальної заборгованості по кредиту, на кінець строку дії кредитного договору, що також підтверджується наданим позивачем розрахунком , з яким суд погоджується. В той же час, наданий відповідачем-2 розрахунок, суд не приймає до уваги. Вбачається, що даний розрахунок є помилковим, здійснений з порушенням умов укладеного кредитного договору, т.я. відповідачем-2 було здійснено розрахунок відсотків саме виходячи з щомісячних платежів, які визначені додатковою угодою. При цьому не було взято до уваги той факт, що Додаткова угода не змінювала порядок нарахування відсотків чи тіла кредиту, а була укладена з метою здійснення розстрочки погашення загальної заборгованості по кредиту. Та обставина, що згідно Додаткової угоди сума щомісячного платежу стала більшою, жодним чином не змінило розмір загальної заборгованості, яка визначена умовами Кредитного договору. Таким чином вбачається, що відповідальність поручителя в розумінні вимог ч.1 ст.559 ЦК України не збільшилася, у зв'язку з чим згода поручителя на укладення Договору про внесення змін до кредитного договору від 22.07.2010 року за № 034-пп, не є обов'язковою. За таких обставин, суд вважає, що доводи відповідача-2 щодо припинення поруки в силу ч.1 ст.559 ЦК України є необґрунтованими. Враховуючи наведене вище, суд приходить до висновку, що первинний позов ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1827,00 грн. з кожного. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial