Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-14 00:00:00

24 лютого 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, який обгрунтував такими обставинами. Після смерті матері [PERSON], яка настала 23 квітня 2005 року, відкрилася спадщина у вигляді домоволодіння, яку він за заповітом успадкував унаслідок проживання разом із нею на час відкриття спадщини. Обовязкову частку у спадщині його сестра [PERSON] у встановелений законом строк не прийняла та не має наміру її приймати у подальшому, про що мається відповідна заява. Із питання оформлення спадкування на вказане домоволодіння після смерті матері він звернувся до Липоводолинської державної нотаріальної контори, але отримати свідоцтво про право на спадщину на домоволодіння, що належало матері, не зміг, оскільки за життя вона належним чином не узаконила своє право власності на нього. Відомості про його право власності є лише в документах сільської ради, проте відсутній правовстановлюючий документ на будинок і відсутня державна реєстрація. Посилався на те, що, відповідно до ст. 25 ЦК України, в разі смерті фізичної особи вона втрачає право власності на нерухомість, і органи місцевого самоврядування в такому випадку не можуть видати на її імя правовстановлюючий документ на обєкт нерухомості, а право власності за спадкоємцями за законом та заповітом визнається в судовому порядку. За відсутності державної реєстрації права власності на належний матері будинок, він позбавлений можливості отримати свідоцтво про право на спадщину на це нерухоме майно. Просив визнати за ним в порядку спадкування після смерті матері право власності на на житловий будинок літ.«А-І» з прибудовами літ. «а», «а-1», сараї літ. «Б», «Г», гараж літ. «В», літню кухню з погребом літ. «Д», огорожу під №1-3, кододязь №4 по вул.Лісова,4 у с.Лучка Липоводолинського району Сумської області. У судовому засіданні позивач вимоги підтримав, [PERSON] погодилася з позицією позивача. Інші учасники судового рзгляду в останнє судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків. Як встановлено судом, [PERSON] є дочкою, а позивач [PERSON], [INFO], сином [PERSON], який з 19 жовтня 1979 року зареєстрований та проживав разом з матірю за вказаною адресою (а.с.4, 5, 17). 23 квітня 1969 року [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] Павліною (а.с.5). 24 грудня 1998 року [PERSON] заповіла все своє майно [PERSON] Заповіт посвідчено секретарем виконкому Лучанської сільської ради Липоводолинського району за реєстровим №141 (а.с.6). 14 грудня 1999 року [PERSON] отримала державний акт серії ІІ-СМ №046312 на право приватної власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлого будинку, господарських будівель, площею 0,25 га, та для ведення особистого підсобного господарства, площею 0,60 га, по вул.Лісова,4 у с.Лучка Липоводолинського району (а.с.8). 23 квітня 2005 року [PERSON] померла, до своєї смерті була зареєстрована та постійно проживала [INFO] (а.с.7, 11, 29). Рішенням Липоводолинського районного суду Сумської області від 20 грудня 2007 року [PERSON] визначено додатковий двомісячний строк для прийняття спадщшини після смерті матері (а.с.43). 22 січня 2008 року [PERSON] звернувся до Липоводолинської районної державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті матері (а.с.42). 28 січня 2008 року [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на належні матері земельні ділянки, площею 2,30 га - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, та 0,45 га - для ведення особистого селянського господарства, що розташовані на території Лучанської сільської ради Липоводолинського району (а.с.9). 16 лютого 2016 року [PERSON] звернулася до секретаря виконкому Лучанської сільради Липоводолинського району з заявою про те, що на спадщину після смерті матері не претендує, не заперечує проти прийняття спадщини її братом [PERSON] (а.с.17). Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо обєкта нерухомого майна, інформація про реєстрацію права власності на житловий будинок по вул.Лісова,4 у с.Лучка Липоводолинського району відсутня (а.с.40). Відповідно до технічного паспорту від 10 лютого 2016 року, домоволодіння по вул.Лісова,4 у с.Лучка Липоводолинського району Сумської області складається із житлового будинку літ.«А-І» (1967 року побудови), загальною площею 97,9 кв.м, житловою 27 кв.м, з прибудовами до нього літ.«а», літ. «а1» (1989 року побудови), сараїв літ.«Б», літ. «Г» (1970 року побудови), гаражу літ.«В» (1969 року побудови), літньої кухні з погребом літ.«Д» (1968 року побудови), огорожі №1-3, колодязю №4, загальною інвентаризаційною вартістю 70962 грн. Із наданої КП «Сумське МБТІ» відповіді від 07 квітня 2016 року вбачається, що інвентаризація нерухомого майна по вул.Лісова, 4 у с.Лучка Липоводолинського району не проводилася, інвентаризаційна справа на домоволодіння за вказаною адресою відсутня. Із копій погосподарських книг Лучанської сільської ради Липоводолинського району за 1986-2005 рр. вбачається, що господарство [PERSON] відносилося до суспільної групи господарств - колгоспного двору, з часу його існування і до часу його припинення у законодавчому порядку, главою якого й була [PERSON] У домоволодінні у цей період з нею проживали: син [PERSON] із дружиною [PERSON], та двома синами [PERSON] та [PERSON] (а.с.60-63). 20 січня 1991 року [PERSON] вибув із домогосподарства, переїхавши на постійне місце проживання до [INFO]. [PERSON] вибув із домоволодіння у листопаді 1996 року (а.