Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-24 00:00:00

24 січня 2018 року [PERSON] звернулася до суду з заявою про встановлення факту смерті, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що [INFO] року помер її батько- Горбоконь А.В., [INFO], про що видано лікарське свідоцтво про смерть №555 від 21.12.2017 року та довідка про причини смерті. Оскільки батько помер на території, що Верховною Радою України визнана тимчасово окупованою, заявниця не має належних медичних документів для реєстрації факту смерті. Просить встановити факт смерті [PERSON], [INFO], визнавши датою його смерті [INFO] року та місцем смерті Україна, Донецька область, м. Макіївка, Совєтський район. Заявник [PERSON] у судове засідання не з'явилася, належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Вимоги заяви підтримує, просить їх задовольнити. Представник заявника, адвокат Маркіна О.А. до суду не з'явилася, належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомила. Представник Краматорського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, заяв та клопотань не надійшло. Проаналізувавши в сукупності представлені в справі докази, суд вважає, що заява підлягає задоволенню. Відповідно до п. 5 ч.2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Як вбачається з копії паспорту [PERSON], [INFO], зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.17). З копії свідоцтва про шлюб вбачається, що [PERSON], [INFO], 22.07.1995 року у міському відділі реєстрації актів громадянського стану м. Макіївки уклала шлюб з [PERSON], [INFO], прізвище після реєстрації шлюбу- Старикова (а.с.11). Рішенням Совєтського районного суду м. Макіївки Донецької області від 06 липня 2011 року шлюб між [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], розірвано. Прізвище [PERSON] після розірвання шлюбу залишено без змін - [PERSON] (а.с. 10) Як вбачається з копії свідоцтва про народження [NUMBER] [PERSON], [INFO], є донькою померлого [PERSON] (а.с.12) Факт смерті [PERSON], [INFO], підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть № 555 від 21.12.2017 року, видане Центром Первинної медико-санітарної допомоги № 6 м. Макіївки та довідкою про причину смерті № 555 від 21.12.2017 року (а.с.13- 14). Як вбачається з відмови у проведенні державної реєстрації смерті № 15.13-24-462 від 23.01.2018 року в державній реєстрації смерті [PERSON], який помер [INFO] року було відмовлено, натомість роз'яснено, що для зазначеної реєстрації необхідно надати лікарське свідоцтво про смерть встановленого Міністерства охорони здоров'я України зразка, або рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час (а.с.). Таким чином, факт смерті [PERSON] підтверджується наданими суду доказами. Відповідно до ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» вищевказані документи є недійсними і не створюють правових наслідків. Відповідно до роз'яснень п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Відповідно до інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15.04.2016 року щодо застосування частини першої статті 257-1 ЦПК України, вирішуючи питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), a також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic of Moldova and Russia», «Ila§cu and Others v. Moldova and Russia»), де, Грунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що, виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду в такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 213 ЦПК України щодо повного і всебічного з'ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв'язку під час розгляду справу порядку статті 317 ЦПК України. За таких обставин, суд вважає, що заява про встановлення факту смерті підлягає задоволенню.

Outcome: approved