Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-24 00:00:00

26 листопада 2019 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом, який в подальшому, а саме 21.02.2020 уточнив (а.с. 58) до [PERSON] , третя особа - Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням за адресою : [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що квартира [ADDRESS] належить йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 07.11.2019 р. Відповідач [PERSON] в квартирі не мешкає з 2017 року, але з реєстрації за адресою квартири не знялася. Місце проживання [PERSON] не відоме. Реєстрація місця проживання відповідачки у вищезазначеній квартирі створює позивачу певні складнощі у розпорядженні квартирою, адже він вимушений нести додаткові витрати по сплаті комунальних послуг. На підставі викладеного, просить суд усунути перешкоди в користуванні власністю, що чиняться [PERSON] , шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 29 листопада 2019 року зазначену справу прийнято до розгляду та відкрито провадження; вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, справу призначено у підготовче судове засідання (а.с. 15-16). Ухвалою суду від 28 лютого 2020 року підготовче провадження по справі закрито, призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 63). Представник позивача Тульчевська Н.В у судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити, проти розгляду справи в заочному порядку не заперечує. Відповідач по справі [PERSON] у судове засідання не з`явилася, хоча про час день та місце слухання справи повідомлялася належним чином, про що свідчать наявні в матеріалах справі поштові відправлення № 69063 0151414 0, 69063 0161515 0, 69063 0170115 3. (а.с.23, 42, 52) Причини неявки суду не повідомила, заперечень стосовно позовних вимог позивача не надала. Представник третьої особа Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, проти позову не заперечує (а.с. 43). Відповідно до ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Таким чином, згідно з вимогами ст.ст. 128, 131 ЦПК України, відповідачі повідомлені про час та місце слухання справи за адресою їх місцем проживання чи місця перебування, зареєстрованого у встановленому законом порядку та не з`явилися у судове засідання без поважних причин. Статтею 210 ЦПК України визначено, що суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження - не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку. Суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті. Виходячи з зазначених нормативно-правових актів України, взявши до уваги, що відповідач належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання та не з`явилася у судове засідання без поважних причин, не подала відзив, а представник позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, суд у відповідності до статті 280 ЦПК України приходить до висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача по справі та ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити по справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказах. Суд, вивчивши матеріали справи, взявши до уваги пояснення представника позивача, надані у судовому засіданні, пояснення свідків [PERSON] , [PERSON] , вважає позов таким, що підлягає задоволенню. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Матеріалами справи встановлено, що квартира [ADDRESS] належить [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 07.11.2019 р., який посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Чепковою О.В. за № 6298, та зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 187990698 від 08.11.2019 р. (а.с. 7-9). За відомостями Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМВ України в Запорізькій області [PERSON] , станом на 31.10.2019 року, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 13). Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що відповідачка у квартирі не проживає, її особисті речі квартирі відсутні, вона її взагалі ніколи не бачила. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив суду, що відповідачка у квартирі не проживає, її особисті речі квартирі відсутні, її взагалі ніколи не бачив. Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Стаття 150 ЖК України передбачає, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та ст..ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. ч Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Аналізуючи перелічені норми цивільного права, взявши до уваги надані стороною позивача докази, суд приходить до висновку, що позовна вимога [PERSON] про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням є законною, обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. При подачі позовної заяви до суду позивач по справі [PERSON] сплатив судовий збір у сумі 768,40 грн. (а.с. 2), оскільки позов задоволено, сплачений судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача по справі.

Outcome: approved