Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-02 00:00:00

26 вересня 2013р. позивач [PERSON] звернувся до Самарського районного суду м.Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 22 січня 2013р. між ним та відповідачем було укладено договір позики грошових коштів на суму 100тис.грн. Згідно умов договору позивач брав на себе зобов'язання надати відповідачу грошові кошти в сумі 100тис.грн, а відповідач брав на себе зобов'язання повернути отримані від позивача грошові кошти в сумі 100тис.грн. в строк до 22 лютого 2013р. У встановлений строк до 22 лютого 2013р. відповідач взяті на себе обов'язки не виконав та до цього часу отримані від позивача грошові кошти не повернув. Позивач просив стягнути із відповідача 100тис.грн. та 3% річних в сумі 1668грн.50коп, а всього - 101668грн. 50коп. за договором позики та судові витрати по справі 1016грн.68коп. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали. При цьому позивач пояснив, що маючи кошти після продажу автомобіля за проханням відповідача на розвиток бізнесу 22 січня 2013р. позичив йому та передав у присутності двох свідків 100тис.грн. строком на один місяць до 22 лютого 2013р. До сьогоднішнього дня відповідач борг йому не повернув. Позивач просив стягнути борг та 3% річних за користування коштами . В судовому засіданні відповідач та його представник проти позову заперечували. Відповідач мотивував це тим, що в жовтні 2012р. між ним та юридичною фірмою «Орловщина» в особі [PERSON] була досягнута домовленість по проведенню столярних робіт та виготовлення меблів. Він трохи не вкладався у строки виконання заказаних робіт. В січні 2013р. [PERSON] почав вимагати завершення роботи у місячний термін та для гарантії написати розписку на суму 100тис.грн, яку обіцяв повернути після завершення робіт. На вимогу [PERSON] він написав розписку на ім.»я юриста [PERSON], але гроші позивач йому не передавав. Він майже повністю виконав столярні роботи за домовленістю, але [PERSON] йому розписку не повернув. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові докази що в матеріалах справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність задовольнити позовні вимоги позивача у повному обсязі з наступних підстав. В силу п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори й інші правочини. Суд вважає, що між сторонами укладено договір позики, який підписаний відповідачем, а тому зобов'язання за ним регулюються ст. ст. 1046 - 1050 ЦК України. У судовому засіданні було встановлено, що 22 січня 2013року [PERSON] отримав від [PERSON] в борг 100тис.грн. строком на один місяць до 22 лютого 2013року, що підтверджується його розпискою, дійсність якої підтверджена в судовому засіданні самим відповідачем(а.с.5). Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду і такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Суд вважає, що за договором позики позивач [PERSON] передав відповідачу [PERSON] спірну суму, отже вказаний правочин, у розумінні ст. 1046 ЦК України, було укладено та фактично виконано з боку позивача. Доводи відповідача про те, що фактично за цим договором позики він кошти не отримував, суд не приймає до уваги, оскільки ці обставини не підтверджені жодним допустимим доказом та спростовується письмовим договором - розпискою, підписаним ним. Факт власноручного складання цього договору відповідачем [PERSON] не заперечувався. Крім того, у Постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 р. по справі № 6-63цс13 звертається увага на те, що за своєю суттю письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, а розписка чи договір про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. За змістом ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Частиною другою ст.625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу і 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Ураховуючи зміст приведених вище норм права, а також те, що договором позики не був встановлений розмір процентів, суд приходить до висновку про стягнення заборгованості із відповідача в сумі 100тис.грн. та 3% річних 1668грн.50коп, а всього 101668грн.50коп. В силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог так і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У відповідності до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування В судовому засіданні відповідач не довів того факту, що за договором позики від 22 січня 2013року він кошти не отримував. Ці доводи відповідача спростовуються оригіналом розписки, яку він власноручно написав та підписав. Враховуючи вище приведені висновку суду, яким встановлено наявність між сторонами відносин, що виникли з договору позики, достовірність та допустимість доказів в даній цивільній справі, встановлення факту ухилення відповідача [PERSON] від виконання свого зобов'язання, суд приходить до висновку про необхідність задовольнити позовні вимоги позивача у повному обсязі, стягнувши заявлену суму грошових коштів, що були предметом договору позики, а також 3% річних, із відповідача. В силу ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконанням ним грошового зобов'язання. Відповідач в судовому засіданні давав протиречиві пояснення. В письмових запереченнях він вказав, що [PERSON] вимагав повернути гроші біля 50тис.грн, на які він закупив матеріали. Але відповідач ніяких вимог до [PERSON] не заявляв і допитати його в якості свідка клопотань не заявляв. В судовому засіданні відповідач поясняв, що [PERSON] вимагав завершити у місячний термін невиконані роботи. Відповідачу та його представнику в судовому засіданні роз'яснено право на заявлення клопотань і те, що [PERSON] не є учасником процесу. Згідно ч.1 ст.1051 ЦК України, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші були одержані позичальником від позикодавця або були одержані в меншій кількості, ніж встановлено договором. Посилання відповідача на показання свідків та на договірні стосунки із громадянином [PERSON] суд не приймає до уваги, оскільки не передбачено законом підтвердження договору позики показаннями свідків. Критично суд відноситься до тверджень відповідача про те, що на нього психологічно тиснув [PERSON] та заставив підписати договір позики, оскільки він мав право звернутися до правоохоронних органів. Нічим не підтверджено і вплив тяжких обставин. Ніяких тяжких обставин відповідач по суті не назвав та не обґрунтував їх. На підставі ст.88 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути із відповідача і судові витрати, які складаються із судового збору в сумі 1016грн.68 коп.

Outcome: approved