Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-17 00:00:00

24 липня 2017 року позивач [PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом, відповідно до якого прохала суд здійснити поділ спільного майна подружжя, а саме визнати за нею право власності на 1/2 частину домоволодіння № 20 по вул. Зоряна в м. Пирятині Полтавської області та поділити між сторонами: холодильник «Whirpool» вартістю 4000 (чотири тисячі) грн.; трюмо вартістю 80 (вісімдесят) грн.; DVD-програвач вартістю 300 (триста) грн.; газову плиту «Іndesit» вартістю 4800 (чотири тисячі вісімсот) грн.; пральну машину вартістю 8000 (вісім тисяч) грн.; диван вартістю 2000 (дві тисячі) грн. В обґрунтування позову вказує, що 30 липня 2004 року Куріньківською сільською радою Пирятинського району між сторонами було зареєстровано шлюб. За час перебування у шлюбі [PERSON] з відповідачем придбали житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташовані у м. Пирятин Полтавської області по вул. Зоряній (Пролетарській), 20. Договір купівлі-продажу уклали на ім'я відповідача. Вказане домоволодіння в цілому зареєстроване також за відповідачем. З часу придбання вказаного будинку спору про порядок користування та володінням у сторін не виникало. Проте після припинення спільного проживання у них виник спір з приводу користування вказаним житлом. Відповідач не визнає право [PERSON] на 1/2 частину вказаного нерухомого майна, мотивуючи тим, що він є одноособовим власником зазначеного нерухомого майна. Крім цього за час спільного проживання [PERSON] з відповідачем ними було придбано рухоме майно: холодильник «Whirpool» вартістю 4000 (чотири тисячі) грн.; трюмо вартістю 80 (вісімдесят) грн.; DVD-програвач вартістю 300 (триста) грн.; газову плиту «Іndesit» вартістю 4800 (чотири тисячі вісімсот) грн.; пральну машину вартістю 8000 (вісім тисяч) грн.; диван вартістю 2000 (дві тисячі) грн, а всього на загальну суму 19180 (дев'ятнадцять тисяч сто вісімдесят) грн. З огляду на вищевикладене вказане рухоме майно є також спільною сумісною власністю [PERSON] та відповідача. 07 листопада 2017 року до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу удаваним та визнання укладеним договору дарування, в обґрунтування якої [PERSON] вказує, що з часу одруження з [PERSON] окремого житла вони не мали, а коштів на його придбання у них не було, тому родина вирішила подарувати йому будинок брата, який раніше йому подарувала мама.\~У той час [PERSON] працював за межами м. Пирятин, тому питанням переоформлення будинку займалася дружина, зокрема збирала необхідні документи та спілкувалася з нотаріусом. Напередодні укладення договору дружина повідомила йому, що відчуження необхідно оформляти договором\~купівлі-продажу,\~оскільки це\~дешевше,\~ніж дарування.\~За браком\~коштів він та брат погодилися на це. 27.02.2008 між [PERSON] (покупець) та його рідним братом [PERSON] (продавець) був укладений договір купівлі-продажу будинку за адресою м. Пирятин,\~ вул. Зоряна, 20. Зазначає, що перехід права власності відбувся за договором купівлі-продажу, однак фактично відбулося дарування будинку, оскільки ніяких коштів за вказаний будинок вони брату не віддавали ні до підписання договору, ні після цього. Саме про дарування будинку вони домовлялися, оскільки він з братом є близькими родичами і саме такою була воля брата та їх родичів, які допомагали брату набути даний будинок у власність. Крім того, на придбання нерухомості у сторін не було коштів, і сума 17000 грн, яка зазначена в договорі, в дійсності за будинок брату не передавалась ні ним, ні ким іншим. Крім того, перелік речей, що пропонує поділити позивачка є неповним, оскільки вона пропонує поділити лише майно, яке залишилось у нього, і зовсім не враховує майно, яке залишилось у неї після припинення спільного проживання. По суті поділ рухомого майна [PERSON] здійснила сама, забравши з собою після розриву стосунків половину спільно нажитих речей. Так. За час спільного проживання, крім майна вказаного позивачкою, сторонами також було придбано наступне майно: пилосос, вартістю 2500 грн.; комплект з чотирьох деревяних стільців, вартістю 1200 гри.; розкладний стіл із стільцем, вартістю 800 грн.; ноутбук марки Lenovo, вартістю 5500 грн.; 2 електричних фена, загальною вартістю 600 грн.; електродрель, вартістю 900 грн.; електроболгарка, вартістю 1500 грн.; праска, вартістю 800 грн.; соковижималка, вартістю 2900 грн.; мясорубка, вартістю 1400 грн.; блендер, вартістю 400 грн.; велосипед, вартістю 1500 грн., а всього на загальну суму 20 000 грн. Все вищевказане майно після розірвання стосунків [PERSON] забрала собі, але таке майно або його вартість повинно враховуватися при поділі. Посилаючись на\~викладене просить суд\~визнати договір\~купівлі-продажу\~житлового будинку\~з господарськими\~будівлями,\~що знаходиться\~в м.