Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-17 00:00:00

25.07.2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - Товарної біржи «Нерухомість-Центр», державного реєстратору Миколаївського міського управління юстиції Мироненко Юлії Вікторівни про визнання договору купівлі-продажу недійсним. В позові він послався на те, що у 2014 році його безпорадним на той час станом скористались невідомі особи, які запропонувавши йому грошову винагороду за надання анкетних даних, декілька разів відвезли до приватного нотаріуса ММНО Миколаївської області Боненко Т.Л., в якої він двічі виступив продавцем певного нерухомого майна, якого саме він не пам`ятає. Додатково зазначив, що він ніколи у житті не був членом ТБ «Нерухомість-Центр», така особа, як [PERSON] йому не відома взагалі, жодних договорів купівлі-продажу, в тому числі і оскаржуваний договір № 1/35 від 01.02.2002 він не підписував та ніколи не мав у власності квартиру [ADDRESS] . Враховуючи наведене, позивач просив визнати договір купівлі-продажу № 1/35 від 01.02.2002 недійсним (підробленим), оскільки в подальшому не бажає нести цивільно-правову відповідальність за злочинні дії третіх осіб. 30.07.2018р. позовну заяву [PERSON] ,відповідно до ухвали Заводського районного суду м. Миколава було залишено без руху. 03.08.2018року ухвалою Заводського районного суду м.Миколаєва відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] та третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - Товарної біржи «Нерухомість-Центр», державного реєстратору Миколаївського міського управління юстиції Мироненко Юлії Вікторівни про визнання договору купівлі-продажу недійсним та призначено підготовче засідання. 28.08.2018року на адресу Заводського районного суду м.Миколаєва через канцелярію суду надійшли письмові пояснення головного територіального управління юстиції у Миколаївській області , відповідно до яких представник просив розглянути вищезазначену справу без їх участі та рішення прийняти на розсуд суду. В поясненнях представник посилався на те ,що на даний час функцію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень виконує департамент з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради. 03.09.2018 року відповідач [PERSON] подав до суду заяву про розгляд вищезазначеної цивільної справи без його участі , позовні вимоги визнав та не заперечував проти задоволення позову. 04.09.2018 року відповідно до ухвали Заводського районного суду м.Миколаєва до участі у справі залучено Департамент з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради та [PERSON] в якості третіх осіб,які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору. 22.12.2018 року на адресу Заводського районного суду м.Миколаєва надійшли пояснення представника третьої особи [PERSON] адвоката Апостолова В.О., відповідно до яких він просив відмовити в задоволенні позову. 05.04.2019 рок представник [PERSON] адвокат Апостолов В.О. подав клопотання про зупинення провадження по вказаній справі до набрання законної сили рішення у цивільній справі №487/6388/17,що розглядається Заводським районним судом м.Миколаєва а позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування. Відповідно до ухвали Заводського районного суду м.Миколаєва від 08.04.2019року в задоволенні клопотання представника [PERSON] адвоката Апостолова В.О. про зупинення провадження по вищезазначеній цивільній справі відмовлено,підготовче провадження закрито та цивільна справа призначена до судового розгляду. Відповідно до ухвали Заводського районного суду м.Миколаєва від 15.05.2019 року за заявою представника позивача [PERSON] до участі у справі залучено [PERSON] , [PERSON] , приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Козленок Світлани Іванівни, приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Боненко Тетяни Леонідівни в якості третіх осіб,які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору. 08.08.2019року приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Боненко Т.Л. подала до суду заяв про розгляд справи без її участі . 05.11.2019 року представник позивача подав до суду письмову заяву, зі змісту якої убачається, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить про задоволення позову на підставі наявних у справі письмових доказів. 05.11.2019року третя особа [PERSON] подав до суду письмову заяву, зі змісту якої убачається, що він просить розглядати справу у його відсутність на підставі наявних у справі письмових доказів. Дослідивши матеріали цивільної справи суд приходить до наступного. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України, якою визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів , поданих учасниками справи або витребовуваних судом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. У відповідності до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених кодексом. Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права та визнання правочину недійсним. Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Стаття 6 ЦК України передбачає, сторони вільну в укладенні договорів, які відповідають загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (ст. 207 ЦК) Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними судам роз`яснено, що відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Так, нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Пунктом 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. У пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9, роз`яснив, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Таким чином, на спірні правовідносини щодо підстав визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 01.02.2002, поширюється дія норм Цивільного кодексу Української РСР в редакції 1963 року, чинного на час їх виникнення. Глава 3 цього Кодексу передбачала підстави і необхідність визнання угод недійсними. Так, згідно із ст. ст. 224, 227 ЦК УРСР, за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Зі змісту ст. 48 ЦК УРСР вбачається, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей. Згідно роз`яснень Міністерства юстиції України № 17-12/44 від 10.04.1998 «Щодо діяльності товарних бірж» передбачено, що, беручи до уваги вимоги ст. 227 ЦК УРСР, яка передбачає особливі умови щодо договорів купівлі-продажу будинку (його частини), якщо хоча б однією із сторін є громадянин, вважається, що такі договори, укладені та зареєстровані біржами з дотриманням закону, підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, недотримання цієї вимоги згідно зі ст. 47 ЦК УРСР тягне недійсність договору, таким чином, зазначений договір набуватиме чинності з моменту його нотаріального посвідчення. У відповідності до пп. 4-5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28.04.1978 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, (в тому числі при придбанні на біржових торгах) міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна на суму понад 500 крб. і валютних цінностей на суму понад 50 крб. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Однак це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження (наприклад, ст.ст. 105, 114 ЦК УРСР). За правилами ст. 48 ЦК УРСР, угода визнається недійсною при невідповідності її не тільки законові, а й іншим актам, виданим органами державної влади і управління в межах наданої їм компетенції. Стаття 48 ЦК УРСР застосовується при порушенні встановленого порядку вчинення громадянами і організаціями дій, спрямованих на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав і обов`язків, при ущемленні угодою особистих або майнових прав неповнолітніх дітей, а також в інших випадках їх невідповідності вимогам чинного законодавства, якщо для них не встановлені особливі правила визнання угод недійсними (ст.ст. 45-47, 49-58 ЦК УРСР). Правила зазначеної статті застосовуються також до наслідків визнання недійсною угоди при недодержанні форми, в якій угода під страхом недійсності має бути укладена. У разі визнання угоди недійсною за ст. 48 ЦК суд повинен у рішенні послатися і на нормативний акт, вимогам якого угода не відповідає. Згідно ст. 225 ЦК Української РСР, право продажу майна, як правило, належить власникові. Відповідно до ч. 2 ст. 44 ЦК УРСР письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 1-333 від 12.09.2001, укладеного на Універсальній Товарній Біржі «Миколаївська Нерухомість 2000»з [PERSON] та зареєстрованого в КП «ММБТІ» 28.09.2001 (запис в реєстрові книзі № 91, реєстровий № 16284) належала квартира [ADDRESS] . 16.06.2005 [PERSON] склала на ім`я [PERSON] заповіт, який було посвідчено державним нотаріусом Третьої миколаївської державної нотаріальної контори за реєстровим № 2-653, зі змісту якого остання заповідала позивачу все належне їй майно, в тому числі й спірну квартиру. [INFO] , [PERSON] померла, про що в Книзі реєстрації смертей 18.05.2010 зроблено відповідний актовий запис № 2098 . 22.10.2010 [PERSON] у відповідності до вимог ст.ст. 1269, 1270 ЦК України, через відділення поштового зв`язку на адресу Третьої миколаївської ДНК була направлена заява, якою останній прийняв спадщину, що залишилась після смерті [PERSON] [INFO] на підставі зазначеної вище заяви, до Спадкового реєстру внесено відповідний реєстраційний напис № 50175016 . 04 вересня 2017 року після звернення позивача до Третьої миколаївської ДНК з метою отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , на нерухоме майно у вигляді квартири [ADDRESS] та наданням оригіналів всіх необхідних для цього документів, державним нотаріусом постановою за № 2007/02-31, з тієї підстави, що відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, спірна квартира не належить спадкодавцю, позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва та роз`яснена необхідність звернення до суду з відповідною позовною заявою . Окрім цього, з матеріалів цивільної справи убачається, що [PERSON] уклала із позивачем [PERSON] договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який посвідчено на Товарній Біржі «Нерухомість-Центр» за № 1/35 від 01.02.2002 . 