Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-15 00:00:00

26.03.2014 року [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом, в якому просять визначити розмірі часток власників у спільній сумісній власності, а саме домоволодіння [ADDRESS] за [PERSON] 33/100 частини, за [PERSON] - 33/100 частини, за [PERSON] - 34/100 частини. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вони є спадкоємцями після смерті батька [PERSON], померлого [INFO], та їм як синам належить в рівних частках спадкове майно - спірне домоволодіння. Рішенням суду від 20.02.2009 року за відповідачкою визнано право власності на 34/100 частин спірного домоволодіння. У зв'язку з цим просять виділити частки у сумісній власності. В судовому засіданні позивачі позовні вимоги підтримали. Відповідачка проти задоволення позовних вимог не заперечувала. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з листа КП «Харківське МБТІ» від 23.06.2009 року, право власності на житловий будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON]. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 20.02.2009 року за [PERSON] визнано в порядку спадкування право власності на 34/100 частин домоволодіння по [ADDRESS]. Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Таким чином, об'єкти нерухомого майна мають особливий правовий режим, який полягає у тому, що дані об'єкти, а також права на них підлягають спеціальній державній реєстрації відповідним органом. Разом з тим, в матеріалах справи відсутні відомості щодо реєстрації вказаного рішення суду щодо визнання права власності на 34/100 частин спірного житлового будинку за відповідачкою. У зв'язку з цим, безпідставними є вимоги щодо визнання за відповідачкою права власності на 34/100 частин спірного житлового будинку, оскільки право власності вже визнавалось за нею на підставі рішення суду, права відповідачки нічим не порушені, реалізувати своє право вона може шляхом реєстрації рішення суду про визнання права власності в відповідних державних органах. Крім того, сама відповідачка з позовними вимогами щодо визнання за нею права власності на 34/100 частин домоволодіння не зверталася, а відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх прав, тому такі вимоги не можуть заявлятися позивачами. Відповідно до додаткового свідоцтва про право на спадщину за законом від 30.04.2009 року, спадкоємцями майна (житлового будинку [ADDRESS]) [PERSON], померлого [INFO], є в рівних частках кожен: його сини - [PERSON] та [PERSON] Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 1299 ЦК України (в редакції закону на час видачі свідоцтва), якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов'язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна (стаття 182 цього Кодексу). Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 182 ЦК України (в редакції закону на час видачі свідоцтва), право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації; державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. У зв'язку з цим, об'єкти нерухомого майна мають особливий правовий режим, який полягає у тому, що дані об'єкти, а також права на них підлягають спеціальній державній реєстрації відповідним органом, що встановлено ст. 182 ЦК України та ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень». Однак, в матеріалах справи відсутні відомості щодо державної реєстрації свідоцтв про право на спадщину за законом від 30.04.2009 року, що має значення для вирішення справи. Також, позивачами не надано ніяких доказів з приводу звернення до органів, що здійснюють державну реєстрацію прав на нерухоме майно, не надано відповіді компетентних органів з приводу відмови позивачам у здійсненні реєстрації права власності на нерухоме майно, що стало підставою для звернення до суду з вимогою про визнання права власності. За відсутності вказаних доказів суд позбавлений можливості повно, всебічно та об'єктивно з'ясувати обставин справи та вирішити спір, ухваливши законне та обґрунтоване рішення. За принциповими положеннями ст.ст.10,11 ЦПК України, які встановлюють змагальність та диспозитивність цивільного процесу, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, визначаючи коло доказів, які надаються суду, відповідно до положень ч. 1 ст. 60 ЦПК України. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Особи, які беруть участь у справі, розпоряджаються своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. На підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв'язку з недоведеністю. Суд ухвалює рішення в межах заявлених позовних вимог і на підставі наявних у матеріалах справи доказах.

Outcome: dismissed