\~Пирятині Полтавської\~області,\~ул..\~Зоряна (раніше\~Пролетарська),\~20,\~укладений між\~мною та\~[PERSON],\~посвідчений приватним\~нотаріусом Пирятинського\~районного нотаріального\~округу [PERSON]\~27\~лютого 2008\~року,\~удаваним правочином,\~та визнати,\~що в\~дійсності між\~нами був\~укладений договір\~дарування вказаного\~будинку. Поділити рухоме майно подружжя залишивши кожному у власність наявну у нього частину цього майна без сплати компенсацій. У подальшому відповідач уточнив позовні вимоги та просить суд визнати договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться в м. Пирятині Полтавської області, вул. Зоряна (раніше Пролетарська), 20, укладений між ним та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Пирятинського районного нотаріального округу [PERSON] 27 лютого 2008 року, удаваним правочином, визнати, що в дійсності між ними був укладений договір дарування вказаного будинк; та поділити спільне майно подружжя (пилосос, вартістю 2500 грн., комплект з чотирьох дерев'яних стільців, вартістю 1200 грн., розкладний стіл із стільцем, вартістю 800 грн., ноутбук марки Lenovo, вартістю 5500 грн., 2 електричних фена, загальною вартістю 600 грн., електродрель, вартістю 900 грн., електроболгарка, вартістю 1500 грн., праска, вартістю 800 грн., соковижималка, вартістю 2900 грн., м'ясорубка, вартістю 1400 грн., блендер, вартістю 400 грн., велосипед, вартістю 1500 грн., на загальну суму 20 000 грн.) наступним чином: -виділити [PERSON] у власність пилосос, вартістю 2500 грн.; ноутбук марки Lenovo, вартістю 5500 грн.; електродрель, вартістю 900 грн.; елекгроболгарку, вартістю 1500 грн., на загальну суму 10 400 грн.; -виділити у\~власність [PERSON]\~комплект з\~чотирьох дерев'яних\~стільців,\~вартістю 1200\~грн.;\~розкладний стіл\~із стільцем,\~вартістю 800\~грн.;\~2\~електричних фена,\~загальною вартістю\~600\~грн.;\~праску,\~вартістю 800\~грн.; соковижималку, вартістю 2900 грн.; м'ясорубку, вартістю 1400 грн.; блендер, вартістю 400 грн., велосипед, вартістю 1500 грн. на загальну суму 9 600 грн.; -стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 400 грн. в рахунок компенсації за виділення мені майна, вартість якого перевищує 1/2 частину спільного майна. [PERSON] також надав суду відзив на позовну заяву про визнання права власності та нерухоме майно та поділ рухомого майна, в обґрунтування якого вказав, що договір купівлі-продажу будинку є удаваним, насправді мали місце правовідносини дарування. Щодо іншого майна зазначає, що поділ рухомого майна не підлягає задоволенню, оскільки спільно нажите ними майно у нього відсутнє. Майно, яке залишилось в його користуванні, або набуте ним після розірвання шлюбу з позивачкою, або належить особисто мені, або надане в користування його родичами, тому [PERSON] немає жодного відношення до майна, про поділ якого заявила вимогу. Все спільно набуте майно [PERSON] забрала із собою, коли припинила з ним спільне проживання та розірвала стосунки. До такого майна відноситься пилосос, вартістю 2500 грн.; комплект з чотирьох дерев'яних стільців, вартістю 1200 грн.; розкладний стіл із стільцем, вартістю 800 грн.; ноутбук марки Lenovo, вартістю 5500 грн.; 2 електричних фена, загальною вартістю 600 грн.: електродрель, вартістю 900 грн.; електроболгарка, вартістю 1500 грн.; праска, вартістю 800 грн.; соковижималка, вартістю 2900 грн.; м'ясорубка, вартістю 1400 грн.; блендер. вартістю 400 грн.; велосипед, вартістю 1500 грн. Всього на загальну суму 20 000 грн. У даному випадку поділу підлягає саме це майно. На даний час воно знаходиться у позивачки. Наявне у позивачки майно пропонує поділити наступним чином: виділити йому у власність пилосос, вартістю 2500 грн.; ноутбук марки Lenovo, вартістю 5500 грн.; електродрель, вартістю 900 грн.; електроболгарку, вартістю 1500 грн. На загальну суму 10 400 грн.; та виділити у власність позивачки комплект з чотирьох дерев'яних стільців, вартістю 1200 грн.; розкладний стіл із стільцем, вартістю 800 грн.; 2 електричних фена, загальною вартістю 600 грн.; праску, вартістю 800 гри.; соковижималку, вартістю 2900 грн.; м'ясорубку, вартістю 1400 грн.; блендер, вартістю 400 грн.; велосипед, вартістю 1500 грн. На загальну суму 9 600 грн. 21 березня 2018 року представник позивача [PERSON] подав до суду заяву про уточнення та збільшення позовних вимог про визнання права власності на нерухоме майно та поділ рухомого майна, а саме зазначила, що до спільного майна подружжя, окрім житлового будинку по вул. Зоряній (Пролетарській), 20 у м. Пирятині Полтавської області, холодильника «Whirpool» вартістю 4000 (чотири тисячі) грн.; трюмо вартістю 80 (вісімдесят) грн.; DVD-програвача вартістю 300 (триста) грн.; газової плити «Іndesit» вартістю 4800 (чотири тисячі вісімсот) грн.; пральної машини вартістю 8000 (вісім тисяч) грн.; дивана вартістю 2000 (дві тисячі) грн, відносяться: ноутбук Lenovo вартістю 5500 грн; електросоковожималка, вартістю 2900 грн; масляний обігрівач вартістю 1500 грн; електрообігрівачач УФО вартістю 2000 грн; елктрочайник вартістю 300 грн; тюль та штори загальною вартістю 600 грн; матрац двоспальний вартістю 300 грн; одіяло та подушка загальною вартістю 500 грн; кухонна мийка вартістю 500 грн; настінна облицювальна плитка 50 шт вартістю 3000 грн; розкладний стіл вартістю 200 грн; електродрилі 2 шт загальною вартістю 2000 грн; електроболгарка вартістю 1500 грн; кухонний посуд загальною вартістю 500 грн, а всього на загальну суму 40480 (сорок тисяч чотириста вісімдесят) грн. Вартість спірного майна складає: вартість нерухомого майна - 86586 грн., вартість рухомого майна - 40480 грн., вартість всього майна 127066 грн. Просить поділити вказане майно між сторонами. Позивач за первісним позовом, а відповідач за зустрічним позовом [PERSON] та її представник у судовому засіданні позовну заяву підтримали та просили задовольнити з підстав, викладених у позові. У задоволенні зустрічного позову просили відмовити, вказуючи на те, що ці позовні вимоги є безпідставними з огляду на те, що їхні обґрунтування не відповідають дійсним обставинам придбання спірного домоволодіння, а доводи позову є обраним позивачем за зустрічним позовом способом заперечення проти позовних вимог [PERSON] Просили застосувати позовну давність у частині позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу удаваним та визнання укладеним договору дарування. Позивач за первісним позовом, а відповідач за зустрічним позовом додатково пояснила, що за час перебування у шлюбі з [PERSON] вони купили у рідного брата останнього житловий будинок, що розташований вул. Зоряній (Пролетарській), 20 в м. Пирятині Полтавської області. За вказаний будинок вона сплатила продавцю 17000 грн., на що позичала кошти у її нині покійних батьків. Продавець також нині покійний. Крім спірного домоволодіння вони з з [PERSON] також придбали майно, яке перелічене у її уточненому позові, яке після припинення спільного проживання з відповідачем залишилося у будинку по вул. Зоряній (Пролетарській), 20 в м. Пирятині Полтавської області. Вона забрала з вказаного домоволодіння лише частину майна, яке було її особистим майном, придбаним з її покійним чоловіком та до переліку майна, що підлягає поділу нею не включене. Відповідач за первісним позовом, а позивач за зустрічним позовом та його представник у судовому засіданні первісний позов не визнали, просили відмовити у його задоволенні. Зустрічний позов просили задовольнити з підстав, викладених у ньому. Відповідач за первісним позовом, а позивач за зустрічним позовом пояснив, що спірний житловий будинок спочатку придбала для його брата [PERSON] їхня мати [PERSON], а у подальшому цей будинок брат йому подарував. Підстав його продавати у брата не було. Оформили договір купівлі-продажу для здешевлення витрат на переоформлення будинку. Про існування договору купівлі-продажу йому було відомо з моменту його підписання у нотаріальній конторі. Належний йому примірник знаходився за місцем його проживання. Визнавати недійсним цей договір він наміру не мав. Вирішив звернутися до суду про визнання його удаваним лише тоді, коли отримав позов його колишньої дружини [PERSON] Відносно рухомого майна вказав, що придбане ним та [PERSON] майно остання вивезла з будинку, коли припинила з ним проживання. Проти цього він не заперечував. З приводу застосування наслідків спливу строку позовної давності заперечував, оскільки вважає, що його право порушене з моменту звернення [PERSON] з цим позовом до суду. Третя особа приватний нотаріус Пирятинського районного нотаріального округу Полтавської області [PERSON] направила до суду пояснення, у якому зазначила, що спірний договір купівлі-продажу житлового будинку від 27.02.2008 був укладений з дотриманням всіх норм законодавства. Згідно цього договору покупець [PERSON] набував будинок за спільні кошти подружжя, перебуваючи зареєстрованому шлюбі з [PERSON], про що є її згода на купівлю вищевказаного майна за спільні кошти подружжя. У поясненні просить розглядати справу за її відсутності. Судом в порядку ст.