Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-08 00:00:00

24 червня 2019 року [PERSON] звернулась до Обухівського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання дитини, в якому просила визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] разом із матір`ю [PERSON] . Позов обґрунтований такими обставинами. 29 жовтня 1994 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, від якого народились [PERSON] , [INFO] та [PERSON] [INFO] . Позивачка проживала разом з відповідачем до серпня 2013 року, після чого проживання однією сім`єю з відповідачем було фактично припинено, а тому відповідно рішення Обухівського районного суду Київської області від 02.09.2014 року шлюб між позивачкою та відповідачем було розірвано. Так, на сьогодні між позивачем та відповідачкою залишилось юридично неврегульованим питання визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , яка вже декілька років фактично проживає з позивачкою в [ADDRESS] . В лютому 2018 року позивачка уклала шлюб з [PERSON] . Відповідач хоч і зареєстрований в с. Креничі, Обухівського району, Київської області, однак фактично там тривалий час не проживає, дійсне місце проживання відповідача не відоме. Добровільно вирішити спір з відповідачем не можливо, тому просила в судовому порядку визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] , [INFO] . Позивачка у відкритому судовому засіданні позовні вимови підтримала в повному обсязі та вказала, що визначення місця проживання дитини позивачці необхідно для надання дозволу, як батька з боку відповідача на тимчасовий виїзд за кордон на відпочинок та оздоровлення. Відповідач у судове засідання не з`явився, виклик відповідача здійснювався відповідно до частини 11 статті 128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті судової Обухівського районного суду Київської області на офіційному веб-порталі «Судова Влада України». Представник третьої особи - служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином, надала до канцелярії суду клопотання про розгляд справи у відсутності представника та прохала сторін по справі - батьків дитини з`явитись до служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації для вирішення питання надання висновку органу опіки та піклування про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву, та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, заслухавши позивача, дослідивши і оцінивши докази в їх сукупності суд вважає, що позов не підлягає задоволенню зважаючи на такі обставини. Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд вважає, що вони виникли у зв`язку із визначенням місця проживання дитини та обов`язком батьків утримувати дитину, а тому регулюються Главою 13, 15 СК України. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 29 жовтня 1994 року, рішенням Обухівського районного суду Київської області від 02 вересня 2014 року шлюб між сторонами розірвано. За час спільного проживання у сторін народилася донька, [PERSON] , [INFO] . Відповідно свідоцтва про народження виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві серії [NUMBER] від 25.08.2011 року в графі батько зазначено: [PERSON] , громадянин України, в графі мати зазначено: [PERSON] , громадянка України. Під час судового розгляду встановлено, що малолітня донька сторін: [PERSON] , 2011 року народження проживає разом із матір`ю, що підтверджується поясненнями самої позивачки у судовому засіданні. При цьому будь-яких відомостей про наявність спору із відповідачем щодо місця проживання дитини, про наявність вчинених особисто відповідачем перешкод у її спілкуванні із дитиною позивач суду не повідомила ні у позовній заяві, ні під час судового розгляду, що вказує на безпідставність пред`явленого позову через відсутність порушень особистих прав позивачки визначеним позовом відповідачем, що підлягали б судовому захисту. Частинами 1 та 2 ст. 24 Конституції України регламентовано, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Як передбачає ч. 1 ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частина 2 цієї ж статті наголошує, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За змістом положень ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. За правилами ч. 1 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до положень ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Пункт 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» наголошує, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Статтею 171 СК України, регламентовано, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Відповідно до положень ч. 1 ст. 3 та ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989р., ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками в супереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. За правилами ч. 1 та ч. 2 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959р., у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Поняття «розлучення дитини та матері» не є тотожним поняттю «визначення різних місць проживання матері та дитини», оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, на турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу та порядку спілкування з дитиною або за рішенням органу опіки та піклування чи за судовим рішенням з цього питання. Така правова позиція викладена і Верховним Судом України в постанові від 14.12.2016р. у справі № 6-2445цс16. Таким чином, вищезазначене положення Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959р., не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини. При цьому, вимоги національного законодавства, а саме: ст.ст. 21, 22, 24, 51 Конституції України, ст. 141 СК України, ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачають рівність всіх громадян перед законом і рівність обох батьків щодо виховання та утримання своїх дітей без будь-яких привілеїв і обмежень, включаючи стать особи. Отже, судом встановлені обставини відносно того, що неповнолітня донька [PERSON] проживає разом із матір`ю та знаходиться на її утриманні, при цьому, судом не встановлено виняткових обставин у розумінні положень ст. 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, які б свідчили про можливість проживання дитини з матір`ю та необхідність їх розлучення, а тому суд при ухваленні рішення дійшов висновку щодо визначення місця проживання неповнолітньої дитини з матір`ю в судовому засіданні не доведено, оскільки аналізуючи докази, зібрані у судовому засіданні, суд, виходячи виключно із поданих позивачкою матеріалів справи, приходить до наступного, що відсутність висновку служби у справах дітей щодо доцільності визначення місця проживання неповнолітньої дитини, а також довідки про місце реєстрації та проживання малолітньої дитини позбавляє можливості суду задовольнити позовні вимоги за їх не доведеністю. Таким чином, у задоволенні позову слід відмовити через відсутність правових та фактичних підстав для їх задоволення.

Outcome: dismissed