Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-01 00:00:00

24 листопада 2014 року Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк» (далі ПАТ«ВТБ Банк») звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором мотивуючи свої вимоги наступним. 06 вересня 2012 року між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №R53100323537В, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит у сумі 50 000,00 грн. зі сплатою 36,5 відсотків річних та кінцевим строком погашення заборгованості 06 вересня 2015 року. Відповідачка [PERSON] умови кредитного договору не виконувала належним чином, у звязку з чим, заборгованість за кредитним договором станом на 02 червня 2014 року складає 159 468, 32 гривень з яких: поточна заборгованість за кредитом - 29 302,05 гривень, прострочена заборгованість за кредитом 20 697,95 гривень, інфляційні витрати 1 214,88 гривень, 3 % річних 424,74 гривень, поточна заборгованість по відсоткам 298,60 гривень, прострочена заборгованість по відсоткам 31 399,86 гривень, інфляційні витрати 1 990,98 гривень, 3 % річних 781,10 гривень, пеня за несвоєчасне повернення відсотків та кредиту 73 358,16 гривень. 12 січня 2015 року [PERSON] подала зустрічний позов до позивача про визнання кредитного договору недійсним мотивуючи свої вимоги наступним. Відповідачка [PERSON] зазначає, що кредитний договір №R53100323537В з ПАТ «ВТБ Банк» не укладала, про існування договору дізналася після отримання копії позовної заяви з доданими документами. Кредитний договір, графік повернення кредиту і сплати процентів та розрахунок вартості супутніх послуг (додаток 5) меморіальний ордер № 22397 від 06 вересня 2012 року вона не підписувала, грошові кошти в сумі 50 000 грн. не отримувала. Копій будь яких документів в відділеннях ПАТ «ВТБ Банк» в тому числі паспорту громадянина України на імя [PERSON], довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру виданого на імя [PERSON] не посвідчувала; запис прізвища та ініціалів, дати та підпис виконані не нею. На час підписання спірного договору зі свого постійного місця проживання [INFO] не виїжджала, в м. Київ не працювала та за адресою: [ADDRESS] не проживала. 26 листопада 2015 року рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області позовні вимоги публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволені. Стягнуто з [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» заборгованість за кредитним договором від 06 вересня 2012 року станом на 02 червня 2014 року у розмірі 159 468, 32 грн., яка складається з: поточної заборгованості за кредитом у сумі - 29 302,05 грн., простроченої заборгованості за кредитом у сумі 20 697,95 грн., інфляційних витрат у сумі 1 214,88 грн., трьох відсотків річних в сумі 424,74 грн., поточної заборгованості по процентам у сумі 298,60 грн., простроченої заборгованості по процентам у сумі 31 399,86 грн.,інфляційних витрат в сумі 1 990,98 грн., трьох відсотків річних у сумі 781,10 грн., пеня за несвоєчасне повернення процентів та кредиту у сумі 73 358,16 грн., понесені судові витрати у сумі 1 594,68 грн. У задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] до публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» про визнання кредитного договору недійсним відмовлено. Не погодившись з рішенням суду [PERSON] подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних щодо стягнення заборгованості за кредитним договором та задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом про визнання кредитного договору недійсним, мотивуючи свої вимоги порушення судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, суд неповно зясував обставини по справі. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що відповідно до вимог ст.ст. 204, 207, 215, 216, 236 ЦК України та Постанови Пленуму ВСУ №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року кредитний договір повинен бути визнаний недійсним, оскільки вона не підписувала жодних документів з позивачем та не укладала договорів, не мала навіть такої можливості, тому що ніколи не виїжджала за межі Донецької області та у неї на цей час на утриманні була малолітня дочка [PERSON]. Суд першої інстанції не надав належної оцінки висновкам судово почеркознавчої експертизи від 18 червня 2015 року, згідно якої, підписи і написи ймовірно виконанні нею, тобто не вказано категорично. Суд першої інстанції не врахував те, що на час отримання кредиту вона не працювала і трудова книжка, яку надав позивач, їй не належить і за змістом не відповідає її трудової діяльності, оскільки у неї народилась донька [PERSON], [INFO] та вона постійно займалася її вихованням. Суд не надав належної оцінки поясненням свідків [PERSON] та [PERSON] В судовому засіданні відповідачка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог та відмові у задоволенні позовних вимог банку. Представник публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» просив апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Вислухавши суддю-доповідача, представника позивача ПАТ «ВТБ Банк» та відповідачку [PERSON], дослідивши матеріали цивільної справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції необхідно змінити з наступних підстав. Відповідно до вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд під час розгляду справи в апеляційному порядку перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відповідно до статей 11 і 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч. ч. 1 і 2 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно з вимогами ст. 214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог [PERSON] щодо визнання недійним кредитного договору обґрунтовано дійшов до висновку, що позивачка не довела належними та допустимими доказами наявність передбачених ст. ст. 203, 215 ЦК України підстав для визнання недійсним спірного кредитного договору, зокрема, відсутність її волевиявлення на його укладення. Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та ґрунтуються на фактичних обставинах справи. Судом першої інстанції встановлено, що 06 вересня 2012 року між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №R53100323537В (а.с 8-11; 145-148 т.1). В свою чергу заперечуючи проти позову, відповідачка [PERSON] звернулась з зустрічним позовом про визнання кредитного договору недійсним зазначала, що кредитний договір №R53100323537В з ПАТ «ВТБ Банк» не укладала, кредитний договір, графік повернення кредиту і сплати процентів та розрахунок вартості супутніх послуг меморіальний ордер № 22397 від 06 вересня 2012 року та копії документів не підписувала та не посвідчувала, на час підписання спірного договору зі свого постійного місця проживання [INFO] не виїжджала, в м. Київ не працювала та за адресою: [ADDRESS] не проживала (а.с.60-61 Т.1). Відповідно до висновку судової почеркознавчої експертизи Донецького НДІСЕ МЮ України № 85 від 18 червня 2015 року, проведеної в рамках цивільної справи, підписи від імені [PERSON] та рукописні записи «[PERSON]Н.», «[PERSON]Н.», «06 вересня 2012 г», «06 вересня 2012», що розташовано в анкеті-заяві на одержання кредиту від 29 серпня 2012 року, копії паспорту [PERSON], копії довідки про присвоєння ідентифікаційного номера [PERSON], інформації про умови кредитування та орієнтовану сукупну вартість кредиту від 06 вересня 2012 року, кредитному договорі №R53100323537В від 06 вересня 2012 року, графіку повернення кредиту і сплати процентів та розрахунку вартості сукупних послуг, заяві на видачу/перерахування кредитних коштів від 06 вересня 2012 року виконано ймовірно [PERSON]. Вирішити питання в категоричній формі не виявляється можливим у звязку з простотою та стислістю будови досліджуваних рукописних записів (а.с. 228-239 Т.1). Суд першої інстанції допитавши у судовому засіданні свідків [PERSON] та [PERSON], критично поставився до їх показань стосовно обставин справи, щодо недійсності кредитного договору, оскільки [PERSON] є матірю відповідачки, а [PERSON] даючи показання не надала суду належних та допустимих доказів щодо обставин справи. Крім цього, судом першої інстанції встановлено, що відповідачка, яка наполягала на не підписанні нею кредитного договору та вказуючи на неправомірні дії працівників банку, до правоохоронних органів з заявою про встановлення особи, що підписала спірний кредитний договір не зверталась. Також з матеріалів справи вбачається, що при заповненні анкети заяви від 29 серпня 2012 року відповідачкою була надана згода на фотографування для формування кредитної справи (а.с.130 Т.1). Позивачем як доказ отримання кредиту відповідачкою у суді першої інстанції до матеріалів цивільної справи була долучена зазначена фотокартка (а.с.34 Т.2). У суді першої інстанції зазначена фотокартка була предметом дослідження, та відповідно до вимог ст.10 ЦПК України, для зясування фактичних обставин по справі, що мають значення для правильного вирішення справи було розяснено відповідачці право щодо призначення та проведення судової експертизи для встановлення ідентифікації особи на зображеної ілюстрації. Але, відповідачка не скористалась своїм правом на призначення експертизи, а пояснила, що на зображенні не вона та оспорюваний договір та інші документи не підписувала, тому суд першої інстанції вважає даний доказ належним і допустимим та підтверджує наявність договірних відносин між сторонами. Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з вимог ст.ст.57, 60 ЦПК України та критично поставився до показань свідків. За змістом ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (ч. 2 ст. 207 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 1046 цього Кодексу договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71, якщо інше не встановлено параграфом 2 і не випливає із суті кредитного договору. З огляду на вказані положення цього Кодексу кредитний договір є реальним та вважається укладеним із моменту передання грошей. Обґрунтовуючи позов, відповідачка посилалася на те, що кредитний договір та інші документи не підписувала, судова експертиза категорично не вказала, що підписи зроблені нею у зазначених документах, тому жодних зобов'язань перед банком не має. Статтями 59, 60 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Обов'язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень покладено на сторони у справі. