Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-22 00:00:00

26 вересня 2014 року [PERSON] звернувся до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні нерухомим майном шляхом виселення. 01 жовтня 2014 року ухвалою суду відкрито провадження у справі. 18 листопада 2014 року [PERSON] подав уточнений позов до [PERSON] та [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні нерухомим майном, шляхом виселення, відновлення стану домоволодіння до порушення та вселення 16 грудня 2014 року ухвалою суду відмовлено в задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову. 19 січня 2015 року [PERSON] подано апеляційну скаргу на ухвалу про відкриття провадження у справі. 16 лютого 2015 року Апеляційним судом Дніпропетровської області апеляційна скарга [PERSON] - відхилена, ухвала про відкриття провадження у справі - залишена без змін. 20 березня 2015 року позивачем [PERSON] подано уточнений позов. 30 березня 2015 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області відмовлено в задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову. 10 квітня 2015 року тим же судом відмовлено в задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову. 18 червня 2015 року тим же судом відмовлено в задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову. 21 вересня 2015 року Апеляційним судом Дніпропетровської області ухвала суду від 18 червня 2015 року скасована питання про забезпечення позову передано на новий розгляд. 24 вересня 2015 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області відмовлено в задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову. 28 вересня 2015 року тим же судом відмовлено в задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову. 16 жовтня 2015 року тим же судом частково задоволено клопотання про призначення експертизи, призначено судову земельно-технічну експертизу по цивільній справі, на вирішення якої поставлено питання визначення розміру орендної плати за користування домоволодіння, розташованим за адресою: [ADDRESS] на земельній ділянці, площею 0,4932 га, у період з 13 листопада 2006 року по час складання висновку з окремим визначенням розміру орендної плати за період з 17 грудня 2008 року по 12 листопада 2013 року. 06 липня 2016 року на адресу суду надійшов висновок експертизи. 05 серпня 2016 року позивачем [PERSON] подано уточнений позов. 10 жовтня 2016 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області частково задоволено клопотання про призначення повторної експертизи, призначено судову земельно-технічну експертизу по цивільній справі, на вирішення якої поставлено питання визначення розміру орендної плати за користування домоволодіння, розташованим за адресою: [ADDRESS] на земельній ділянці, площею 0,4932 га, у період з 13 листопада 2006 року по час складання висновку з окремим визначенням розміру орендної плати за період з 17 грудня 2008 року по 12 листопада 2013 року. 06 червня 2017 року на адресу суду надійшло повідомлення з експертної установи про неможливість надання висновку. 22 червня 2017 року у зв`язку зі смертю відповідача [PERSON] , позивачем [PERSON] подано уточнений позов до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном шляхом виселення, відновлення стану домоволодіння до порушення, повернення домоволодіння і земельних ділянок, вселення, відшкодування збитків та моральної шкоди, який прийнято судом. 05 грудня 2017 року позивачем [PERSON] подано уточнений позов, який прийнято судом. 31 травня 2018 року у зв`язку із закінченням повноважень судді Парфьонова Д.О., проведено повторний авторозподіл справи, та визначено головуючим суддею - Майну Г.Є. 05 червня 2018 року суддею Майна Г.Є. прийнято справу до свого провадження на призначено розгляд. 06 липня 2018 року ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області заяву [PERSON] про забезпечення позову - повернуто заявникові. 13 липня 2018 року ухвалою того ж суду у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову - відмовлено. 09 жовтня 2018 року зупинено провадження у справі у зв`язку з поданням позивачем [PERSON] заяви про відвід головуючого судді. 01 листопада 2018 року за результатами розгляду заяви про відвід головуючого судді постановлено ухвалу, якою відмовлено [PERSON] у задоволенні заяви про відвід судді Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області Майної Г. Є . Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 листопада 2018 року провадження у справі поновлено. 23 листопада 2018 року у зв`язку із закінченням повноважень судді Майної Г.Є., згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи, автоматизованою системою визначено суддю Городецького Д.І. 05 березня 2019 року [PERSON] подано уточнений позов до [PERSON] , третя особа - [PERSON] , про визнання дій неправомірними, відшкодування збитків, упущеної вигоди, відшкодування завданої моральної шкоди, який прийнято судом. 09 квітня 2019 рокудо Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області позивачем [PERSON] подано уточнений позов, який прийнято судом. 10 червня 2019 року [PERSON] подано уточнений позов в остаточній редакції до [PERSON] , третя особа - [PERSON] , про визнання дій неправомірними, відшкодування збитків, упущеної вигоди, відшкодування завданої моральної шкоди, який прийнято судом. 27 листопада 2019 року ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області заяву [PERSON] про забезпечення позову - повернуто заявникові. 02 січня 2020 року ухвалою суду у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову - відмовлено. В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що відповідно до договору дарування від 06 квітня 2004 року, він є власником домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , яке розташоване на земельній ділянці загальною площею 0,4932 га, що належить йому на підставі державних актів на землю від 11 травня 2007 року серії ЯЕ №144143 та ЯЕ №144144. 13 листопада 2006 року [PERSON] , шляхом обману та зловживанням довірою позивача, заволодів його власністю - домоволодінням, розташованим за адресою: [ADDRESS] , куди вселився сам та вселив свою матір [PERSON] та стали незаконно користуватися та розпоряджатися його власністю. Він неодноразово звертався до [PERSON] з вимогами щодо звільнення домоволодіння та заборони засівати земельні ділянки і отримувати дохід від використання та розпорядження домоволодінням і земельними ділянками, які залишалися незадоволеними. Він вимушений звертатися за захистом своїх прав власника як до суду так і в поліцію. Під час проведення слідчих дій допитувалися ряд свідків з показів яких вбачається, що мати [PERSON] мешкала в домоволодінні позивача з листопада 2006 року, також ці обставини підтверджуються і показами свідків в цивільних справах, а також рішеннями судів. В результаті неправомірного користування та розпорядження майном, йому нанесені збитки у вигляді: неотримання доходів від оренди будинку та земельними ділянками в розмірі 143 393 грн.; витрат для відновлення газової системи домоволодіння в розмірі 21 029 грн.; упущена вигода, отримана [PERSON] від вирощування 60 голів птиці з 2007 по 2017 рік в розмірі 63 000 грн. Так, рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 квітня 2013 року, в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] - відмовлено; зобов`язано [PERSON] повернути позивачу правовстановлюючі документи на будинок та земельні ділянки за адресою: [ADDRESS] . Протиправними діями відповідача, що виразилися у довготривалій неможливості користування та розпорядження своїм майном, звернення до правоохоронних органів, судів для захисту своїх прав йому, [PERSON] відповідачем [PERSON] спричинена також моральна шкода, яку він оцінює в 40 000 грн. В ході розгляду даної цивільної справи [PERSON] померла, тому він звертається з позовом до [PERSON] , як особи, яка продовжує порушувати його права власника. В зв`язку з наведеним, [PERSON] , посилаючись на норми ст. 41 Конституції України, ст.ст. 11, 16, 22, 23, 216, 317, 321, 386, 387, 390, 391, 625, 762, 1167 ЦК України, ст.ст. 116, 150, 155, 165, 168 ЖК України, просив суд: - визнати неправомірними дії [PERSON] по користуванню, розпорядженню домоволодінням розташованим за адресою: [ADDRESS] ; приведення до недіючого стану газової системи у цьому ж домоволодінні з 13 листопада 2006 року по цей час та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] на підставі ч. 1, 2 ст. 216, 762 ЦК України - 143 393 грн. - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати, необхідні для відновлення газової системи домоволодіння в розмірі 21029 грн; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] упущену вигоду, отриману [PERSON] від вирощування 60 голів птиці з 2007 по 2017 рік в розмірі 63 000 грн.; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] на відшкодування завданої моральної шкоди 40 000 грн.; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати в розмірі 7 812 грн., які складають з оплати судового збору, витрат на правову допомогу та оплати висновку експерта. В своїх письмових запереченнях, поданих [PERSON] 09 вересня 2016 року, останній вважає позовні вимоги [PERSON] необгрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Так, рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 квітня 2013 року, яким зобов`язано [PERSON] повернути [PERSON] правовстановлюючі документи на домоволодіння розташоване за адресою: [ADDRESS] , де розглядалося питання проживання в зазначеному будинку [PERSON] та користування нею даним житловим приміщенням, відшкодування збитків та моральної шкоди. Зазначеним рішенням в задоволенні позовних вимог про відшкодування збитків та моральної шкоди - відмовлено. В зв`язку з чим, вимоги за цим позовом дублюються. Вимоги [PERSON] щодо виселення з зазначеного будинку [PERSON] є абсурдними, оскільки він в цьому будинку ніколи не мешкав, не користувався ним, а тому вимоги щодо визнання незаконним користування та розпорядження майном позивача є необґрунтованими. Вимоги позивача щодо стягнення неотриманої орендної плати також є надуманими, тому як між сторонами договорів оренди ніколи не укладалося. Більше того, призначення земельних ділянок за адресою: [ADDRESS] - обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд і ведення особистого селянського господарства, яке не передбачає отримання прибутку від користування. Діяльність [PERSON] як підприємця взагалі ніяк не пов`язана з використанням домоволодіння та земельних ділянок за адресою: [ADDRESS] , оскільки відповідно до КВЕД 52.62.0 - це роздрібна торгівля з лотків та на ринках, тобто використовується інший напрямок підприємницької діяльності. Стосовно вимог щодо відшкодування моральної шкоди вважає, що позивачем не надано достатніх та допустимих доказів спричинення моральної шкоди будь-якими діями відповідача, в зв`язку з чим, просив відмовити в задоволенні позову [PERSON] в повному обсязі. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав свої позовні вимоги в повному обсязі, посилався на обставини, викладені в уточненому позові, просив задовольнити його вимоги. Також додав, що на виконання виданої ним - [PERSON] , довіреності від 13 листопада 2006 року, відповідач [PERSON] , отримавши ключі мав право лише вільно входити до зазначеного домоволодіння, слідкувати за його технічним станом. Однак відповідач вирішивши заволодіти його домоволодінням та земельними ділянками, замінив замки на вхідних дверях будинку, поселив в будинок свою матір - [PERSON] , яка незаконно проживала в будинку з 13 листопада 2006 року по травень 2016 року (час смерті). Факт незаконного користування та розпорядження майном позивача підтверджується оплатою відповідачем за газо-, електропостачання до спірного нерухомого майна. Після скасування позивачем 22 серпня 2008 року довіреності, виданої на ім`я відповідача, останній повинен був повернути довіреність позивачу та припинити користуватися домоволодінням, чого не зробив. 04 жовтня 2017 року при проведенні в межах кримінального провадження, в якому [PERSON] визнаний потерпілим, огляду домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , позивачем були встановлені на вхідних дверях будинку власні замки. Однак через декілька днів [PERSON] поламав огорожу в цьому домоволодінні, демонтував вікно, газові прилади і вивіз з будинку майно позивача (з цього приводу також внесені відомості про кримінальне правопорушення). Враховуючи, що судовим експертом визначено, що плата за користування і розпорядження домоволодінням по [ADDRESS] - становила 823 грн. на місяць, позивачем проведений розрахунок плати за незаконне користування його майном з 2006 року по березень 2019 року з урахуванням інфляційних та 3% річних, що становить 143 393 грн. А згідно додаткового розрахунку за 10 місяців 2019 року становить 8 300 грн., а всього 151 693 грн. Таким чином загальна сума позовних вимог становить (151693 грн. + 21 029 грн. (ціна котла) + 63 000 грн.(дохід від вирощування птиці) + 40 000 грн. (моральна шкода) + 7812 грн. (судові витрати, правова допомога) = 283 533 грн., які збільшуються відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України на індекс інфляції та 3% річник та складає 303 664 грн., які просить стягнути з [PERSON] на його користь. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та посилаючись на ті ж підстави, що і в запереченні просили відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. [PERSON] також пояснив, що у 2006 році він шукав будинок за містом. [PERSON] запропонував придбати його домоволодіння розташоване за адресою: [ADDRESS] . В будинку ніхто не мешкав, для того щоб в ньому проживати, було необхідно привести його до придатного стану - відремонтувати, поставити робочий газовий котел. Крім того правовстановлюючі документи на домоволодіння у [PERSON] не були оформлені, що позбавляло можливості оформити договір купівлі-продажу. В той же час, він та позивач [PERSON] домовилися про укладення договору купівлі-продажу будинку за 10 000 доларів США. На виконання договору він, [PERSON] , передав зазначені кошти за [PERSON] , про що останній склав власноруч розписку та оформив на його ім`я довіреність на право розпорядження будинком. Через певний час, коли будинок був приведений належний стан, встановлене газове обладнання, проведений ремонт, в будинку стала проживати його мати - [PERSON] Через деякий час, в порушення досягнутої домовленості, [PERSON] став вимагати від нього більше коштів, посилаючись на те. що станом на 2008 рік зазначене домоволодіння стало коштувати дорожче. Він, [PERSON] був змушений звернутися до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу дійсним, але чинне законодавство не передбачало такої можливості. [INFO] його мати - [PERSON] , померла. Одразу після її смерті він передав ключі від будинку сусідці, яка і раніше доглядала за цим будинком. Суд, дослідивши надані сторонами докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. Встановлено, що [PERSON] у відповідності до договору дарування від 06 квітня 2004 року є власником житлового будинку по [ADDRESS] (т. 1 а.