Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-16 00:00:00

25.06.2019 року [PERSON] звернулася до суду із даною позовною заявою вказуючи, що вона та [PERSON] мають спільну доньку - [PERSON] , [INFO] . Донька проживає разом з нею та перебуває на її повному утриманні. Відповідач допомоги на утримання дитини в добровільному порядку не надає. Позивач, посилаючись на вищевикладені обставини та на ст. ст. 75,84,105,110,112,180-182 СК України, ст.ст. 175-177 ЦПК України , просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј частки з усіх видів заробітку ( доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі заяви до суду і до досягнення дитиною повноліття. Розгляд справи провести у спрощеному провадженні. 18.07.2019 року у цивільній справі № 364/713/19 відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін, за наявними у справі матеріалами. Відповідачу надано строк для подання відзиву на позовну заяву. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні із повідомленням (викликом) сторін до суду сторони не надавали. 30.08.2019 року відповідач згідно положень ч. ч. 7, 8 ст.128 ЦПК України надіслав відзив на позовну заяву. Просив суд поновити строк для подачі відзиву на позов вказуючи на поважність пропуску визначеного чинним законодавством строкузазначив, що він не заперечує проти стягнення з нього аліментів на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON] , однак просить суд встановити менший розмір аліментів у зв`язку з його хворобою та перебуванням на лікуванні. Просив встановити аліменти у розмірі 70 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Взявши до уваги клопотання відповідача суд визнає причину пропуску строку для подання відзиву на позовну заяву поважною, оскільки вона підтверджена належними доказами та вважає, що клопотання підлягає задоволенню виходячи з наступного. Так, відповідно до ч. 7 ст. 178 ЦПК України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Згідно ст. 127 ЦПК України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду. Таким чином, суд поновлює [PERSON] процесуальний строк для подання відзиву на позовну заяву разом із доказами у справі № 364/713/19 шляхом прийняття відзиву. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами на підставі ч.5 ст.279 ЦПК України. Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, оскільки розгляд справи відповідно до положень цього Кодексу здійснювався судом за відсутності учасників справи. Суд, ознайомившись із позовною заявою, розглянувши матеріали справи та дослідивши письмові докази, вважає, що позов підлягає задоволенню. Так, із змісту позовної заяви та із матеріалів справи судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження батьками [PERSON] , яка народилась [INFO] є [PERSON] та [PERSON] ( а.с.5). Відповідно довідки виданої виконкомом Городище-Пустоварівської сільської ради Володарською району Київської області № 163 від 13.05.2019 року, донька [PERSON] проживає разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] ( а.с.7). [PERSON] знаходиться на повному утриманні матері, на що вказує довідка видана виконкомом Городище-Пустоварівської сільської ради Володарського району Київської області від 05.09.2019 року № 774 ( а.с. 53). В позовній заяві позивач зазначає, що відповідач добровільно матеріальної допомоги на утримання доньки не надає, тому вона звернулась з позовом до суду та ставить питання про стягнення аліментів на утримання дитини у частці від доходів батька у розмірі ј та не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму встановленого чинним законодавством для дитини відповідного віку. В досудовому порядку угоди про добровільну сплату аліментів між сторонами не досягнуто. Задовольняючи позовні вимоги, суд виходить із тих міркувань, що непорушним конституційним правом неповнолітньої дитини є її право на утримання батьками до досягнення нею повноліття. Так, статтею 51 Конституції України передбачено, що батьки зобов`язанні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Крім того, такий обов`язок передбачено в ст. 180 Сімейного кодексу України. Обов`язок батьків утримувати свою дитину не припиняється із припиненням шлюбу між батьками та спільного проживання з дитиною. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Ст. 180 Сімейного кодексу України, вказує, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно приписів частини другої цієї ж статті розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ч. 5 ст. 183 СК України аліменти на одну дитину визначені у розмірі однієї чверті заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку. З матеріалів, доданих до відзиву на позовну заяву вбачається, що відповідач періодично проходить курс лікування ( а.с.23) та йому визначено певний діагноз ( а.с.25-26). Однак, при вивченні заключення лікаря судом не встановлено жодних обмежень у праці, відтак, суд вважає, що відповідач є працездатною особою, а тому може працювати, і відповідно, забезпечувати свою малолітню доньку коштами для її гармонічного розвитку. Окрім того відповідач отримує пенсію про що він надав відповідну довідку ( а.с.46). Відповідач у своєму відзиві посилаючись на ч.1 ст. 182 СК України, яка містить обставини , які враховуються судом при визначенні розміру аліментів просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог та встановити розмір аліментів в розмірі 70 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку ( а.с.18-19). З такою позицією відповідача суд не погоджується оскільки вона не базується на законі та є надуманою. Визначаючи розмір аліментів, слід зазначити, що Сімейний кодекс вказує, що мінімальний гарантований розмір аліментів власне, і є нижньою межею, тобто розміром, який гарантовано буде стягнутий. Він становить 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно з ч. 2 ст. 182 СК, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Достатній рівень означає наявність «мінімуму достатку», який дає змогу для нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб тобто для виживання. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N789-XII від 27 лютого 1991 року 4та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Також Конвенцією про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держава зобов`язується забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (ч. 1, 2 ст. 3). Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. При цьому суд враховує матеріальне становище та стан здоров`я відповідача, стягуючи із нього аліменти на утримання доньки в мінімальному розмірі, встановленому Сімейним Кодексом України. Оскільки відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За приписами чч. 1 , 2 ст. 10ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч.1-3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1,2 ст. 89ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Пунктом 2 Постанови пленуму Верховного суду України № 14 від 18 грудня 2009 року встановлено, що обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з?ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Враховуючи викладене, суд доходить висновку про задоволення позовної заяви в повному обсязі. Так, позивач своєю позовною заявою просить суд стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини у частці від його заробітку у розмірі ј, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку. Суд розглядаючи вимоги позивача та заперечення відповідача, з урахуванням наявних у справі доказів, визначає стягнення аліментів у частці від заробітку (доходу) батька дітей , оскільки відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Окрім того ст. 181 ч. 3 СК України зазначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Загалом, підсумовуючи вищесказане, можна зробити висновок, що захист права дитини на належне утримання є першочерговим при розгляді даної справи. Приймаючи до уваги установлені судом обставини, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу, доводи викладені у відзиві на позов не підтверджені відповідними доказами, які б свідчили про наявність передбачених законом підстав для відмови у задоволенні позову. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, суд допускає негайне виконання рішення про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць у відповідності з п. 1 ч.1 ст. 430 ЦПК України. Беручи до уваги наведені вище обставини у їх сукупності, суд приходить до висновку, що розмір аліментів, який необхідно стягнути з відповідача на користь позивача на утримання доньки належить визначити у розмірі ј частини всіх видів заробітку ( доходу) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, щомісячно, починаючи з часу пред`явлення позовної заяви до суду, до досягнення дитиною повноліття. Таким чином встановлені судом обставини вказують, що вимоги позивача базуються на чинному законодавстві, в той час як заперечення відповідача не відповідають обставинам справи.

Outcome: approved