Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-30 00:00:00

25 травня 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Новоградівська спілка селянських (фермерських) господарств «Степ» з урахуванням уточнень про стягнення за договором позики 300000 грн. суми позики та 700000 грн. пені, а всього 10000000 грн. з тих підстав, що 11 березня 2014 року між позивачем та відповідачем укладено договір позики №2, відповідно до якого відповідач позичив у нього кошти в сумі 3000000 грн., які зобовязувався повернути до 20.07.2014 року. Відповідно до п.9 укладеного договору його підписання є підтвердженням факту одержання позики та є доказом передавання грошей від Позикодавця Позичальнику. Виконання вказаного зобовязання забезпечено договором застави від 11.03.2014 року. Однак ТОВ «Новоградівська ССФГ» «Степ» не виконало свого обовязку щодо повернення позики в строк до 20.07.2014 року, а кошти не повернуті позичальником по сьогоднішній день. ТОВ «Новоградівська ССФГ» «Степ» станом на 25.05.2016 року винне позивачу 3000000 грн. х 365 (з 25.05.2015 по 25.05.2016 року) х 5% = 55050000 грн. Але з урахуванням принципу розумності та зважаючи на тривалість не проведення розрахунків відповідачем вважає за можливе поставити питання про стягнення лише 10000000 грн. основного боргу з нарахованими відсотками пені за несвоєчасне виконання зобовязання. В судовому засіданні представник позивач [PERSON] позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] просила в задоволенні позову відмовити, про що подала письмові заперечення, про те, що позивачем не доведено факт передачі коштів позивачем та отримання їх відповідачем, доказом чого можуть бути банківські платіжні документи про перерахунок коштів на рахунок Відповідача або прибуткові касові ордери про внесення готівки в касу юридичної особи, а позивач повинен був внести суму не одним платежем, а мінімум 20. Крім того, в період з 2014 по 2016 роки відбулась зміна керівника відповідача, а саме з 05.01.2016, а оригінали вказаних договорів позики та застави відсутні та у відповідача виникає сумнів щодо справжності підпису директора та печатки товариства на них. Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши в судовому засіданні докази в їх сукупності вважає, що позов про стягнення боргу за договором позики підлягає задоволенню частково виходячи із наступного. Згідно ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Статтею 640 ЦК України визначено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції (ч.1). Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (ч.2). Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що між [PERSON] (надалі іменується «Позикодавець») та Товариством з обмеженою відповідальністю «Новоградівська спілка селянських (фермерських) господарств «Степ» (надалі іменується «Позичальник») в особі директора [PERSON] укладено письмово договір позики від 11 березня 2014 року (далі Договір), за умовами пунктів 1, 2, 4, 5, 5.1 якого Позикодавець передає позичальнику у власність Позичальнику грошові кошти в сумі 300000 (три мільйони) гривень (надалі іменується «позика»), а Позичальник зобовязується повернути позику у визначений цим Договором строк. Позика передається Позикодавцем Позичальнику безпосередньо при укладенні Сторонами цього Договору готівкою. Позичальник зобовязується повернути Позикодавцю позику в строк та на умовах, передбачених цим Договором. Сторони домовились, що позичальник поверне позику не пізніше ніж до 20 липня 2014 року. Повернення позики (її частини) підтверджується розпискою Позикодавця (а.с.4). Згідно п.9, 9.1 Договору підписання цього Договору Позичальником підтверджує факт одержання ним від Позикодавця позики. Належним чином підписаний Договір є доказом передання грошей від Позикодавця до Позичальника. Підпис позичальника в Договорі позики №2 від 11 березня 2014 року скріплений печаткою Товариства з обмеженою відповідальністю «Новоградівська спілка селянських (фермерських) господарств «Степ» (а.с.4). Факт передання від Позикодавця до Позичальника суми позики в розмірі 3000000 грн. та одержання їх Позичальником за умовами пунктів 9, 9.1 Договору підтверджується підписом директора [PERSON], скріпленого печаткою Товариства з обмеженою відповідальністю «Новоградівська спілка селянських (фермерських) господарств «Степ» на Договорі позики №2 від 11 березня 2014 року (а.с.4), що відповідає вимогам ст.627 ЦК України щодо свободи договору та ст. 1047 ЦК України щодо укладення договору позики у письмовій формі. Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Однак, сумніви представника відповідача щодо справжності підпису його директора та печатки на договорі не підтверджені будь-якими належними і допустимими доказами (ст.ст.58, 59 ЦПК України). Також представник відповідача посилався на безгрошовість договору, однак жодних доказів на підтвердження безгрошовості договору стороною відповідача не надано. Статтею 1051 ЦК України передбачає можливість оспорювання договору позики за безгрошовістю. Відповідно до ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлено законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Отже, проголошена ст. 204 ЦК презумпцію правомірності правочину, може бути спростована не шляхом заперечення укладення договору позики №2 через його безгрошовість, а шляхом подання відповідного позову про визнання його судом недійсним з підстав, установлених законом, чого зроблено не було. Таким чином, у відповідності до вимог ст.1047 ЦК України суд визнає підпис [PERSON], скріпленого печаткою Товариства з обмеженою відповідальністю «Новоградівська спілка селянських (фермерських) господарств «Степ» на договорі позики №2 від 11 березня 2014 року належним та допустимим доказом укладення договору позики між [PERSON] до Товариством з обмеженою відповідальністю «Новоградівська спілка селянських (фермерських) господарств «Степ». За правилами ч.1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6\~цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Оскільки сторони договору в п.2 обумовили, що позика передається Позикодавцем Позичальнику безпосередньо при укладенні Сторонами цього Договору готівкою, а позичальник за правилами п.9 Договору підтвердив факт одержання ним від позикодавця позики підписанням цього Договору, суд критично оцінює позицію відповідача про те, що доказом факту передачі коштів позивачем та отримання їх відповідачем можуть бути тільки банківські платіжні документи про перерахунок коштів на рахунок Відповідача або прибуткові касові ордери про внесення готівки в касу юридичної особи. За вказаних обставин посилання представника відповідача на те, що сума позики повинна була вноситись не одним платежем, а як мінімум 20, що повинно було відображено в касових документах, не змінює факту отримання відповідачем позики та погоджених сторонами договору умов, а тому для вирішення вказаного спору по суті значення не має. Однак, відображення в бухгалтерському обліку відповідача кредиторської заборгованості, як і додержання касової дисципліни, є обовязком відповідача та його керівника, тому невиконання вказаного обовязку відповідачем та його головою свідчить лише про порушення відповідачем правил ведення бухгалтерського обліку, оскільки передання суми позики відповідачу за правилами ч.1 ст. 1047 ЦК України підтверджено належним та допустимим доказом підписом [PERSON] Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушення зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Відповідно до вимог ст.ст. 526, 612 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов Договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Як вбачається з договору позики №2, строк повернення боргу наступив 20 липня 2014 року, однак до цього часу борг відповідачем позивачу не повернуто, адже за умовами п. 5.1 договору позики №2 від 11 березня 2014 року стороною відповідача не представлена суду розписка позивача про повернення позики. Оскільки відповідач свої зобов'язання за договором позики не виконав, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума позики у розмірі 3000000 грн. Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ч.1 ст. 548 ЦК України). Виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (ч.1 ст. 546 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК України). Згідно п.6 Договору в разі прострочення повернення позики Позикодавець вправі нараховувати пеню в розмірі 5% від несплаченої суми за кожен день прострочення. Отже, згідно розрахунку позивача розмір пені складає 55050000 грн. за період з 25.05.2015 року по 25.05.2016 року, з яких позивачем предявлено вимогу про стягнення 7000000 грн. Згідно ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Таким чином, оскільки розмір неустойки (пені) є неспівмірним із розміром основного боргу (збитку) адже значно його перевищує, враховуючи вимоги розумності та справедливості суд вважає за необхідне задовольнити частково вимогу позивача щодо стягнення із відповідача на користь позивача пеню на суму 3000000 грн. Оскільки в судовому засіданні знайшли своє підтвердження обставини щодо порушення відповідачем зобовязання за договором позики перед позивачем та порушення ним вказаних вище норм законодавства, суд оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, приходить до висновку про обгрунтованість позовних вимог щодо стягнення суми позики за договором позики №2 від 11 березня 2014 року в сумі 3000000 грн. та частково щодо стягнення пені на суму 3000000 грн. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, які підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: partial