ст. 90, 230\~ЦПК України для встановлення фактичних даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, були допитані свідки. Свідок [PERSON] у судовому засіданні дала пояснення про те, що вона є дружиної покійного рідного дядька позивача. [PERSON] у кінці лютого 2008 року прийшла до них додому і повідомила своєму дядькові, що вони з [PERSON] купили власний будинок. Коли виїзджала [PERSON] з будинку по вул. Зоряній, 20 у м. Пирятині, остання попросила її допомогти скласти речі. Забирала [PERSON] власні речі один раз однією машиною. Забрала гардероб, телевізор, одяг, один велосипед, один ноутбук, кухонний комбайн, який їй подарував [PERSON]. Залишалися у будинку ще один велосипед, закатка, ноутбук, софа, диван, два обігрівачі, мийка, холодильник, газова плита, пральна машина, інструменти, трюмо. Свідок [PERSON], мати відповідача за первісним позовом, а позивача за зустрічним позовом, пояснила суду, що вона придбала для свого сина [PERSON] будинок по вул. Зоряній, 20 у м. Пирятині. Син [PERSON] зі своєю дружиною проживав у її будинку у другій половині. Коли [PERSON] захворів, на сімейній раді, де були присутні син [PERSON] зі своєю дружиною та інші її сини [PERSON], [PERSON] та [PERSON], вирішили, що [PERSON] з дружиною перейде у будинок [PERSON], а [PERSON] - у їхнє житло. У який спосіб оформлявся будинок та про отримання [PERSON] коштів за нього їй не відомо. З приводу наявності у сторін справи майна пояснила, що вони майно купляли, яке саме їй не відомо. Свідок [PERSON], рідний брат відповідача за первісним позовом, а позивача за зустрічним позовом, надав суду пояснення, аналогічні поясненням [PERSON] Додатково пояснив, що йому відомо, що будинок оформлявся договором купівлі-продажу, з приводу отримання братом [PERSON] коштів за нього заперечував, оскільки вважає, що якби у [PERSON] були кошти, то він би витратив їх на лікування та не помер би. Підтвердив, що брату [PERSON] було відомо, що відносно спірного будинку укладений саме договір купівлі-продажу, а не дарування. [PERSON] ніколи не скаржився, що неправильно оформили цей будинок. Свідок [PERSON], рідний брат відповідача за первісним позовом, а позивача за зустрічним позовом, надав суду пояснення, аналогічні поясненням [PERSON] та [PERSON] Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, оцінивши наявні в матеріалах справи докази, розглянувши справу в межах заявлених вимог, вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до часткового задоволення, позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Згідно зі\~ст.\~264\~ЦПК України\~під час\~ухвалення рішення\~суд вирішує\~такі питання:\~1)\~чи мали\~місце обставини\~(факти),\~якими обґрунтовувалися\~вимоги та\~заперечення,\~та якими\~доказами вони\~підтверджуються; 2)\~чи є\~інші фактичні\~дані,\~які мають\~значення для\~вирішення справи,\~та докази\~на їх\~підтвердження; 3)\~які правовідносини\~сторін випливають\~із встановлених\~обставин; 4)\~яка правова\~норма підлягає\~застосуванню до\~цих правовідносин; 5)\~чи слід\~позов задовольнити\~або в\~позові відмовити; 6)\~як розподілити\~між сторонами\~судові витрати; 7)\~чи є\~підстави допустити\~негайне виконання\~судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Загальна концепція справедливого судового розгляду охоплює фундаментальний принцип змагальності процесу (рішення у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії» (Ruiz-Mateos v. Spain), від 23 червня 1993 року, пункт 63). Принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представити свою справу за таких умов, які не ставлять його у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною (рішення у справі «Dombo Beheer B.V. проти Нідерландів» (Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands), від 27 жовтня 1993 року, п. 33, Series А № 274). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).,(Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Судом установлено, що 30 липня 2004 року Куріньківською сільською радою Пирятинського району Полтавської області було зареєстровано шлюб [PERSON] та [PERSON] (а.с. 10), який 07 травня 2016 року було розірвано (а.с. 11). У відповідності до договору купівлі-продажу від 27.02.