с. 4). На підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЕ №144143, виданого 11 травня 2007 року Миколаївською сільською радою, [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,250га, яка надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, та розташована по [ADDRESS] (т.1 а.с. 5). На підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЕ №144144, виданого 11 травня 2007 року Миколаївською сільською радою, [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,2432га, яка надана для ведення особистого селянського господарства, та розташована по [ADDRESS] (т.1 а.с. 6). Судом встановлено, що 13 листопада 2006 року позивачем [PERSON] видано довіреність, якою уповноважено [PERSON] бути його представником в Новомосковському районному комунальному підприємстві бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» з питань замовлення витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно для продажу, продати за ціну та на умовах за власним розсудом або обміняти належний [PERSON] житловий будинок за [ADDRESS] із відповідними господарчими будівлями та спорудами, який розташований на земельній ділянці площею 04932 га, за адресою: [ADDRESS] , а також в інших органах і організаціях з питань, що стосуватимуться [PERSON] , як власника зазначеного житлового будинку в тому числі водо-, газо, енергопостачальних, зв`язку тощо. Довіреність посвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Лозенко Валентиною Володимирівною, та зареєстровано в реєстрі за № 6102 (т. 1 а.с. 46) 13 листопада 2006 року [PERSON] надано [PERSON] розписку про отримання 10 тис. доларів США та 1 тис. гривень за продаж [PERSON] будинку за адресою: [ADDRESS] ; та передачу [PERSON] правовстановлюючих документів на будинок та земельну ділянку (т. 1 а.с. 47). 13 листопада 2006 року між сторонами був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку за [ADDRESS] із відповідними господарчими будівлями та спорудами, який розташований на земельній ділянці площею 04932 га, за адресою: [ADDRESS] . Зазначений договір є нікчемним, оскільки не був посвідчений нотаріально (т. 1 а.с. 16-18, 52-55) Встановлено, що з 2006 року у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] зі згоди позивача [PERSON] мешкала [PERSON] - мати відповідача (т. 1 а.с. 16-18; 52-55). Сторонами визнаний та не оспорював стой факт, що [INFO] [PERSON] померла. Судом відхиляються доводи позивача про те, що [PERSON] 13 листопада 2006 року, зловживаючи довірою позивача заволодів ключами від будинку за адресою: [ADDRESS] , та без згоди [PERSON] вселив свою матір, оскільки зазначені доводи повністю спростовуються дослідженими в судовому засіданні довіреністю (т. 1 а.с. 46), розпискою (т. 1 а.с. 47), рішеннями судів (т. 1 а.с. 16-18, 52-55.) Так рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 квітня 2013 року (справа 2-570/11) у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності, зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] . [PERSON] про усунення дій, що порушують право власності, виселення, відшкодування збитків, відшкодування моральної шкоди, встановлено, що [PERSON] надав [PERSON] ключі від будинку, книжки на оплату послуг, надав довіреність на право розпоряджатися житловим будинком, достовірно знаючи про те, що в ньому проживає [PERSON] , зазначені дії свідчать про наявність згоди [PERSON] на проживання [PERSON] в будинку. (а.с. 16-18). Не можуть бути прийняті до уваги, як докази протиправності проживання в будинку [PERSON] з 2006 року по 13 травня 2016 року наявність кримінальних проваджень, внесених до ЄРДР на підставі заяв [PERSON] , оскільки його твердження спростовуються рішеннями судів, що набрали законної сили. Крім того, за результатами кримінальних проваджень, на які посилається позивач до теперішнього часу не прийнято жодного рішення про визнання винуватим будь-кого у вчиненні кримінального правопорушення за фактами, вказаними [PERSON] та/або закриття провадження з підстав, що не виключають можливості вчинення таких правопорушень. Суд, надаючи оцінку показанням свідків щодо: - протиправності проживання гр. [PERSON] в будинку позивача з 2006 року по 13 травня 2016 року, - незаконного користування, розпорядження відповідачем будинком та земельними ділянками позивача та отримання ним доходів, які надані в ході досудового розслідування, а також в ході розгляду даної цивільної справи іншим складом суду, тому як за результатами кримінальних проваджень та за результатами розгляду даної цивільної справи іншим складом суду не прийнято будь-якого рішення, що набрало законної сили, яким встановлені певні факти на підставі показів свідків. Не можуть бути прийняті як докази протиправності користування