с.70). Згідно зі ст.120 ЦК УРСР, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу). Колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться в його користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент відповідно до статусу колгоспу. Крім того, колгоспному двору належать передані в його власність членами двору їх трудові доходи від участі в громадському господарстві колгоспу або інше, передане ними у власність двору майно, а також предмети домашнього вжитку і особистого користування, придбані на спільні кошти. Відповідно до ст.123 ЦК УРСР, частка члена колгоспного двору в майні двору визначається: 1) при виході його з складу двору без утворення нового двору (виділ); 2) при утворенні з одного двору двох і більше дворів (поділ); 3) при зверненні стягнення при особистих зобовязаннях члена двору. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.563 ЦК УРСР у разі смерті члена колгоспного двору спадкоємство в майні двору не відкривається. Якщо після смерті члена колгоспного двору інших членів двору не залишається, до майна двору застосовуються правила цього розділу (Розділ VII. Спадкове право). Відповідно до розяснень, наданих у п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 24 червня 1983 року «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» (постанова втратила чинність на підставі постанови Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року) правила ст.563 ЦК УРСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 1 липня 1990 року. При припиненні двору з інших підстав (перетворення колгоспу у радгосп, виходу з колгоспу членів двору тощо), а також в разі смерті члена двору після 30 червня 1990 р. спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору (майна, що збереглося) відкривається після смерті кожного з його колишніх членів (у редакції постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 25 грудня 1992 року). Відповідно до розяснень, які містяться в п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (із змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України №15 від 25 травня 1998 року): положення статей 17, 18 Закону «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні; б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося;... г) згідно зі ст.4 Постанови Верховної Ради України «Про введення в дію Закону «Про власність» загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року... Таким чином, вбачається, що відповідно до ст. ст.17, 18 Закону «Про власність» право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Відповідно до ст.126 ЦК УРСР працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку у майні двору, якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного колгоспного двору. Це правило не застосовується у разі, якщо член двору не брав участі у веденні господарства у звязку з призовом на строкову військову службу, навчанням у навчальному закладі або хворобою. Тому, оскільки станом на 15 квітня 1991 року у колгоспному дворі проживали матір позивача [PERSON], позивач, його дружина [PERSON], та двоє його синів [PERSON], [PERSON], вони у пятьох набули право власності на майно колгоспного двору, а їх частки у праві власності відповідно до ст.123 ЦК УРСР є рівними (по 1/5 у кожного). Зважаючи на те, що спадщина на 1/5 частину належного померлій [PERSON] домоволодіння відкрилась за дії ЦК України, то спадкування вказаної частини відбулося вже за правилами цього кодексу. Зважаючи на правовий режим спірного нерухомого майна, заповідаючи усе своє майно позивачеві, [PERSON] розпорядилася лише належною їй частиною майна. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції Закону № 834-VIII від 26 листопада 2015 року) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно Згідно зі ст. 3 зазначеного Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обовязкової реєстрації. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у звязку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення. Відповідно до частини першої ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Постановою Кабінету Міністрів України «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів державного замовлення» від 5 серпня 1992 року № 449 було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію обєктів будівництва (втратила чинність). Тобто до 5 серпня 1992 року не передбачалася процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. Із аналізу положень Конституції України та ЦК України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 5 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі обєкти, про що також зазначено і в листі Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 1 вересня 2011 року № 40-12-2409 «Щодо прийняття в експлуатацію обєктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року». Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації (лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 30 липня 2012 № 40-19-5376 «Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів»). Спрощений порядок здійснення державної реєстрації прав власності на обєкти нерухомого майна, розташовані на земельних ділянках та збудовані до 5 серпня 1992 року, але за особами, які вважаються його володільцями, містять і положення ст. 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Отже, за наявності на збудоване у 1967 році домоволодіння виготовленого 10 лютого 2016 року технічного паспорту та відповідних записів у погосподарських книгах, суд вважає доведеним факт його належності зазначеним особам. За ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ч.3 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Тому, враховуючи викладене, а також те, що спірний житловий будинок та господарські будівлі з прибудовами зведені на виділеній для цього земельній ділянці, за наявності технічного паспорту, який засвідчує відповідність закінченого будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуального житлового будинку з вказаними господарськими спорудами нормативним вимогам, наявні правові підстави для визнання права власності на належну матері 1/5 частину домоволодіння за спадкоємцем, який належним чином прийняв спадщину за заповітом.

Outcome: partial