Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-20 00:00:00

24.10.2012 року представник [PERSON] - [PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON], [PERSON], в якому просив стягнути з них на користь [PERSON] борг за договором позики від 29.05.2009 року в сумі, еквівалентній 24155 доларам США за курсом НБУ на день ухвалення рішення у справі, а також штраф (пеню) за неналежне і несвоєчасне виконання зобов'язань в сумі 4 464 000 грн. 99 коп. і понесені ним судові витрати. В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що 29.05.2009 року між [PERSON] і [PERSON], [PERSON] був укладений договір позики, за яким [PERSON] передав [PERSON], [PERSON] валютні цінності у кількості 13600 доларів США. 03.07.2009 року між [PERSON], [PERSON] і [PERSON] була укладена нова редакція договору позики, за яким сума позики була збільшена до 18620 доларів США, яку [PERSON], [PERSON] зобов'язалися повертати частинами в строк до 29.05.2010 року. Але [PERSON], [PERSON] повернули [PERSON] позику лише частково на суму 1140 доларів США, у зв'язку з чим представник [PERSON] просив стягнути з [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON] в національній грошовій одиниці гривні визначений за курсом НБУ на дату постановлення рішення еквівалент неповернутої суми боргу за договором позики в сумі 17480 доларів США, збільшеній на три проценти річних в розмірі 1603 долари США згідно ст. 625 ЦК України, проценти за користування позикою в розмірі 5072 долари США на підставі ст. 1048 ЦК України, а також передбачену договором неустойку за неналежне і несвоєчасне виконання зобов'язання в сумі 4464000 грн. 00 коп. 19.12.2012 року [PERSON] звернулася в суд із зустрічною позовною заявою до [PERSON], в якій просила визнати договір позики від 29.05.2009 року недійсним. В обґрунтування своїх вимог посилалася на те, що не знайома з [PERSON], ніколи з ним не зустрічалася, у відносини з ним не вступала, до нотаріуса приїздила з метою укладення договору позики на суму 1000 доларів США на прохання свого сина [PERSON] допомогти йому матеріально. Стверджує, що є юридично безграмотною, українську мову не розуміє, грошових коштів за договором позики не отримувала, є людиною похилого віку, хворіє на низку захворювань, в тому числі психічних, і у нотаріуса була без окулярів, у зв'язку з чим підписала договір під впливом помилки та в момент, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. В судовому засіданні представник [PERSON] - [PERSON] позов [PERSON] підтримав і просив задовольнити у повному обсязі з підстав, наведених у позовній заяві. Проти зустрічної позовної заяви [PERSON] заперечував з підстав її необґрунтованості. Відповідач [PERSON] про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, але в судове засідання для участі в розгляді справи не з'явився, виклики суду проігнорував, про причини неявки суд не повідомив. Відповідач [PERSON] просила відмовити в задоволенні позову [PERSON], в тому числі з підстав, викладених в зустрічній позовній заяві, зустрічну позовну заяву просила задовольнити. При цьому, [PERSON] визнала факт дворазового отримання разом зі своїм сином від [PERSON] коштів за договором позики від 29.05.2009 року та при укладенні нової редакції договору позики 03.07.2009 року, але вважала, ніби вони з сином отримали від [PERSON] кошти в розмірі, меншому, аніж зазначено в договорі. Зазначила також, що у зв'язку зі скрутним фінансовим становищем не зможе виплатити нараховану позивачем неустойку в разі задоволення судом вимоги про стягнення її в повному обсязі, просила суд застосувати щодо вимог про стягнення неустойки строк позовної давності та зменшити її на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України. Суд, заслухавши пояснення осіб, які брали участь в судовому засіданні, вивчивши матеріали справи, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суми позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Як встановлено судом, 29.05.2009 року [PERSON], [PERSON] позичили у [PERSON] 13600 доларів США і зобов'язався повертати їх із розстроченням частинами по 300 доларів не пізніше 29 числа кожного місяця в період по 29.04.2010 року і здійснити остаточне повернення позики не пізніше 29.05.2010 року, про що між ними був укладений договір позики. Договір позики складений письмово і посвідчений нотаріально приватним нотаріусом [PERSON] за № 2182. Згідно п. 4 договору позики від 29.05.2009 року, зазначені в цьому договорі валютні цінності [PERSON], [PERSON] отримали від [PERSON] В ще до підписання цього договору. 03.07.2009 року [PERSON], [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з іншої сторони укладено нову редакцію договору позики від 29.05.2009 року, відповідно до умов якого суму позики було сторонами збільшено до 18620 доларів США та встановлено інший розмір часткових повернень, у зв'язку з чим [PERSON], [PERSON] зобов'язалися не пізніше 29 числа кожного місяця повертати [PERSON] по 420 доларів США і здійснити остаточне повернення позики в сумі 14420 доларів США не пізніше 29.05.2010 року. Нова редакція договору позики складена письмово і посвідчена нотаріально нотаріусом [PERSON] 03.07.2009 року за № 2740. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до ст. 59 ЦПК України, суд не бере до уваги доказів, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Укладаючи нову редакцію договору позики 03.07.2009 року, в п. 4 [PERSON], [PERSON] визнали, що отримали всі вказані в договорі валютні цінності. Таке саме твердження зафіксовано обома сторонами додатково ще й у п. 11 договору, згідно якого зазначені в цьому договорі валютні цінності в сумі 18 620 доларів США [PERSON] та [PERSON] отримали від [PERSON] ще до підписання цього договору. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. [PERSON] визнала, що двічі отримувала разом із сином від [PERSON] кошти під час перебування у нотаріуса і укладення спірного договору. Тому, суд критично ставиться до пояснень [PERSON] і відкидає її твердження, ніби вона із сином отримала від [PERSON] в позику валютні цінності в сумі, меншій за вказаний в договорі позики розмір. Щодо твердження [PERSON] про укладення оспорюваного договору позики під впливом помилки та в момент, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла ними керувати суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи. Згідно п. 16 Постанови № 9 Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року, правила цієї статті поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, та і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. Сторонами по справі клопотання про проведення експертизи суду не подавалось. Відповідно до ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Згідно п. 19 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 року, обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК) мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Згідно зі ст. ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Витребування доказів на підставі ст. 137 ЦПК України є обов'язком суду лише в разі надходження до суду клопотання відповідного змісту із долученням відомостей про неможливість отримання таких доказів особисто стороною або іншою особою, яка бере участь у справі. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. [PERSON] не надала суду доказів на підтвердження укладення нею зі своїм сином [PERSON] та [PERSON] договору позики в стані, за якого вона не усвідомлювала своїх дії та (або) не могла керувати ними, внаслідок помилки або інших обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочину. У зв'язку з цим, суд приходить про необґрунтованість позову [PERSON] і відмовляє в його задоволенні. Частина 1 ст. 1049 ЦК України зобов'язує позичальника повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені в договорі. В своїй заяві представник [PERSON] стверджує, що [PERSON], [PERSON] виконали свої зобов'язання лише частково на суму 1140 доларів США, і неповернутими залишилися кошти в сумі 17 480 доларів США. Згідно зі ст. ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. [PERSON], яка приймала участь в судовому засіданні, не надала суду, і матеріали справи не містять доказів повного або часткового виконання нею та її сином [PERSON] зобов'язань з повернення [PERSON] позичених у нього коштів. Але згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Тому, при вирішенні справи суд виходить із того, що в рахунок повернення боргу за договором позики від 29.05.2009 року та укладеною до нього новою редакцією від 03.07.2009 року [PERSON] та [PERSON] повернули [PERSON] 1140 доларів США, що відповідає одному частковому поверненню за договором позики від 29.05.2009 року і двом частковим поверненням згідно нової редакції договору позики від 03.07.2009 року. За ч. 1 ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу. У зв'язку з цим, суд вважає обґрунтованою і задовольняє вимогу представника [PERSON] про стягнення на його користь гривневого еквіваленту неповернутої частини боргу в сумі 17 480 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ на рівні 883,80 грн. за 100 доларів США, складає 154 488 грн. 24 коп. Відповідно до ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У зв'язку з цим, суд приходить до висновку, що [PERSON] має право на стягнення з [PERSON] та [PERSON] гривневого еквіваленту процентів за користування позикою на рівні облікової ставки НБУ за розрахований ним період з 29.05.2009 року по 24.10.2012 року згідно наведеного ним в позовній заяві розрахунку в сумі 5 072 долари США, що складає 44 826 грн. 33 коп. Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. В п. 4 Нової редакції договору позики сторони домовилися, що прострочкою виконання зобов'язань [PERSON], [PERSON] за цим договором буде недотримання строку сплати будь-якого з платежів більш ніж на п'ять днів. З огляду на цю умову, прострочення [PERSON] та [PERSON] триває з 29.09.2009 року і на 24.10.2012 року складає 1116 днів. Три проценти річних за цей період згідно наведеного представником [PERSON] розрахунку складає 1 603 долари США і суд задовольняє вимогу про стягнення гривневого еквіваленту цієї суми, що згідно курсу НБУ складає 14 167 грн. 31 коп. Стаття 611 встановлює правові наслідки порушення зобов'язання, зокрема сплата неустойки. Згідно до ст. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання. Відповідно до ч. 1 статті 548 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено законом або договором. Пунктом 5 нової редакції договору позики від 03.07.2009 року встановлено солідарний обов'язок [PERSON] та [PERSON] зі сплати [PERSON] неустойки за прострочення будь-якого строку виконання зобов'язання по поверненню позики в розмірі 4 000 грн. за кожен день прострочення, починаючи з шостого дня прострочення. Положення цього пункту відповідає ч. 1 ст. 549 ЦК України, відповідно до якої, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Відповідно до ст. 550 ЦК України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням боржником зобов'язання. Згідно наведеного представником [PERSON] розрахунку, розмір належної до стягнення з [PERSON], [PERSON] неустойки за час прострочення ними виконання зобов'язань по поверненню позики за 1116 днів в період з 29.09.2009 року до 24.10.2012 року складає 4 464 000 грн. 00 коп. [PERSON] в судовому засіданні поросила застосувати до вимог [PERSON] про стягнення з неї неустойки строк позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Суд задовольняє заяву [PERSON] і застосовує до вимог [PERSON] щодо стягнення неустойки позовну давність. При цьому суд виходить з наступного. В ст. 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність у три роки. Статтею 258 ЦК України передбачено спеціальну позовну давність для окремих видів вимог. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки. Неустойка - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення і допоки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення. За правилами ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Правова природа неустойки така, що строк позовної давності щодо її стягнення обчислюється по кожному дню, за яким нараховується неустойка, окремо. Право на позов про стягнення неустойки за кожен день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Отже, в разі пропущення кредитором річного строку з моменту початку порушення боржником його прав, неустойка може бути ним обрахована, а судом має бути задоволена вимога про її стягнення за останній рік невиконання боржником своїх зобов'язань в межах строку позовної давності за основним зобов'язанням. За останні 365 днів прострочення перед зверненням представника [PERSON] в суд із позовом розмір неустойки складає: 365 Ч 4 000 грн. = 1 460 000 грн. 00 коп. Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Застосоване у наведеній нормі поняття «значно» є оціночними і має конкретизуватися судом у кожному конкретному випадку. Законодавець не наводить переліку «інших обставин», які мають істотне значення. Це питання вирішується із врахуванням конкретної ситуації. Такими обставинами можуть бути: форма і ступінь вини боржника; ступінь виконання зобов'язання боржником перед кредитором; відповідність порушення розміру неустойки; традиційний розмір неустойки в практиці ділового обігу; негативні наслідки, які настали або можуть настати для кредитора у зв'язку з неналежним виконанням боржником зобов'язання; ступінь поширеності такого порушення в діловому обігу тощо. Заявляючи про застосування норми ч. 3 ст. 551 ЦК України, [PERSON] посилалася на своє з сином [PERSON] скрутне матеріальне становище. Суд відзначає, що невиконання грошових зобов'язань в умовах кризисних явищ в економіці є поширеним явищем в діловому обігу, невиконання [PERSON] та [PERSON] своїх зобов'язань не є результатом їхнього прямого умислу, оскільки частину позичених коштів вони [PERSON] повернули, розмір належної до стягнення на користь [PERSON] неустойки значно перевищує суму основного боргу. Істотною обставиною в розумінні ч. 3 ст. 551 ЦК України є й той факт, що [PERSON] є людиною похилого віку. Тому, з огляду на наведені обставини, але враховуючи розмір порушеного зобов'язання і довготривалість порушення,

Outcome: partial