Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-23 00:00:00

25.09.2014р. [PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом про розірвання шлюбу. Позивачка у позовній заяві в обґрунтування вимог посилалася на те, що вони з відповідачем зареєстрували шлюб 11.01.2014р. у Кіровському відділі ДРАЦС реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області. Від даного шлюбу сторони спільних дітей не мають. Шлюбні відносини з відповідачем припинилися з травня 2014р., після чого вона проживає у найманій квартирі. Причиною припинення шлюбних відносин стали відсутність в родині взаєморозуміння з питань ведення господарства, втрата почуття любові та поваги. Сторони проживають окремо, не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету. Позивачка вважає, що родина розпалася остаточно і не може бути відновлена. В наданій суду заяві, позивачка просила строк на примирення не надавати, шлюб розірвати та винести рішення в судовому засіданні за її відсутності без фіксування процесу технічними засобами. Після розірвання шлюбу прізвище змінювати не просила( а.с. № 16). Відповідач проти задоволення позову в частині розірвання шлюбу не заперечував, період припинення шлюбних стосунків визнав, оскільки в його запереченнях, що надійшли до суду 21.11.2014р. посилань не це не міститься. Проте заперечував щодо причини припинення шлюбних стосунків, зазначивши, що причиною погіршення сімейних відносин є нехтування дружиною сімейних обов'язків, наявність корисливі мотивів у шлюбних відносинах. Вважав, що строк на примирення їм не потрібний. Просив шлюб розірвати, судові витрати покласти на позивачку через те, що саме вона не бажала розірвати шлюб через органи ДРАЦС та винести рішення суду в судовому засіданні за його відсутності ( а.с. № 13-14). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 169, ч. 2 ст. 197 ЦПК України ухвалити рішення в судовому засіданні за відсутності сторін. Суд, вивчивши матеріали справи вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 110 Сімейного Кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним з подружжя. Відповідно до ст. 112 Сімейного Кодексу України, при розгляді справи про розірвання шлюбу, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 113 Сімейного Кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 11.01.2014р. у Кіровському відділі ДРАЦС реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області під актовим записом № 08. Судом встановлено, що спільне життя сторін не склалося через відсутність в родині взаєморозуміння з питань ведення господарства, втрату почуття любові та поваги. Сторони проживають окремо, мають роздільний бюджет, спільне господарство не ведуть, не підтримують подружніх відносин з травня 2014р. З огляду на вищевикладене і приймаючи до уваги те, що шлюбні відносини між сторонами по даній справі припинені близько півроку тому і з цього часу більше не відновлювалися, позивачка від позову не відмовилася, а відповідач визнав позовні вимоги та не заперечував проти розірвання шлюбу, суд дійшов висновку про те, що родина сторін розпалася остаточно, її відновлення бути не може, і шлюб підлягає розірванню. Заперечення відповідача щодо причини припинення шлюбних стосунків, суд приймає до уваги, проте оцінює критично, оскільки доказів в обґрунтування цих заперечень ним суду не надано. При винесенні рішення суд також приймає до уваги положення ст. 61 ЦПК України, оскільки відповідач визнав позовні вимоги та погодився на розірвання шлюбу. Обговорюючи питання розподілу судових витрат на підставі ст. 88 ЦПК України, у зв'язку із задоволенням позову, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивачки понесені при подачі позову судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 243грн. 60коп., не дивлячись на те, що відповідач заперечував проти стягнення з нього цієї суми. На підставі викладеного,

Outcome: approved