Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-24 00:00:00

26.05.2014 року позивач звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із вищезазначеним позовом посилаючись на те, що він є співвласником земельної ділянки за адресою: м. Ужгород, наб. Незалежності, 5. Як вказує позивач, на належній йому території розміщені розбірні металеві гаражі, які належать [PERSON] та [PERSON], та які заважають законному володільцю повноцінно розпоряджатись своїм нерухомим майном на власний розсуд та обмежують його права на користування земельною ділянкою, у звязку з чим позивач просить суд зобовязати відповідачів усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, шляхом демонтажу розбірних металевих гаражів. 10.07.2014 року [PERSON] подала до суду письмові заперечення, згідно яких вказала, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та безпідставними. Обґрунтовуючи свої заперечення, відповідач посилається на те, що позивачем належними та допустимими доказами не підтверджено факту самовільного розташування нею спірного гаражу. Крім того, вказує, що її гараж встановлено на земельній ділянці на підставі рішення Ужгородської міської ради № 63 від 27.04.2000 року, за яким, на її переконання, до неї перейшло право власності на ту частину земельної ділянки, на якій розмішений її гараж. У судове засідання позивач не зявився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, при цьому зазначив, що позовні вимоги підтримує повністю та просить їх задовольнити. У судове засідання відповідачі, будучи належним чином повідомленими про час та місце слухання справи, не зявились, причини неявки суду не повідомили, а тому суд розглянув справу в їх відсутності, за наявними в ній матеріалами. Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Рішенням виконавчого комітету Ужгородської міської ради № 63 від 27.04.2000 року надано дозвіл [PERSON] на встановлення тимчасового металевого гаражу у дворі будинку № 5 по Ленінградській набережній (наб. Незалежності). 15.12.2009 року на підставі договору купівлі-продажу № 2093 від 08.09.2009 року за [PERSON], прізвище після зміни імені [PERSON], зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,1402 га, розташовану за адресою: м. Ужгород, наб. Незалежності, 5. У ході судового розгляду справи встановлено, що спірні гаражі, які знаходяться на земельній ділянці за адресою: м. Ужгород, наб. Незалежності, 5, фактично належать [PERSON] та [PERSON], що визнається та не заперечується ними. Оцінивши докази, зібрані та досліджені у ході судового розгляду справи, у їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків. У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 статті 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Встановлено, що [PERSON], в силу положень ст. 125 ЗК України, на праві власності належить земельна ділянка площею 0,1402 га, розташована за адресою: м. Ужгород, наб. Незалежності, 5, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 082118. Позивач вказує, що на належній йому земельній ділянці розміщені розбірні металеві гаражі, які належать [PERSON] та [PERSON], та які заважають йому повноцінно розпоряджатись своїм нерухомим майном на власний розсуд. Відповідачі визнають факт розміщення належних їм гаражів на земельній ділянці за адресою: м. Ужгород, наб. Незалежності, 5, та заперечують факту порушення прав позивача, вказують, що володіють спірними гаражами на відповідній правовій підставі. Статтею 22 Земельного кодексу України, в редакції яка діяла станом на 27.04.2000 року, визначено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Відповідно до ст. 23 Земельного кодексу України, в редакції від 17.03.1999 року, право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Нормами ст. 24 Земельного кодексу України, в редакції від 17.03.1999 року, визначено порядок оформлення тимчасового користування землею, а саме, що право тимчасового користування землею, в тому числі на умовах оренди, оформляється договором. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З огляду на те, що відповідачами не надано суду відповідних правовстановлюючих документів, які б підтверджували їхнє право володіння або користування частиною земельної ділянки, на якій розмішені їхні гаражі, суд вважає, що ними не доведено належними та допустимими доказами, в порядку ст. 60 ЦПК України, факту розміщення спірних гаражів на вказаній земельній ділянці на відповідній правовій підставі. Оцінюючи письмові докази, надані [PERSON] на підтвердження своїх заперечень, а саме, копію рішення Ужгородської міської ради № 63 від 27.04.2000 року, суд прийшов до переконання, що таке, в силу положень ст.ст. 22-24 ЗК України, в редакції яка діяла від 17.03.1999 року, не є належним доказом підтвердження законного права володіння або користування частиною спірної земельної ділянки. Статтею 376 ЦК України визначено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Оскільки відповідачами не доведено факту правомірності володіння частиною земельної ділянки, на якій розміщені їхні гаражі, то слід констатувати, що вказані споруди, виходячи із положень ст. 376 ЦК України, являються самочинно збудованими. Частиною 2 статті 152 ЗК України встановлено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Нормами ч. 3 ст. 152 ЗК України передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, посеред іншого, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав Власник майна, згідно ст. 391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Оскільки, самовільно збудовані металеві гаражі, належні [PERSON] та [PERSON], які розміщені на належні [PERSON] земельній ділянці, заважать йому повноцінно розпоряджатись своїм нерухомим майном на власний розсуд та обмежують його права на користування земельною ділянкою, суд вважає, що позов слід задовольнити, усунувши позивачу перешкоди у користуванні земельною ділянкою, шляхом демонтажу розбірних металевих гаражів. Витрати по сплаті судового збору підлягають розподілу між сторонами відповідно до вимог статті 88 ЦПК України. На підставі наведеного,

Outcome: approved