Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-05 00:00:00

24 травня 2016 року [PERSON] звернулася до Кодимського районного суду Одеської області з заявою про встановлення факту батьківства померлого [PERSON] щодо її малолітнього сина [PERSON], [INFO]. В судовому засіданні заявниця [PERSON] вказала, що у 2000 року почала співмешкати з [PERSON]. 27 червня 2002 року у них народився син [PERSON], біологічним батьком якого є [PERSON], однак через відсутність шлюбу зареєструвала народження дитини без зазначення її батька. 05 грудня 2007 року офіційно узаконила свої відносини з [PERSON], уклавши з ним шлюб, після реєстрації якого чоловік змінив своє прізвище «Бардаков» на «Кравець». 21 квітня 2016 року [PERSON] помер. За життя [PERSON] визнав дитину своїм сином, виховував та утримував його, піклувався про неї. Після смерті чоловіка вона звернулась до управління Пенсійного фонду України в Кодимському районі Одеської області із заявою про призначення дитині пенсії у звязку із втратою годувальника, однак їй було відмовлено у цьому, оскільки при реєстрації народження дитини батько останньої був вказаний з її слів. У звязку з цим свої вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Представник заінтересованої особи - управління Пенсійного фонду України в Кодимському районі Одеської області [PERSON] (діє відповідно до довіреності) з вимогами заявниці погодилась та не заперечували проти їх задоволення. Вислухавши пояснення [PERSON], представника заінтересованої особи, свідків, дослідивши надані сторонами письмові докази, суд приходить до висновку про можливість задоволення заяви з таких підстав. Згідно з частиною 2 статті 256 ЦПК України суд вправі розглядати справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав особи. Такі справи розглядаються судом за місцем проживання заявника (ст.257 ЦПК України). Заявниця [PERSON] зареєстрована в [INFO], тому подана нею заява підсудна Кодимському районному суду Одеської області. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина 1 статті 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. Так, відповідно до розділу VІІ «Прикінцеві положення» Сімейного кодексу України та розяснень, що є в пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», Сімейний кодекс України регулює правові відносини, які виникли після набрання ним чинності, тобто після 01 січня 2004 року. При цьому, оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у статті 128 СК України, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у статті 53 КпШС України, при вирішенні питання про те, якою нормою необхідно керуватися при розгляді справ цієї категорії, слід виходити з дати народження дитини. Судом встановлено, що син заявниці [PERSON], батьківство щодо якого підлягає встановленню, народився 27 червня 2002 року, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії І-ЖД №4000652, виданого 22 серпня 2002 року відділом ДРАЦС Кодимського районного управління юстиції в Одеській області. Відомості про батька дитини в актовому записі про її народження внесені відповідно до частини 2 статті 55 КпШС зі слів матері дитини [PERSON] У звязку з цим застосуванню у цій справі підлягають норми Кодексу про шлюб та сім»ю України, який втратив чинність, але був чинним на момент народження вказаної дитини. Відповідно до статті 53 КпШС України походження дитини від батьків, які не перебувають між собою в шлюбі, встановлюється шляхом подачі спільної заяви батьком і матір'ю дитини в державні органи реєстрації актів громадянського стану. В разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття. При встановленні батьківства суд бере до уваги спільне проживання та ведення спільного господарства матір'ю дитини і відповідачем до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства (п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»). При цьому, диспозиція статей 57-59 ЦПК України не обмежує сторін у поданні лише письмових доказів на підтвердження факту батьківства. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів, тощо. Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне спілкування, придбання майна для спільного користування тощо). Спільне виховання дитини має місце, коли вона проживає з матір'ю та особою, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, або коли ця особа спілкується з дитиною, проявляє батьківську турботу щодо неї. Під спільним утриманням дитини слід розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги. Доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. При цьому, з огляду на значущість для заявниці питання, яке вирішується в цій справі, тобто доведення чи спростування її права на встановлення батьківства, Європейський Суд з прав людини вважає, що відповідні національні органи зобов'язані, згідно з пунктом 1 статті 6, діяти з особливою ретельністю, щоб забезпечити просування судового провадження (рішення у справі «Мікулич проти Хорватії» від 07 лютого 2002 року). В судовому засіданні заявниця [PERSON] пояснила, що з батьком своєї дитини вона проживала однією сімєю з 2000 року по день смерті чоловіка 21 квітня 2016 року, вели спільне господарство, мали стійкі подружні відносини, спільний бюджет тощо. Спільно народили, виховували та утримували вказану дитину, яку [PERSON] визнавав своїм сином. Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що дійсно заявниця [PERSON] та померлий [PERSON] з 2000 і до 2016 р.р. проживала разом однією сім»єю, згодом зареєстрували шлюб. Народили та виховували спільну дитину сина [PERSON]. [PERSON] виховував та утримував свого сина, відвідував батьківські збори в дитячому садочку та в школі,піклувався про дитину. Представник заінтересованої особи [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що померлий [PERSON] перебував в УПФУ в Кодимському районі на обліку, завжди приходив з неповнолітнім [PERSON], якого вважав своїм сином. У виданій 18 листопада 2015 року [PERSON] довідці №192 вказано, що до складу його сім»ї входить дружина [PERSON] та син [PERSON]. Встановлено також, що 05 грудня 2007 року заявниця та [PERSON] зареєстрували шлюб, після чого [PERSON] змінив своє прізвище на «Кравець» (свідоцтво про шлюб серії І-ЖД №065187, видане 05 грудня 2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Кодимського районного управління юстиції Одеської області, актовий запис про шлюб №96). При народженні сину заявниці було надано прізвище «Кравець», а по батькові «Валерійович». Відтак, вказані обставини у своїй сукупності підвереджують факт батьківства [PERSON] щодо неповнолітнього [PERSON], а тому заява [PERSON] підлягає задоволенню. При цьому, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ в ухвалі від 16 грудня 2015 року вказала, що закон розрізняє порядок визначення походження дитини від батька шляхом: 1) визнання батьківства - про що позов заявляється до особи, яка вважається батьком дитини, або нею самою, або 2) шляхом встановлення факту батьківства у разі смерті особи, яку заявник вважає батьком дитини. Тобто, у разі смерті особи, яку заявник вважає батьком дитини, належним способом захисту є лише встановлення факту батьківства. На підставі викладеного,

Outcome: approved