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Пирятинського районного нотаріального округу Полтавської області [PERSON] (реєстр. №656) [PERSON] продав, а [PERSON] купив жилий будинок з господарчими будівлями, що знаходяться в місті Пирятині Полтавської області, вулиця Пролетарська, будинок 20 (а.с. 8). Рішення сесії Пирятинської міської ради Полтавської області вулицю Пролетарська в м. Пирятині перейменовано на вул. Зоряна (а.с. 9). Відповідно до ст.\~655\~ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Разом із тим за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування (ст. 717 ЦК України). Відповідно до статті 235\~ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Відповідно до вимог ст.ст\~12,\~81\~ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. Вказуючи, що спірний договір купівлі-продажу є удаваним правочином, позивач за зустрічним позовом посилався на те, що насправді сторони мали на меті укласти договір дарування. Згідно з вимогами ст. 204 ЦК України правочин є правомірним якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За таких обставин суд, враховуючи презумпцію правомірності правочину, вважає доводи позивача за зустрічним позовом щодо удаваності правочину, укладеного 27.02.2008, посвідченого приватним нотаріусом Пирятинського районного нотаріального округу Полтавської області [PERSON], необґрунтованими., так як і його доводи щодо наявності договору дарування, порядок укладення якого чітко врегульовано актами цивільного законодавства. На думку суду позивачем за зустрічним позовом не доведено у встановленому законом порядку, що зміст оскаржуваного ним договору не відповідав його волевиявленню. Не надано позивачем також доказів відсутності виконання ним грошового зобов'язання перед продавцем. Вищевикладене не дає підстав для висновку, що між сторонами договору купівлі-продажу від 27.02.2008 виникли інші правовідносини, ніж ті, що були передбачені умовами договору. Так, згідно до умов договору купівлі-продажу від 27.02.2008, посвідченого приватним нотаріусом Пирятинського районного нотаріального округу Полтавської області [PERSON] (реєстр. №656) [PERSON] продав, а [PERSON] купив жилий будинок з господарчими будівлями, що знаходяться в місті Пирятині Полтавської області, вулиця Пролетарська будинок 20. Умовами вищезазначеного договору узгоджено, що продаж зазначеного будинку вчинено за 17000 (сімнадцять тисяч) грн.,\~які Покупець сплатив повністю Продавцю на момент підписання сторонами цього договору. Покупець набуває вищевказане майно, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, про що є заява-згода дружини [PERSON] на купівлю за спільні кошти будинку з господарчими будівлями, які будуть обєктом спільної сумісної власності подружжя, і про що відомо Продавцю. Також в матеріалах справи міститься згода [PERSON] на купівлю жилого будинку, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] 27.02.2008, відповідно до якої [PERSON] надала згоду своєму чоловіку [PERSON] на купівлю жилого будинку, розташованого по вул. Пролетарська, 20, м. Пирятин Полтавської області, та підтвердила, що гроші, які витрачаються на придбання жилого будинку є їх спільною сумісною власністю, придбаний жилий будинок буде обєктом прав спільної сумісної власності як такий, що набувається ними за час шлюбу (а.с.125). Факт особистого прочитання, повного розуміння предмету і умов договору позивач за зустрічним позовом засвідчив особистим підписом та не спростовував в процесі розгляду справи. З приводу клопотання позивача за первісним позовом про застосування наслідків спливу строку позовної давності суд зазначає наступне. Відповідно до статті 256\~ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У пункті 11\~постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~18\~грудня 2009\~року №\~14\~«Про судове\~рішення у\~цивільній справі» роз'яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Згідно з частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України\~позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Пунктом 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). З пояснень відповідача за первісним позовом, а позивача за зустрічним позовом встановлено, що йому було відомо про існування саме оспорюваного договору купівлі-продажу з моменту його укладення, оскільки він особисто його підписував, попередньо ознайомившись з його текстом, жодних дій для визнання його недійсним він не вчиняв і не мав наміру вчиняти і звернувся до суду лише після звернення його колишньої дружини до суду з даним позовом. Вказані обставини узгоджуються з матеріалами справи та не спростовуються ними. За таких обставин суд дійшов