Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-10 00:00:00

26.12.2016 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить змінити встановлений 23.12.2016 року комісією з питань захисту прав дитини спосіб його участі у вихованні сина [PERSON], [INFO], встановивши періодичні побачення з неповнолітнім сином кожної п'ятниці з 16 до 19 години за місцем свого проживання з правом відвідування культурних та розважальних закладів під час побачень, а також встановивши час для їх з сином спільного відпочинку протягом 20 календарних днів в період з 1 червня по 30 серпня кожног8 року. В судовому засідання позивач на задоволенні позову з викладених в ньому підстав наполягає, вважає своє право порушеним при вирішенні його заяви про встановлення графіку побачень з сином на ім'я голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району від 23.11.2016 року комісією з питань захисту прав дитини при районній адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району м. Запоріжжя, оскільки комісією не було враховано, що подібний графік вже встановлений для його побачень зі старшим сином, але мати дитини його не виконує, з якою взагалі неможливе попереднє узгодження через уникнення нею спілкування з ним, а через неприязнені стосунки між ним і матір'ю дітей її присутність при побаченнях з сином зашкодить дитині. Представник відповідача з позовом не погодилась, вважає, що при прийняття рішення про встановлення графіку участі батька у виховання сина були враховані інтереси малолітньої дитини. Третя особа та її представник не погодилися з позовом, пояснили, що дитина досі перебуває на грудному годуванні, відсутність матері поруч з незнайомою для нього людиною, яким є для малолітнього сина позивач, може стати для дитини психотравмуючим фактором, тому органом опіки та піклування при встановленні графіку побачень позивача з малолітнім сином було враховано інтереси малолітньої дитини. Вислухавши пояснення осіб, що приймали участь в справі, дослідивши письмові докази, що були додані до позовної заяви і представлені додатково в судовому засіданні, суд прийшов до переконання про необхідність відмови позивачу в позові, виходячи з наступного: У відповідності з приписами ст. 158 СК України вирішення спору щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї, покладено на орган опіки та піклування, який постановляє рішення, обов'зкове для виконання. Згідно зі ст. 159 СК України у разі, якщо той з батьків, з ким проживає дитина, ухиляється від виконання рішення органу опікі та піклування, спір про усунення цих перешкод може бути вирішено судом за позовом другого з батьків. У відповідності до ст. 3 ЦПК України кожна особа може звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а суд у відповідності до вимог ст. 11 ЦПК України розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін і інших осіб, що беруть участь в справі, які розпорряджаються своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. З позовної заяви та пояснень в суді позивача випливає, що він вважає, що його право було порушене рішенням комісії з питань захисту прав дитини, засідання якої відбулося 23.12.2016 року. Після засідання цієї комісії позивач одразу звернувся з позовом про захист свого порушеного права до суду 26.12.2016 року. Як вбачається з доданого позивачем в судовому засіданні, не оспореного сторонами, рішення про участь позивача у вихованні молодшого сина [PERSON], [INFO] воно приймалося не названою комісією, а органом опіки і піклування 3.01.2017 року у відповіднгості до вимог ст. 158 СК України, тобто вже після звернення позивача до суду за захистом права, яке він вважав вже порушеним, а рішення комісії носило лише рекомендаційний характер для органу опіки і піклування при прийнятті ним рішення 3.01.2017 р.. Оскільки оскаржуване по суті позивачем рішення комісії не є рішенням органу опіки і піклування і не породжує ніяких прав і обов'язків батьків, в тому числі і позивача, воно не може розцінюватися судом, як порушення права позивача, що дає йому право на судовий захист, а, відтак, і самого порушення права позивача, що обрано ним на свій розсуд в якості предмету спору, судом не встановлено. Суд розглянув справу в межах заявлених позовних вимог, не вдаючися при цьому в оцінку рішення органу опіки і піклування від 3.01.2017 р. з приводу встановлення графіку спілкування позивача з малолітнім сином, оскільки саме це рішення приймалося після звернення позивача до суду і не може бути предметом спору в даному процесі, оскіллки право особи на судовий захист права, яке ще не порушувалось, наперед, не предбачене ст. 3 ЦПК України, а відтак, позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed