Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-01 00:00:00

25.05.2016 року позивач [PERSON] звернувся до Новоодеського районного суду Миколаївської області з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу. В позовній заяві позивач вказав, що 01.07.2012 року між позивачем та відповідачем було укладено договір безпроцентної позики, згідно з яким відповідач у той же день отримав від позивача 10 000 (десять тисяч) доларів США, про що відповідач надав позивачу розписку, згідно якої відповідач зобов`язується повернути позивачу суму боргу протягом року, тобто до 01.07.2013 року. Відповідач своє зобов`язання щодо повернення боргу не виконав, а тому позивач звернувся до суду та просив суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] борг в сумі 10 000 доларів США та судові витрати по справі. Не погодившись з позовом, відповідач 17.10.2016 року в судовому засіданні подав зустрічний позов, вказавши, що грошей від позивача він не отримував. Зазначив, що вказана розписка була написана внаслідок застосування до відповідача фізичного та психологічного тиску. Крім того, [PERSON] зазначив, що укладений між ним та [PERSON] правочин є фіктивним, який був вчиненим без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються цим правочином. Тому просить суд визнати недійсним правочин - договір позики, укладений в простій усній формі шляхом написання розписки від 01.07.2012 року про отримання [PERSON] від [PERSON] 10 000 доларів США та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати. У запереченняі на зустрічний позов первісний позивач [PERSON] зазначив, що зустрічний позов [PERSON] не відповідає реальним обставинам справи, носить загальні фрази, а жодних доказів, які б могли підтвердити правову позицію [PERSON] суду взагалі не надано. За такого, просив суд відмовити [PERSON] в задоволенні його зустрічного позову. Позивач за первісним позовом [PERSON] та його представник у судове засідання не з`явилися, представник позивача надав до суду заяву в якій просив суд справу розглядати за їх відсутності, а первісний позов задовольнити повністю, в задоволенні зустрічного позову просив відмовити з підстав, викладених у запереченнях позивача. Відповідач за первісним позовом [PERSON] та його представник у судове засідання не з`явилися, представник надав до суду заяву в якій просив суд справу розглядати за їх відсутності, просив суд відмовити в задоволенні первісного позову [PERSON] , а зустрічний позов [PERSON] просив задовільнити. Дослідивши обставини справи, перевіривши їх письмовими доказами суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Як встановлено судом, 01.07.2012 року між позивачем та відповідачем було укладено договір безпроцентної позики, згідно з яким відповідач у той же день отримав від позивача 10 000 (десять тисяч) доларів США, про що відповідач надав позивачу розписку, згідно якої відповідач зобов`язується повернути позивачу суму боргу протягом року, тобто до 01.07.2013 року. Судом також встановлено, що станом на день розгляду справи, первісний відповідач свої зобов`язання із повернення грошових коштів не виконав. Як підставу не виконання такого договірного зобов`язання відповідач за первісним позовом зазначає про недійсність вказаного договору. При цьому він посилається на ті обставини, що вказаний договір є недійсним через: а) вказана розписка була написана внаслідок застосування до відповідача фізичного та психологічного тиску, б) укладений між [PERSON] та [PERSON] правочин є фіктивним, який був вчиненим без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються цим правочином. Таким чином, між сторонами виник спір із вказаних обставин, який підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Положеннями статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно з ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржнику кредитором за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. У правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 № 6-63цс13, вказано, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Аналогічні по суті висновки містяться й у постановах Верховного Суду України від 11.11.2015у справі №6-1967цс15,від 08.06.2016 у справі №6-1103цс16, 18 вересня 2013 року №6-63цс13, від 24 лютого 2016 року №6-50 цс 16 та вказівки в постанові ВСУ від 26.09.2018 у справі №483/1953/16-ц, які відповідно до ст.417 ЦПК України є обов`язковими для застосування іншими судами загальної юрисдикції таких норм права. Так, відповідно до вказаних висновків Верховного Суду України, досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні також виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Суд вважає, що зазначена розписка від 01.07.2012 року є належним письмовим доказом укладення між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] договору позики в указаній в ній сумі в розмірі 10 000 (десять тисяч) доларів США. Вона підтверджує як його укладення, так і умови договору, суму позики, дату отримання коштів в борг, зобов`язання їх повернення у визначену в ній дату; а також засвідчує отримання відповідачем (боржником) від кредитора (позивача) вказаної грошової суми. Розписка також підтверджує право позивача вимагати від відповідача повернення суми боргу, і обов`язок відповідача - виплатити позивачу зазначену суму боргу. Цей доказ містить інформацію щодо предмета доказування. 31.10.2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду (справа № 707/2606/16-ц, провадження № 61-28762св18, досліджуючи питання виконання боргового зобов`язання при наявності оригіналу боргової розписки у кредитора, зробив наступний висновок, статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача (кредитора), свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане в повному обсязі. Судом встановлено, що у позивача за первісним позовом [PERSON] наявна розписка відповідача [PERSON] , яка надана [PERSON] до суду і знаходиться в матеріалах справи (а.с. 31-32), яка досліджена судом та в якій відповідач зазначив про отримання ним 01.07.2012 року від позивача [PERSON] грошових коштів в сумі 10 000 (десять тисяч) доларів США, зі строком повернення суми боргу до 01.07.2013 року. Частиною 1 ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Вирішуючи спір, суд виходить із того, що розписка надана відповідачем позивачу, містить у собі всі складові, які дають підстави вважати про укладення між сторонами саме договору позики на суму саме 10 000 (десять тисяч) тис доларів США. Розписка містить дані щодо умови отримання позичальником у борг із зобов`язанням його повернення та дати отримання грошових коштів. Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права та виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов позики та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Крім того, статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, відповідно до чинного законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18. Аналогічна правовапозиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі № 373/2054/16-ц. У відповідності до ч. 1 та 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Стосовно посилання сторони відповідача за первісним позовом [PERSON] на обставину написання такої розписки як того, що вказана розписка була написана внаслідок застосування до відповідача фізичного та психологічного тиску та того, що укладений [PERSON] та [PERSON] правочин є фіктивним, який був вчиненим без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються цим правочином, суд зазначає про наступне. Відповідно до ч.1 ст. 231 ЦК України, правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. З роз`яснень, які викладені в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», вбачається, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі. Так само, згідно роз`яснень, які викладені у пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Такому обов`язку відповідача також кореспондують норми ч.1 ст.81 ЦПК України, згідно яких саме сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, згідно із усталеною практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Тобто, сам суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це - обов`язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. При цьому само по собі доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків, зокрема надання належних та допустимих доказів на обґрунтування своїх вимог. Відповідно до частини 1статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. На підтвердження обставин, що вказана розписка була написана внаслідок застосування до відповідача фізичного та психологічного тиску та того, що укладений [PERSON] та [PERSON] правочин є фіктивним, який був вчиненим без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються цим правочином, сторона відповідача наполягала на призначенні в межах розгляду даної справи відповідної почеркознавчої експертизи, яка має встановити, чи виконана розписка [PERSON] під впливом збиваючих факторів (природних, штучних, а саме під час стресу, стані підвищеного нервового збудження або іншої психічної дії. Судом, для встановлення таких обставин справи, 13 грудня 2016 року була призначена відповідна експертиза та поставлені перед експертом відповідні питання із вказаного приводу. Згідно висновку судового експерта № 19-538/539 від 10.02.2020 року, а саме мотивувальної частини вказаного експертного висновку зазначено дослівно: «В досліджуваному тексті Розписки від 01.07.2012 року та підписі, виконаному після запису « [PERSON] » мають місце порушення координації рухів, але вони носять постійний характер, та обумовлені властивостями почерку певної особи, в даному випадку [PERSON] . Описаний симптомокомплекс трохи більше виражений в досліджуваному тексті Розписки від 01.07.2012 року ніж в зразках, що може свідчити про посилення впливу на [PERSON] в момент виконання досліджуваного тексту внутрішніх «збиваючих» факторів (в даному випадку ймовірно хвилювання), що зазвичай спостерігається при написанні подібного роду документів». Оскільки сторонами визнається та обставина, що вказана спірна розписка була складена 01.07.2012 року, то суд, враховуючи вказані висновки експерта, момент складання такого боргового документу, що зазвичай спостерігається при написанні подібного роду документів, вважає, що в даному випадку само по собі не обумовлює недійсності такого договору позики. Суду так само не представлені докази вчинення на [PERSON] психологічного, психічного чи фізичного тиску або застосування будь-якого виду примусу до написання такого спірного боргового документу, або докази, які б свідчили про те, що розписка написана відповідачем за первісним позовом без його згоди. Натомість матеріали справи свідчать про те, що така розписка від 01.07.2012 р. містить всі необхідні дані для встановлення факту добровільності її складання. Суд не приймає до уваги посилання [PERSON] на те, що вказаний правочин є фіктивним. Суд зазначає, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Тобто всі сторони правочину повинні бути обізнанні про фіктивність правочину та повинні мати спільний умисел на укладення вказаного правочину. При встановлених обставинах справи спірний правочин не може бути фіктивним. Фактично, в даному випадку, стороною відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом не надано суду будь-яких доказів, які б відповідали вищевказаним критеріям щодо їх достатності, належності та допустимості, щоб підтверджували твердження відповідача про наявність застосування до нього фізичного та психологічного тиску. Відповідно до вказаного, не підлягає до задоволення зустрічний позов [PERSON] в зв`язку з його недоведеністю. Оскільки доказів повернення позивачеві вказаної грошової суми, що зазначена у спірній розписці, матеріали справи не містять, суд доходить висновку про наявність невиконаного договірного зобов`язання з боку відповідача за первісним позовом, відповідно, до задоволення первісного позову [PERSON] . Враховуючи, що відповідачем взяті на себе договірні зобов`язання у встановлений сторонами строк виконанні не були, у відповідача виник обов`язок щодо повернення позивачу грошових коштів у розмірі 10 000 (десять тисяч) доларів США, що згідно з офіційним курсом НБУ станом на день ухвалення рішення, а саме 02.02.2021 року становить 280 603,00 (двісті вісімдесять тисяч шістсот три) гривні00 коп. за договором позики. Відповідно до ч. 1ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позовні вимоги первісного позивача задоволені повністю, тому з відповідача [PERSON] на користь позивача слід стягнути судові витрати по справі у вигляді судового збору в загальній сумі 2788 (дві тисячі сімсот вісімдесят вісім) грн. 37 коп., які складаються з 2513,37 грн. за подачу позову та 275,60 грн. за подання заяви про забезпечення позову. У зустрічному позові відмовлено, тому судові витрати за зустрічним позовом у вигляді судового збору та оплати вартості проведення судової почеркознавчої експертизи віднести на рахунок позивача за зустрічним позовом [PERSON] .

Outcome: approved