висновку, що заява позивача за первісним позовом, а відповідача за зустрічним позовом про застосування наслідків спливу строку позовної давності підлягає задоволенню. Крім того, правовим висновком [PERSON] Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) у яких Верховний Суд відійшов від правових висновків, викладених у постановах від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі №6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16, у яких Верховний Суд України дійшов висновку про те, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. З урахуванням вищенаведеного суд приходить до переконання, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу удаваним та визнання укладеним договору дарування слід відмовити. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об'єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України\~майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Статтею 60\~СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт в судовому порядку. При цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності майна, покладається на того з подружжя, який її спростовує. За вимогами частин першої, другої статті 369\~ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно з частиною третьою статті 65\~СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до частини четвертої статті 369\~ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. За таких обставин суд дійшов висновку, що житловий будинок, що знаходиться в місті Пирятині Полтавської області, вулиця Зоряна, 20 є обєктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON]. За змістом ч. 1 ст.\~69\~СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки дружини та чоловіка є рівними. Отже суд приходить до переконання, що позовні вимоги [PERSON] у частині визнання за нею права власності на Ѕ частину житлового будинку, що знаходиться в місті Пирятині Полтавської області, вулиця Зоряна, 20 є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Розглянувши вимоги сторін у частині поділу рухомого майна, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі показань свідків, письмових доказів, речових і електронних доказів, висновків експертів. Наявними у матеріалах справи та добутими у судовому засіданні доказами не підтверджується наявність повного переліку майна, що зазначене у позовних вимогах сторін, а тому суд вважає, що поділу підлягає лише майно, перелік якого узгоджується з переліками, наданими сторонами, а саме холодильник «Whirpool», трюмо, пральна машина, електрообігрівач УФО, тюль та штори, кухонна мийка, електросоковижималка, електродриль (а.с.82), електроболгарка, розкладний стіл, одіяло та подушка, матрац двоспальний, масляний обігрівач, ноутбук Lenovo (а.с. 80), диван, газова плита «Indesit», DVD-програвач, електрочайник, а всього на загальну суму 35980 грн. В той же час придбання у період перебування у шлюбі сторонами та взагалі наявність настінної облицювальної плитки (50 шт вартістю 3000 грн), кухонного посуду (загальною вартістю 500 грн) та однієї електродрилі (вартістю 1000 грн) не підтверджено ні письмовими доказами, ні показаннями свідків. За таких обставин позовні вимоги [PERSON] в частині поділу рухомого майна підлягають частковому задоволенню. Так, суд вважає за можливе виділити [PERSON], наступне рухоме майно із предметів домашнього вжитку та рухомих речей, що знаходяться у будинку № 20 по вул. Зоряній м. Пирятин Полтавської області: холодильник «Whirpool», трюмо, пральна машина, електрообігрівач УФО, тюль та штори, кухонна мийка, електросоковижималка; [PERSON] виділити наступне рухоме майно із предметів домашнього вжитку та рухомих речей, що знаходиться у квартирі № 20 по вул. Зоряній м. Пирятин Полтавської області: електродриль, електроболгарка, розкладний стіл, одіяло та подушка, матрац двоспальний, масляний обігрівач, ноутбук Lenovo, диван, газова плита «Indesit», DVD-програвач, електрочайник. Вартість вказаних предметів в судовому засіданні не заперечувалася та визнавалася сторонами по справі. У разі нерівності вартості присудженого майна сторонам, стороні, якій присуджено майно на меншу вартість, підлягає стягнення компенсації цієї різниці з іншої сторони. Тому з [PERSON] слід стягнути на користь [PERSON] різницю вартості рухомого майна у сумі 1080 гривень. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні вимог зустрічної позовної заяви відмовлено у повному обсязі, то і у задоволенні вимоги про стягнення судових витрат з відповідача за зустріним позовом слід також відмовити.

Outcome: partial