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо за своїм внутрішнім переконанням. Результати оцінки доказів відображаються в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Виходячи з обставин справи, наданих доказів, суд першої інстанції повно, всебічно та об'єктивно встановив фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передбачених ст. ст. 203, 215 ЦК України підстав для визнання спірного кредитного договору недійсним. Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором в повному обсязі, виходив з вимог ст.ст.1049, 1050, 1054, 526, 625 ЦК України та зазначив, що позивачем доведений факт укладання кредитного договору між сторонами та факт невиконання відповідачкою своїх зобовязань за кредитним договором. Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та ґрунтуються на фактичних обставинах справи. Судом першої інстанції встановлено, що 06 вересня 2012 року між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №R53100323537В, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит у сумі 50 000,00 грн. зі сплатою 36,5 відсотків річних та кінцевим строком погашення заборгованості 06 вересня 2015 року (а.с.145-148 Т.1). Відповідачка [PERSON] умови кредитного договору не виконувала належним чином, у звязку з чим, позивач звернувся до суду з позовом про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором станом на 02 червня 2014 року, яка складає 159 468, 32 гривень з яких: поточна заборгованість за кредитом - 29 302,05 гривень, прострочена заборгованість за кредитом 20 697,95 гривень, інфляційні витрати 1 214,88 гривень, 3 % річних 424,74 гривень, поточна заборгованість по відсоткам 298,60 гривень, прострочена заборгованість по відсоткам 31 399,86 гривень, інфляційні витрати 1 990,98 гривень, 3 % річних 781,10 гривень, пеня за несвоєчасне повернення відсотків та кредиту 73 358,16 гривень. Заборгованість за кредитним договором укладеним між публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» та [PERSON] станом на 02 червня 2014 року підтверджується розрахунком суми заборгованості за спірним договором в сумі 159 468,32 гривень (а.с.14-17 Т.1). Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути грошові кошти та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, зобов'язання повинне виконуватись у строк, що встановлений у договорі. У відповідності до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Положеннями ст. 525 ЦК України передбачено неможливість односторонньої відмови від виконання зобов'язання або його зміна, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 536 ЦК України встановлено, що боржник зобов'язаний сплачувати проценти за користування чужими грошовими коштами. Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у тій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та у порядок, встановлені договором. У відповідності до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Відповідно до ст. 12 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливості виконання, що випадково настала після прострочення. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях. Згідно п.18 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30 березня 2012 року вбачається, що за змістом статті 552, частини другої статті 625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання. Крім цього, згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Згідно із частиною першої статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом, це узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України (постанова від 02 вересня 2015 року у справі №6-369цс15). Виходячи з обставин справи, наданих доказів суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги ПАТ «ВТБ Банк» в частині стягнення з відповідачки станом на 02 червня 2014 року: поточної заборгованості за кредитом у сумі - 29 302,05 грн., простроченої заборгованості за кредитом у сумі 20 697,95 грн., інфляційних витрат у сумі 1 214,88 грн., трьох відсотків річних в сумі 424,74 грн., поточної заборгованості по процентам у сумі 298,60 грн., простроченої заборгованості по процентам у сумі 31 399,86 грн.,інфляційних витрат в сумі 1 990,98 грн., трьох відсотків річних у сумі 781,10 грн. Але, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення пені за несвоєчасне повернення процентів та кредиту необхідно змінити. 06 вересня 2012 року між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №R53100323537В (а.с 8-11; 145-148 т.1). Згідно з пунктом 4.2. Кредитного договору проценти за користування кредитом за поточний місяць нараховуються двічі на місяць: 27 числа та в останній робочий день кожного місяця; період за який сплачуються проценти - з 28 числа (включно) попереднього місяця по 27 число (включно) поточного місяця. У разі прострочення Позичальником зобовязань з повернення кредиту та/або сплаті Процентів за його користування та/або інших платежів згідно з умовами Договору Позичальник зобовязаний сплатити на користь Банку пеню за кожен день прострочення у розмірі 0,5% від суми прострочених зобовязань за кожний день порушення виконання зобовязань, включаючи день погашення (пункт 7.1. Кредитного договору). Відповідачка мешкає за адресою: [ADDRESS] з 13 серпня 1997 року, що підтверджується копією паспорту (а.