відповідачем будинком та земельними ділянками позивача розрахункові книжки за користування газо- та електропостачання, тому як вони лише підтверджують оплату послуг з газо- та електропостачання. Ухвала слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі №201/14015/17 від 25 вересня 2017 року про надання проведення огляду будинку [ADDRESS] судом не приймається як доказ незаконного розпорядження та користуванням відповідачем домоволодінням позивача, оскільки як не містить жодних доказів користування чи розпорядження [PERSON] вказаним домоволодінням. Також не можуть бути прийняті як докази посилання позивача на те, що після виконання ухвали суду про проведення огляду зазначеного домоволодіння, [PERSON] протиправно проник до зазначеного житла, викрав газове обладнання, поламав огорожу, демонтував вікно і т.і., тому як за результатами цих кримінальних проваджень не має рішень, відповідно до яких встановлено осіб, які причетні до скоєння зазначених позивачем злочинів. Доказів того, що відповідач [PERSON] мешкає, користується та розпоряджається будинком та земельними ділянками по [ADDRESS] , окрім пояснень позивача [PERSON] - суду не надано. Дослідивши вищенаведені докази в їх сукупності, достатності та достовірності, суд приходить до наступних висновків: Доказів неправомірності дій відповідача [PERSON] щодо протиправного користування та розпорядження домоволодінням по [ADDRESS] - суду не надано. Рішеннями судів, на які посилається позивач, підтверджений факт проживання в зазначеному домоволодінні [PERSON] з 2006 року зі згоди позивача [PERSON] . Крім того, цими ж рішеннями встановлені обставини добровільності передачі ключів від будинку та правовстановлювальних документів позивачем [PERSON] . Враховуючи вищенаведене, відсутні підстави для задоволення позовних вимог щодо визнання неправомірними дій [PERSON] по користуванню, розпорядженню домоволодінням по [ADDRESS] . Також суду не надано жодних доказів щодо приведення [PERSON] до неробочого стану газової системи у будинку по [ADDRESS] , оскільки внесення відомостей до ЄРДР щодо проникнення до зазначеного будинку позивача та демонтування газового обладнання невідомою особою не можуть підтверджувати факт скоєння такого діяння саме [PERSON] . В зв`язку з наведеним, відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивача в частині вимог про визнання неправомірними дій [PERSON] щодо приведення до недіючого стану газової системи у будинку по [ADDRESS] . Вимоги позивача щодо стягнення з [PERSON] 151 693 грн. - ґрунтуються на тому, що відповідач неправомірно користувався та розпоряджався домоволодінням позивача. Враховуючи, що факт неправомірності користування та розпорядження зазначеним домоволодінням з боку [PERSON] не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні, вимоги позивача щодо відшкодування збитків на цій підставі - є необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Враховуючи те, що в судовому засіданні не знайшов підтвердження факт демонтування [PERSON] газового обладнання, яке належало [PERSON] , немає також і підстав для для стягнення витрат на відновлення газового обладнання в розмірі 21 029 грн. Жодних допустимих доказів вирощування [PERSON] на території домоволодіння позивача по [ADDRESS] 60 голів птиці протягом 2007 по 2017 рік суду не надано, а тому вимоги позивача щодо відшкодування збитків на суму 63 000 грн. - є необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Вимоги позивача, по відшкодуванню моральної шкоди, грунтуються на незаконності дій відповідача [PERSON] . Враховуючи, що в судовому засіданні не знайшов підтвердження факт незаконності дій [PERSON] по відношенню до позивача, підстав для задоволення вимог про відшкодування моральної шкоди в розмірі 40000 грн. - немає. Вимоги позивача, про стягнення інфляційних збитків та 3 % річних, є похідними від вищенаведених вимог позивача щодо стягнення сум, а тому не підлягають задоволенню. Судові витрати, понесені позивачем, залежать від обґрунтованості вимог що підлягають задоволенню, а тому підстави для їх відшкодування з боку відповідача - відсутні. За змістом ст.ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до вимог ст.ст. 76-80 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Підставами звільнення від доказування відповідно до вимог ст. 82 ЦПК України є обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. За змістом статті 83 ЦПК України - сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Таким чином, на позивача, який звертається до суду за захистом своїх порушених, невизнаних чи оспорених прав покладає обовязок доведення таких обставин належними, допустими, достатніми та достовірними доказами. Відповідно до ст.124 Конституції України, ст.