28.11.2014 державним реєстратором ММУЮ Мироненко Ю.В. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 17580422 від 28.11.2014 щодо реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] за позивачем [PERSON] . 10.12.2014 приватним нотаріусом ММНО Миколаївської області Боненко Т.Л. за реєстровими № 1701 посвідчено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до умов якого [PERSON] придбав у [PERSON] квартиру [ADDRESS] . 26.12.2014 приватним нотаріусом ММНО Миколаївської області Козленок С.І. за реєстровими № 1497 посвідчено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до умов якого [PERSON] придбав у [PERSON] квартиру [ADDRESS] . 13.11.2015 приватним нотаріусом ММНО Миколаївської області Козленок С.І. за реєстровими № 1350 посвідчено договір дарування квартири, відповідно до умов якого [PERSON] подарував [PERSON] квартиру [ADDRESS] , яка є власником останньої до теперішнього часу . Але як встановлено судом ані позивач [PERSON] , ані його покійна бабуся - [PERSON] оскаржуваний правочин ніколи не укладали та не підписували, майно останніми не купувалось/не продавалось, грошові кошти за продаж останнього [PERSON] не передавались . Частиною першою статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Також, слід звернути увагу на те, що приписами ст. 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу /ч. 6 ст. 263 ЦПК України/Вказана позиція відповідача [PERSON] враховується судом, оскільки вона не суперечить вимогам чинного законодавства та цілком узгоджується з іншими наявними у справі письмовими доказами. Так, в рамках здійснення досудового розслідування кримінального провадження № 42015150050000009 була проведена почеркознавча експертиза та відповідно наданий експертний висновок № 2452 від 27.12.2016 зі змісту якого убачається, що підписи, виконані від імені [PERSON] в графі «Покупець» у примірнику договору купівлі-продажу № 1/35 від 01.02.2002, вилученому в архіві КП «ММБТІ» та у примірнику цього ж договору, вилученому у приватного нотаріуса ММНО Миколаївської області Боненко Т.Л., виконані не [PERSON] , а іншою особою. Окрім цього, КП ММБТІ у відповіді за № 1344 від 15.05.2017 на адвокатський запит за вих. № 4 від 11.05.2017 повідомив про те, що відповідно до інвентарної справи за адресою: [ADDRESS] довідка-характеристика № 236 від 28.01.2002 не видавалася. Відповідно до записів в реєстровій книзі № 91 станом на 28.12.2012 право власності на зазначену вище квартиру за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 01.02.2002 № 1/35 не зареєстровано. Також судом береться до уваги те, що зі змісту п. 1 оскаржуваного договору купівлі-продажу № 1/35 від 01.02.2002 убачається, що продавець зобов`язується звільнити квартиру від свого побутового майна та здійснити виписку всіх її мешканців, у строк до 15.02.2002 . Натомість, як убачається із довідки про зареєстрованих осіб (Форми 3, наявна станом на 09.02.2009 за № 791), у квартирі [ADDRESS] з 19.10.2001 по час надання цієї довідки зареєстрована [PERSON] , 1927 р. народження. В подальшому [PERSON] знята з реєстраційного обліку у зв`язку зі смертю . Таким чином встановлено, що покупець-позивач (у разі би підписання останнім цього правочину) до середини грудня 2014 року не вчиняв жодних дій, спрямованих на усунення перешкод у користуванні нібито його правом власності, зокрема до спірної квартири не вселявся та жодних заходів щодо виселення [PERSON] , а після смерті останньої - відповідача [PERSON] з квартири не вчиняв, що у своїй сукупності та взаємозв`язку свідчить про те, що оскаржуваний договір № 1/35 від 01.02.2002 останнім не підписувався (не укладався), договір не відповідає вимогам діючого на час виникнення спірних правовідносин цивільного законодавства, зокрема ч. 2 ст. 44 ЦК УРСР, тому визнається судом недійсним. Суд також враховує правову позицію ЄСПЛ у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 (заява № 4909/04, п. 58 Рішення) який повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994, п. 29). З урахуванням викладеного, надавши оцінку наявним в матеріалах справи доказам в їх сукупності, враховуючи те, що позивачем поза розумним сумнівом доведені перед судом заявлені по тексту позову вимоги, а також визнання заявленої по тексту позову вимоги з боку відповідача, суд дійшов висновку, що позовна заява є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Ухвалюючи рішення, суд відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, зобов`язаний вирішити питання щодо розподілу судових витрат, понесених сторонами у справі. Позивач при поданні вказаного позову сплатив судовий збір у розмірі 704 грн., як за вимогу майнового характеру саме тому вказана сума підлягає стягненню із [PERSON] .

Outcome: approved