Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-20 00:00:00

24 травня 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, який збільшила та уточнила (а.с. 81) про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги наступним. Згідно з наказом Державної установи «Чернігівський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України» від 18.11.2015 №339к, [PERSON] було звільнено із займаної посади за п.6 ст.36 КЗпП України. Підставами припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці. Позивач вважає наказ Відповідача від 18.11.2015 №339к про своє звільнення незаконним, зважаючи на відсутність змін істотних умов праці у відповідача, не надання Позивачкою відмови від продовження роботи на запропонованих умовах та ряд суттєвих порушень порядку звільнення за п.6 ст.36 КЗпП. Просила поновити строк для подання позову у зв'язку із поверненням позовної заяви Чернігівським районним судом Чернігівської області та Новозаводським районним судом міста Чернігова; поновити з 19 листопада 2015 року на посаді помічника лікаря-епідеміолога у Державній установі «Чернігівський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України», встановивши, що Наказ Державної установи «Чернігівський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України» від 18.11.2015 №339к у частині її звільнення є протиправним; стягнути з відповідача за весь час вимушеного прогулу втрачений середньомісячний заробіток в розмірі 16704,00 грн., стягнути з відповідача відшкодування моральної шкоди в розмірі 10000,00 грн., стягнути з відповівдача судові витрати, в тому числі витрати на правову допомогу. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги та наполягали на їх задоволенні. Додатково пояснили, що моральна шкода полягає в моральних стражданнях, які зазнала позивачка внаслідок незаконного звільнення. Представники відповідача позов не визнали і просили відмовити в його задоволенні подавши письмові заперечення проти позову. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що 18.11.2015 року вона, позивачка та інші працівники відпрацювали повний робочий день. 19.11.2015 року вони прийшли на роботу, де їх зібрали в актовому залі, та повідомили, що наказом з 18.11.2015 року вони звільнені. З наказом № 338 про переведення на 0.5 ставки ніхто не ознайомлював та про зміну умов праці ніхто не попереджав. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного. 02.01.2013 року [PERSON] була прийнята на посаду помічника лікаря-епідеміолога відділення організації епідеміологічних досліджень Чернігівського міського відділу лабораторних досліджень (а.с.10). 08.09.2016 року у звязку із змінами в організації праці і затвердженням нової структури та штатного розпису у Чернігівському міському відділі лабораторних досліджень, [PERSON] була попереджена відповідачем про можливість її звільнення за п.1ст.40 КЗпП України, і їй була запропонована 0,5 ставки фельдшера-лаборанта з бактеріології мікробіологічної лабораторії, з даною пропозицією позивач погодилася (а.с.30). Наказом № 68 від 15 вересня 2015 року, прийнято рішення щодо введення в дію з 18 листопада 2015 року штатного розпису Державної установи «Чернігівський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України» в межах граничної чисельності 539 штатних одиниць. У порядку, визначеному законодавством про працю, варто вирішити питання щодо звільнення працівників на підставі п.1 ст.40 КЗпП (а.с.42). Додатком до зазначеного наказу №68 була створена комісія з питань переважного права на залишення на роботі працівників ДУ «Чернігівський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України» ( а.с.43). 18 листопада 2015 року наказом № 338к на підставі нових структури та штатного розпису ДУ «Чернігівський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України» введеного в дію з 18.11.2015 року [PERSON], помічника лікаря-епідеміолога відділення організації епідеміологічних досліджень Чернігівського міського відділу лабораторних досліджень переведено на 0,75 посади помічника лікаря-епідеміолога відділення організації епідеміологічних досліджень Чернігівського міського відділу лабораторних досліджень, з 18.11.2015 року (а.с.34-39). 18.11.2015 року комісією складено акт про відмову від переведення на іншу роботу, де зазначено, що [PERSON], у звязку із змінами в штатному розписі, запропоновано переведення на 0,5 посади фельдшера-лаборанта мікробіологічної лабораторії. Від переведення на запропоновану посаду відмовилась, посилаючись на те, що її не влаштовує заробітна плата (а.с.31). Наказом № 339 к від 18 листопада 2015 року була звільнена на підставі п.6 ст.36 КЗпП України у звязку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці (а.с. 40-41). Відповідно до ч. 3 ст. 32 КЗпП України у звязку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Отже зі змісту зазначеної норми вбачається, що зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці. Якщо такі зміни не вводяться, власник не має права змінити істотні умови праці. Відмова працівника від переведення в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у звязку із змінами істотних умов праці, є підставою для припинення трудового договору за п.6 ст.36 КЗпП України. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 № 9, припинення трудового договору за п.6 ст.36 КЗпП України при відмові працівника від продовження роботи із зміненими істотними умовами праці може бути визнане обґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при провадженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці (раціоналізація робочих місць, введення нових форм організації праці, у т. ч. перехід на бригадну або на індивідуальну форму, впровадження передових методів, технологій тощо). Як вбачається з матеріалів справи, а саме структури і штатної чисельності на 2015 рік Державної установи «Чернігівський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України», наказів МОЗ України від 30.11.2012 № 976 та від 11.06.2013 № 499, наказу Держсанепідслужби України від 21.07.2015 № 104, наказу ДУ «Чернігівський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України» від 31.07.2015 № 55 в установі мало бути проведено скорочення чисельності працівників, у звязку з чим 08 вересня 2015 року позивачка була попереджена про можливість звільнення з займаної посади за пунктом 1 статті 40 КЗпП України за два місяці. Зміна істотних умов праці, передбачена частиною третьою статті 32 КЗпП України, за своїм змістом не тотожна звільненю у звязку із зміною організації виробництва і праці, скороченням чисельності або штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу, оскільки передбачає продовження роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, але за новими умовами праці. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у справі №6-2748 цс 15 від 23 березня 2016 року. В матеріалах справи відсутні дані, про видання відповідачем наказу про внесення змін в організацію виробництва і праці, а також, відсутнє повідомлення позивачки про зміну істотних умов праці, як це передбачено ч.3 ст.32 КЗпП України. Доказів, що [PERSON] відмовилась від продовження роботи на посаді 0,5 ст. фельдшера лаборанта з бактеріології мікробіологічної лабораторії суду не надано. Складений 18 листопада 2015 року акт про відмову від переведення на іншу роботу [PERSON] судом не може бути взятий до уваги, оскільки у вказаний день був виданий наказ про переведення [PERSON] на 0,75 посади помічника лікаря-епідеміолога відділення організації епідеміологічних досліджень Чернігівського міського відділу лабораторних досліджень (спец рахунок), що свідчить про надання позивачем згоди на зміну істотних умов праці щодо її системи та розміру. Даний наказ є чинним. Крім того, в судовому засіданні позивачка зазначила, що 18.11.2015 року прцювала на роботі повний робочий день, про існування наказу №338к від 18 листопада 2015 року про перевод, їй відомо не було, ніхто її згоди на таке переведення не запитував і вона від переведення не відмовлялась. Згідно вимог ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Звертаючись до суду з позовом, позивачка просить поновити строк звернення до суду з позовом посилаючись на те, що в місячний термін вона звернулася до суду проте ухвалою Чернігівського районного суду Чернігівської області від 31.12.2015 року її позовну заяву з додатками повернуто 15.01.2016 року для звернення до належного суду. 11.02.2016 року позивач знову подала позовну заяву з тих же вимог до Новозаводського районного суду м. Чернігова, але згідно ухвали від 04.03.2016 року по справі № 751/1386/16-ц подану позовну заяву було повернуто позивачеві. Враховуючи, що ухвалу від 04.03.2016 року про повернення позовної заяви позивачкою не отримано, суд вважає за можливе відповідно до ст. 234 КЗпП України, поновити позивачу строк звернення до суду. Встановивши при розгляді справи, що наказ № 339 к від 18 листопада 2015 року про звільнення [PERSON]С, за п. 6 ст. 36 КЗпП України не відповідає законові, позивач звільнена без законної підстави, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання п.п.1 п.1 наказу Державної установи «Чернігівський обласний лабораторний центр Держсанепідемслужби України» від 18.11.2015 року № 339к в частині звільнення [PERSON] за п. 6 ст. 36 КЗпП України незаконним та поновлені [PERSON] на посаді помічника лікаря-епідеміолога відділення організації епідеміологічних досліджень Чернігівського міського відділу лабораторних досліджень Державної установи «Чернігівський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України» з 19 листопада 2015 року. Суд не погоджується з доводами представників відповідача, що позивачка може бути поновлена лише на 0,75 посади помічника лікаряепідеміолога, оскільки позивачка була звільнена з посади помічника лікаря-епідеміолога відділення організації епідеміологічних досліджень Чернігівського міського відділу лабораторних досліджень і підлягає поновленню саме на цієї посаді. Поновлюючи позивачку на роботі, з відповідача на її користь підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу. Згідно розрахунку позивача, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 19.11.2015 року по 21.06.2016 року становить (145 робочих днів х 115,2 грн.) 16704,00 грн. (при розрахунку сума обовязкових платежів не врахована). Суд погоджується з даним розрахунком, оскільки він відповідає вимогам чинного законодавства. Відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно ст. 23 Цивільного Кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди. При визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Суд приходить до висновку, що в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт заподіяння позивачці моральної шкоди з боку відповідача. При визначені розміру моральної шкоди враховується характер та обсяг страждань, які зазнала позивачка, ступень вини відповідача, інші негативні наслідки, тому суд вважає, що сума моральної шкоди, що підлягає стягненню з відповідача становить 1000 грн. Враховуючи, що позовні вимоги в частині поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної школи обґрунтовані і підлягають задоволенню, згідно до вимог ст. 88 ЦПК України судові витрати в справі у вигляді судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь держави в розмірі 1102 грн. 40 коп. судового збору та 1000 грн. витрат на правову допомогу (а.с. 84).

Outcome: partial