ст.15,16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Нормами ст.16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Позивач [PERSON] звернувся до суду за захистом свого права, як власник зазначеного домоволодіння з метою припинення дій з боку відповідача, що порушують його право користування та розпорядження цим майном; відновлення газового обладнання, відшкодування збитків, що виникли в результаті протиправного користування та розпорядження його майном а також відшкодування моральної шкоди, що завдана йому протиправними діями з боку позивача. Згідно ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, акти цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Згідно ст.41 Конституції України та положень ст.ст.179,181,316,317,319,321 ЦК України правом власності є право особи на річ (нерухоме майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. 7.3.2.Також відповідно до ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст.328 ЦК України визначено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як було встановлено на підставі наданих позивачем доказів, він є власником житлового будинку розташованого по [ADDRESS] , та земельних ділянок за цією ж адресою. Положеннями ст. 386 ЦК України визначені засади захисту права власності. Так, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. А ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майно. Позивачем не надано суду достатніх, достовірних та допустимих доказів створення будь-яких перешкод з боку [PERSON] у здійсненні [PERSON] права користування та розпорядження своїм майном - житловим будинком, розташованим по [ADDRESS] , та земельних ділянок за цією ж адресою. Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України - особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. Згідно зі ст.ст. 23, 1167 ЦК України - особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Враховуючи те, що в судовому засіданні не знайшов підтвердження факт порушення відповідачем цивільного права позивача, вимоги позивача про відшкодування збитків та моральної шкоди, завданих у результаті порушення цивільного права також є недоведеними. Відповідно до вимог ст. 216 ЦК України, на яку позивач посилається як на підставу своїх вимог, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. В судовому засіданні встановлено, що між сторонами 13 листопада 2006 року був укладений договір купівлі-продажу домоволодіння по [ADDRESS] , який є нікчемним, зазначені факти встановлені судовим рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 квітня 2013 року у справі № 2-570/11. Цим же рішенням розглянуте питання щодо повернення [PERSON] позивачу [PERSON] правовстановлюючих документів на зазначене домоволодіння, тобто вирішене питання застосування наслідків недійсності правочину. Враховуючи, що позивачем не доведено обставин завдання збитків та моральної шкоди - посилання на зазначені вимоги є помилковими. Статтею 625 ЦК України передбачено відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Так, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В судовому засіданні не встановлено, що між сторонами існує грошове зобов`язання, а тому посилання позивача своєму позові, як на підставу вимог на норми зазначеної статті, як на порушення грошового зобов`язання також є помилковими. Щодо підстав застосування вимог ст. 762 ЦК України, як на підставу позовних вимог позивачем, слід зазначити наступне. Відповідно до цієї норми - за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення. Плата за користування майном може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за користування майном встановлюється договором найму. Враховуючи, що між сторонами не укладався договір найму, навіть усно - посилання позивача в своєму позові на норми ст. 762 ЦК України - також є помилковими. Норми ст.ст. 116, 150, 155, 165, 168 ЖК України, на які посилається позивач, стосуються житлових прав. Так відповідно до ст. 116 ЖК України - якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Ст.ст. 150, 155, 165, 168 ЖК України визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком. При проведенні капітального ремонту жилого будинку (квартири), що належить громадянинові на праві приватної власності, коли ремонт не може бути проведено без виселення наймача, власник будинку (квартири) вправі вимагати його виселення. Власник будинку (квартири) не зобов`язаний надавати особі, яка виселяється на час ремонту інше жиле приміщення. У разі відмовлення наймача звільнити жиле приміщення власник будинку (квартири) може вимагати його виселення в судовому порядку. Враховуючи зміст вищезазначених норм, вони не можуть бути застосовані у правовідносинах між сторонами, тому як відповідач не є наймачем житлового будинку позивача; а також в судовому засіданні встановлено, що він не є його мешканцем та/або користувачем, а тому ці норми не можуть бути застосовані до розглядуваних правовідносин. З аналізу зазначеного вище, суд приходить до переконання, що позовні вимоги позивача є необгрунтованими, а тому в їх задоволенні належить відмовити в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed