Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-23 00:00:00

25 листопада 2014 року до суду надійшов позов ПАТ КБ «Приватбанк» до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за договором кредиту. В обґрунтування вимог позивач посилається на те, що відповідно до укладеного договору б/н від 04 червня 2008 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 5600 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, складають між нею та Банком договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві. При укладенні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, за якою договором приєднання є договір, умови якого встановлені однієюіз сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонаваного договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. За умовами договору відповідач зобов'язалась погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його користування, за перевитрати платіжного ліміту, оплачувати комісію на умовах, передбачених договором. Однак [PERSON] своєчасно зобов'язання за договором не виконувала, у зв'язку з чим станом на 30 вересня 2014 року має заборгованість в сумі 13977,93 гривень, яка включає: 5570,63 гривень - заборгованість за кредитом, 6131,46 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом, 1372,13 гривень - заборгованість з комісії, 250 гривень - штраф (фіксована частина), 653,71 гривень - штраф (процентна складова). На підставі викладеного, посилаючись на діюче законодавство, позивач просить стягнути з відповідача [PERSON] заборговансіть за кредитним договором в сумі 13977,93 гривень, а також судові витрати. Представник позивача - Публічного акціонерного товариства КБ «Приватбанк» - Пархоменко М.О., діюча на підставі довіреності, у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, дала пояснення, аналогічні наведеним у позові, та додала, що відповідач погодилась з умовами договору, про що свідчить її підпис у договорі. Строк дії договору - 12 місяців з моменту підписання, але за п. 9.12 Умов та Правил надання банківських послуг, якщо за закінченням цього сторку жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той самий строк. Оскільки з боку відповідачки письмової заяви про розірвання договору не було, договір автоматично лонгувався кожного року. [PERSON] користувалась наданими банком грошима, але згодом в неї виникла прострочена заборгованість, про яку відповідач неодноразово повідомлялась, але на попередження вона не реагувала, у зв?язку з чим позивач звернувся до суду. Відповідачці було запропоновано укласти договір реструктуризації заборгованості, але з жодним варіантом погашення заборгованості вона не погодилась. Просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнала частково, зазначала, що дійсно отримала кредитну картку ПАТ КБ «Приватбанк» із грошовами коштами в сумі 800 гривень. Згодом позивач кожні 1-2 місяці збільшував кредитний ліміт на картці на 800 гривень, так сума кредиту досягла 5600 гривень. Приблизно у 2010 році вона втратила роботу, і в неї виникла прострочена заборгованість. Сплачувати за кредитом вона припинила у 2012 році, останній раз знімала гроші з картки приблизно 2-3 роки тому. Наявність заборгованості за кредитом не оспорює, але із сумою заборгованості по процентам та штрафами не згодна, оскільки не розуміє, як могла утворитись така велика сума. Додала, що на даний час не працює, доглядає за дитиною, якій 6 місяців, отримує допомогу на дитину, яка є єдиним джерелом їх існування. Просила зменшити суму заборгованості, посилаючись на відсутність коштів для погашення заборгованості. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Згідно з положеннями ст. ст. 526, 527 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, при цьому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання зобов'язання. У відповідності до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у тій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у тій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Матеріалами справи встановлено, що на підставі заяви [PERSON] між нею та ЗАТ комерційний банк «ПриватБанк» (нині ПАТ КБ «Приватбанк») 04 червня 2008 року був укладений договір кредиту, який складається з Заяви позичальника, Умов та правил надання банківських послуг, Тарифів банку, строком дії протягом 12 місяців з моменту підписання. При укладанні Кредитного договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, якою встановлено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно до умов договору [PERSON] отримала кредит у сумі 800 гривень у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 3% на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту та зобов'язалась повернути наданий кредит, а також сплатити відсотки за користування ним. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що кредитний ліміт поступово збільшувався банком, що відповідає п.п. 3.2. Умов та Правил надання банківських послуг, і досяг 5600 гривень. Також у судовому засіданні встановлено, що дія договору автоматично продовжувалась відповідно до п. 9.12 Умов та Правил надання банківських послуг, за яким договір діє протягом 12 місяців; якщо протягом цього сторку жодна з сторін не проінформує другу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той самий строк. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Як вбачається з доданого до позову розрахунку заборгованості за вказаним договором, та наданої представником позивача виписки по особовому рахунку [PERSON], остання умови договору належним чином не виконувала, у зв'язку з чим станом на 30 вересня 2014 року заборгованість відповідача за кредитом становить 5570,63 гривень, заборгованість по процентам за користування кредитом становить 6131,46 гривень, заборгованість по комісії 1372,13 гривень. Вказаний розрахунок проведений відповідно до умов укладеного договору, процентна ставка розрахована відповідно до умов договору з урахуванням фіксованої процентної ставки 3,0 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом - до 01 січня 2013 року, а з 01 січня 2013 року за зменшеною процентною ставкою 2,5% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Крім того, за неналежне виконання умов договору позивачем нараховані штрафи: фіксована частина у розмірі 250 гривень, процентна складова у розмірі 653,71 гривень. Відповідно до ч. 1 ст. 546 та ст. 549 ЦК України виконання зобов'язань забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня і штраф і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання. При цьому штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Сплата неустойки є правовим наслідком у разі порушення зобов'язання (п. 3 ч.1 ст.611 ЦК України). Однак, суд вважає, що умовами договору від 04 червня 2008 року закріплена подвійна цивільна відповідальність позичальника одного виду за одне й те саме правопорушення (п. 8.6 Умов та Правил надання банківських послуг): при порушенні позичальником строків за будь-яким з грошових зобов'язань, передбачених договором, більш ніж на 120 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 гривень та в розмірі 5% від суми позову. На підставі наведеного суд не вбачає правових підстав для задоволення вимог банку в частині стягнення з відповідача фіксованої суми штрафу в розмірі 250 гривень за кредитним договором, та вважає, що визначення фіксованого штрафу, закріплене в Умовах та Правилах надання банківських послуг, не відповідає визначенню штрафу, закріпленому в нормах цивільного законодавства, який має обчислюватися у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання, та є подвійною цивільною відповідальністю одного виду за одне й те саме правопорушення. При цьому за ст. 61 Конституції України зазначено, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Відповідач, не визнаючи позов в частині суми заборгованості по процентам та штрафу, посилається на відсутність коштів та неможливість сплатити відшукувану позивачем суму, але суд вважає ці доводи безпідставними, оскільки заборгованість по процентам за користування грішми розрахована відповідно до умов договору, яким встановлена фіксована процентна ставка 3,0 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, а з 01 січня 2013 року взагалі зменшена банком до 2,5% на місяць, а штраф (процентна складова), є неустойкою і нарахований позивачем за порушення зобов?язання, відповідно до п. 8.6 Умов та Правил надання банківських послуг. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. На підставі викладеного, суд вважає встановленим факт порушення позичальником [PERSON] умов договору кредиту від 04 червня 2008 року, та приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково в межах стягнення з відповідача на користь позивача ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитом в сумі 5570,63 гривень, процентами за користування грішми в сумі 6131,46 гривень, комісії в сумі 1372,13 гривень, та штрафу (процентна складова), яка дорівнює 653,71 гривень; в решті позовних вимог позов задоволенню не підлягає. Приймаючи до уваги положення ч. 1 ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним та документально підтверджені судові витрати, які складають 243,60 гривень. На підставі ст.ст. 526, 527, 530, 546, 549, 625, 629, 1048, 1049, 1050, 1054, 1056-1 Цивільного Кодексу України,

Outcome: partial