Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-02 00:00:00

26 грудня 2017 року позивач - [PERSON] звернулась до Київського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, в якому просить суд розірвати шлюб між нею та відповідачем, зареєстрований 19 лютого 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Київському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис №225 від 19 лютого 2015 року, та визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON], [INFO], разом з матір'ю [PERSON]. В позовній заяві позивач просить шлюб розірвати, посилаючись на те, що подружні стосунки між ними не підтримуються, у них з відповідачем різні характери, погляди на життя, примирення між ними неможливе, шлюб має формальний характер, спільних неповнолітніх дітей вони не мають. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 01 лютого 2018 року прийнято вказану позовну заяву до розгляду в порядку загального позовного провадження та відкрито провадження по справі, призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання. У підготовче судове засідання 03.04.2018 року позивач [PERSON] не з'явилась, про дату, час і місце проведення якого повідомлена належним чином, однак до суду надійшла заява від представника позивачки, в якій представник просить суд позов задовольнити, розгляд справи провести за його відсутності. Відповідач [PERSON] у підготовче судове засідання не з'явився, про дату, час і місце проведення якого повідомлявся належним чином, однак надав до суду заяву від 21 лютого 2018 року, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Погребняк О.А., зареєстровану в реєстрі за №1073, в якій [PERSON] позов визнав, зазначив, що не заперечує проти розірвання шлюбу та визначення місця проживання сина [PERSON], [INFO], разом з матір'ю [PERSON]. Відповідно до ч.3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Згідно з ч.3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. У зв'язку з поданням сторонами по справі заяв про розгляд справи за їх відсутності та визнання відповідачем позову, судом було ухвалено провести розгляд справи за відсутності сторін по справі у підготовчому судовому засіданні. Дослідивши та вивчивши документи наявні в матеріалах справи, суд вважає позов підлягаючим задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі з 19 лютого 2015 року, зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Київському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис №225 від 19 лютого 2015 року. За час перебування у шлюбі, сторони мають спільного малолітнього сина - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], актовий запис №8210 складений 21 серпня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції. Відповідно до ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно зі ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Шлюб - це сімейний добровільний та рівноправний союз жінки та чоловіка, їх спільність, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану та спрямований на створення сім'ї. Добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Загальна декларація прав людини у ч. 2 ст. 16 містить положення, за яким шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються, а за ст. 23 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, жоден шлюб не може бути укладений без вільної і цілковитої згоди тих, що одружуються. За аналогією можливо зробити висновок, що й подальше існування сім'ї як добровільного союзу у разі відсутності добровільної згоди чоловіка чи жінки на такий союз - сім'ю - шлюб, не може мати місце, а також, приймаючи бажання й право одного з них розірвати шлюб не може бути незаконно порушене або одного з подружжя не можливо насильно, без його волі змусити перебувати у таких зареєстрованих як шлюб відносинах. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії реєстрації шлюбу. Добровільність шлюбу, тобто наявність вільної згоди, - це його довічна риса. Саме добровільністю шлюбу зумовлена можливість його розірвання. За ст. 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Як вбачається з пояснень позивача зазначеної вільної згоди між сторонами по справі не має. Чинне законодавство України забороняє примушування до шлюбу. Примушування - значить добиватися певної поведінки від особи за допомогою фізичного або психічного насильства. Закріпленні у законодавстві права дружини та чоловіка на повагу до своєї індивідуальності є засобом захисту психологічно слабшого у шлюбі від психічного диктату чи навіть агресії дружини, чоловіка або іншої особи. Воно схиляє до толерантності, терпимості у шлюбі, спрямовує кожного з них на спокійне, інтелігентне залагодження колізії індивідуальних рис характеру, життєвих звичок. Однією з причин припинення шлюбу є його розірвання. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Оскільки шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, розірвання шлюбу може відбутися за їхньою спільною заявою або за заявою когось з них. У ході розгляду справи, судом була перевірена наявність відповідних підстав для розірвання шлюбу. Враховуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку, що сім'я розпалася остаточно, шлюб носить формальний характер, подружні стосунки між сторонами не підтримуються, подальше сумісне проживання суперечить інтересам сторін, а тому позов [PERSON] про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Стосовно визначення місця проживання дитини суд виходить з наступного. Згідно з відповіддю з відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в Одеській області (а.с.18), [PERSON], [INFO], з 21.02.2000 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. З наданого до суду акту обстеження квартири [ADDRESS], складеного Дачно-будівельним кооперативом «Бажаний відпочинок», за підписом голови ДБК [PERSON], вбачається, що в зазначеній квартирі мешкають чотири особи у тому числі [PERSON] та її малолітній син [PERSON], [INFO]. У наданій відповідачем до суду заяві від 21 лютого 2018 року, посвідченій приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Погребняк О.А., зареєстрованій в реєстрі за №1073, [PERSON] позов визнав та особисто зазначив, що не заперечує, щоб постійне мешкання сина [PERSON], [INFO], було разом з матір'ю [PERSON]. Відповідно до ст. 5 СК України, держава охороняє сім'ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в сімейне життя, крім випадків встановлених Конституцією України. Відповідно до положень ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Зі змістом ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до положень ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини, беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. За наведених обставин, а також з урахуванням досягнення згоди між батьками, суд вважає за можливе прийняти визнання відповідачем позову в частині визначення місця проживання дитини, оскільки таке визнання не суперечить вимогам чинного законодавства України та не порушує прав неповнолітньої дитини, у зв'язку з чим суд дійшов висновку, що позов [PERSON] в цій частині підлягає задоволенню. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивачем у позові не заявлено вимоги про відшкодування судових витрат, у зв'язку з чим у суду відсутні підстави для покладання цих витрат на відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved