Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-12 00:00:00

26.04.2018р. [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, посилаючись на те, що 16.05.2016р. між нею та відповідачем був укладений договір позики, за яким вона передала їй у позику грошові кошти в сумі 10500грн. на строк до 01.08.2016р., а відповідач зобов'язалася в указаний строк їх повернути, на підтвердження чого остання написала позивачу розписку, яка посвідчує передання їй вказаних коштів. Однак, в зазначений у розписці строк відповідач гроші не повернула та в добровільному порядку відмовляється їх повертати, стала уникати з позивачем зустрічі і взагалі перестала відповідати на її телефонні дзвінки, що змусило позивача звернутися до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на її користь вказану суму боргу, проценти за користування позикою відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України в розмірі облікової ставки НБУ, що складають 2834,48грн., та втрати від інфляції згідно ч.2 ст.625 цього Кодексу, що становлять в сумі 2599,80грн.. Позивач та її представник [PERSON] в судове засідання не з'явилися, останній надав до суду клопотання, в якому позов підтримав, просив його задовольнити, згоден на ухвалення заочного рішення, а справу просив розглянути за його відсутності та відсутності позивача (а.с.40-41). Відповідач в судове засідання не з'явилася повторно, про дату, час і місце судового засідання була повідомлена належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомила, відзив на позов та/або заяву про розгляд справи за її відсутністю не подала. За таких обставин, враховуючи повторну неявку відповідача, повідомленої належним чином, приймаючи до уваги згоду представника позивача на ухвалення заочного рішення, суд вважає за можливе відповідно до положень ст.280 ЦПК України провести заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів з ухваленням заочного рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази у їх сукупності, прийшов до наступного. 16.05.2016р. [PERSON] і [PERSON] уклали між собою договір позики, згідно якого [PERSON] (позикодавець) передала у власність [PERSON] (позичальник) грошові кошти в сумі 10500грн., які остання прийняла і зобов'язалася їх повернути позивачу в строк до 01.08.2016р.. На підтвердження укладення договору позики та його умов позичальник [PERSON] надала позикодавцю [PERSON] розписку, яка посвідчує передання їй вказаної грошової суми (а.с.11). Таким чином, між сторонами виникло зобов'язання із договору позики, за яким позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику - грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем, у строк та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст.1049 ЦК України). Відповідач в установлений у розписці строк, а також до теперішнього часу борг не повернула, отже не виконала взяті на себе за договором позики зобов'язання. Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно зі ст.ст.525, 526 та ч.1 ст.530 цього Кодексу зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, інших актів цивільного законодавства та в строк встановлений договором; одностороння відмова від зобов'язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. За правилами ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, згідно якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а тому нараховані позивачем втрати від інфляції на прострочену суму боргу за період з серпня 2016 року по лютий 2018 року в сумі 2599,80грн. (а.с.5) суд визнає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Також, відповідно до положень ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, законом установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Указане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений. З огляду на зазначене, оскільки розмір процентів у розписці не встановлений, він має визначатися на рівні облікової ставки НБУ. З цього приводу позивач також надав відповідний розрахунок, в якому нарахована сума процентів за період з 16.05.2016р. по 02.03.2018р. складає 2834,48грн. (а.с.4), який суд вважає вірним. За таких обставин, суд дійшов висновку щодо обґрунтованості вимог позивача про стягнення з відповідача боргу за договором позики з урахуванням втрат від інфляції та процентів за користування позикою, а всього 10500грн. + 2599,80грн. + 2834,48грн. = 15934,28грн.. Крім того, в силу ч.1 ст.141 ЦПК України суд присуджує з відповідача на користь позивача сплачений нею судовий збір в сумі 704,80грн.. На підставі викладеного,

Outcome: approved