с.67 Т.1). Відповідно до ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. На час ухвалення рішення судом першої інстанції, згідно розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року №1053-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Згідно із пунктом 17 додатку до розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року №1053-р до зазначених населених пунктів належить м. Красний Лиман (Краснолиманська міська рада): с-ще Ставки. З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що [PERSON], яка проживає у Краснолиманському районі Донецької області, с-ще Ставки, пеня нарахована починаючи з 30 жовтня 2012 року по 02 червня 2014 року, а тому є підстави для застосування вимог ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Проведене позивачем нарахування у загальному порядку, з яким погодився суд першої інстанції, є безпідставним, тому рішення суду в частині стягнення з відповідача суми пені підлягає зміні. Відповідно до наданого позивачем розрахунку, пеня нарахована за несвоєчасне повернення відсотків та кредиту за період з 30 жовтня 2012 року по 02 червня 2014 року у сумі 73 358,16 гривень. Але, згідно зазначеного Закону на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року. Апеляційний суд вважає, що нарахування пені саме з 14 квітня 2014 року позивачем відповідачки є безпідставним, а тому рішення суду в цій частині слід змінити. Відповідно до пункту 4.6. Кредитного договору повернення Кредиту та Процентів за Кредитом здійснюється щомісяця згідно з графіком. Дата списання Банком платежів - 28 число кожного місяця (пункт 3.5. Кредитного договору). З розрахунку пені вбачається, що період прострочки за період з 31 березня 2014 року по 28 квітня 2014 року складає 29 днів у сумі 6711, 91 гривень, тому за 14 днів (забороняється нарахування пені з 14 квітня 2014 року) пеня складає 3 240 гривень (6711,91 : 29 х 14). Пеня за період з 29 квітня 2014 року по 02 червня 2014 року, яка зазначена у розрахунку складає 8 679, 56 гривень (7 377,11 + 1 302,45). Тому, за період з 14 квітня 2014 року по 02 червня 2014 року сума пені, яку безпідставно нарахував позивач складає 11 919,56 гривень (7 377,11 + 1 302, 45 + 3 240). Загальна сума пені, яка підлягає стягненню з відповідачки [PERSON] складає у сумі 61 438,60 гривень (73 358,16 11 919,56). Загальна сума заборгованості за кредитним договором яка підлягає стягненню з [PERSON] на користь ПАТ «ВТБ Банк» складає 147 548, 76 гривень (159 468,32 11 919,56). Виходячи з встановлених обставин наданих сторонами доказів та вимог закону рішення суду першої інстанції в частині стягнення пені підлягає зміни з вищенаведених підстав. Крім цього, позивачка [PERSON] при зверненні з апеляційною скаргою на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 26 листопада 2015 року просила апеляційний суд відстрочити сплату судового збору. 14 січня 2016 року ухвалою апеляційного суду Донецької області [PERSON] було відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі у сумі 1 621, 04 гривні (а.с.153 Т.2). У звязку з чим, необхідно стягнути з [PERSON], ІН [NUMBER], судовий збір, не сплачений при подачі апеляційної скарги, на користь держави в сумі 1621 (одну тисячу шістсот двадцять одну) гривню 04 копійки за наступними реквізитами отримувач Артемівське УК/м. Артемівськ, код отримувача (за ЄДРПОУ) 37868870, код класифікації доходів бюджету 22030001, рахунок отримувача 31212206780015, банк отримувача Головне управління Державної казначейської служби України в Донецькій області, МФО 834016, призначення платежу - *; 101; судовий збір, за позовом (ПІБ чи назва установи, організації, позивача, Апеляційний суд Донецької області (м. Бахмут). Що стосується доводу апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував те, що на час отримання кредиту вона не працювала і трудова книжка, яку надав позивач, їй не належить і за змістом не відповідає її трудової діяльності, то апеляційний суд виходить із того що, предметом спору у цій цивільній справі є правовідносини між банком та [PERSON], щодо кредитного договору, а ні встановлення обставин її працевлаштування і дійсності записів у трудових книжках, копії яких надані як представником позивача, так і відповідачкою. Також, судом першої інстанції встановлено, що відповідачка із заявою до правоохоронних органів з приводу не підписання нею кредитного договору не зверталась. Довід апеляційної скарги про те, що суд не надав належної оцінки поясненням свідків [PERSON] та [PERSON] є необґрунтованим, оскільки зазначені свідки були допитані судом першої інстанції та в судовому рішенні дана належна правова оцінка їх показанням. Крім того, відповідно до ч.2 ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Кредитний договір був укладений у письмовій формі, а тому рішення суду не може ґрунтуватися на показаннях для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця, оскільки це не є належними та допустимими доказами відповідно до ч.2 ст.59 ЦПК України. Відповідно до п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення.

Outcome: partial