Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-19 00:00:00

24 березня 2017 року до суду надійшов вищевказаний цивільний позов, у якому позивач просить позбавити відповідача батьківських прав відносно [PERSON], [INFO]. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач-1 та відповідач мають сина [PERSON], [INFO]. Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 13.11.2015р. встановлено, що відповідач проживає окремо від сім'ї з серпня 2015р. З того моменту відповідач більше не з'являвся та не клопотав про сина. Не піклується про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, ухиляється від спілкування з дитиною, не вітає з днем народження. Наведені обставини будуть підтверджені поясненнями свідків, а також поясненнями самої дитини [PERSON]. Для отримання аліментів вимушена була звернутися в суд і рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 29.03.2016р. по справі № 204/5872/15-ц було стягнуто аліменти на утримання [PERSON]. Для виховання хлопця, якому вже 15 років потрібна батьківська чоловіча підтримка, яку він не отримує від відповідача. З викладеного вбачається, що відповідач продовжує ухилятися від виконання своїх обов'язків. Відповідач окрім прав має обов'язки, які не виконуються, тому вважає, що батьківські права, якими не справедливо володіє відповідач, повинні також бути скасовані. Володіючи правами, відповідач порушує можливість вільного туристичного пересування дитині за межі України. Відповідач не відповідає на дзвінки, можливості спілкування з ним не існує. У судовому засіданні позивач-1, 2 позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та заперечував проти їх задоволення. Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Надав до суду заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності. Дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників процесу, свідків, суд встановив такі обставини і визначені відповідно до них правовідносини. 14 березня 2008 року Красногвардійським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області було зареєстровано шлюб між позивачем-1 та відповідачем, актовий запис №131, що підтверджується рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 13 листопада 2015 року (а.с.3). Відповідач є батьком неповнолітньої дитини - сина [PERSON], [INFO]., що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.2). Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 13 листопада 2015р. шлюб між позивачем-1 та відповідачем, зареєстрований 14 березня 2008р. Красногвардійським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 131, було розірвано (а.с.3). Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 29 березня 2016 року стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітньої дитини - сина [PERSON], [INFO]., у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи із 31 серпня 2015р. і до досягнення дитиною повноліття та стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] додаткові витрати на дитину у розмірі 5909грн.05коп., яке відповідач оскаржив в апеляційному порядку, що підтверджено сторонами у справі. Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторони у справі та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Довідкою, що видана директором КЗО СЗШ №Навчально-виховного комплексу № 12 ДМР №212 від 02.06.2017р., підтверджується, що [PERSON] сама виховує сина [PERSON], [INFO], учня 9-А класу КЗО СШ №15 ДМР Чечелівського району м.Дніпра. Батько хлопчика, [PERSON], на батьківських зборах не був жодного разу, із вчителями не спілкується (а.с.48). Органом опіки та піклування виконавчого комітету Чечелывської районної у місті Дніпрі ради надано висновок, у якому зазначено про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON], відносно неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. (а.с.40). Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що батько з сином не спілкується з 2014р., відповідач у справі не поздоровляє дитину з днем народження, про шкільне життя дитини не цікавиться, батьківські збори не відвідує. При спілкуванні з відповідачем він писав про позивача погані речі, про дитину не цікавився. [PERSON] неодноразово залишався у неї, попередньо вона один раз дзвонила відповідачу, щоб той забрав [PERSON], однак, відповідач не відреагував на прохання. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що близько двох-трьох років не бачила відповідача. [PERSON] просить її чоловіка про допомогу, коли дитина в них знаходиться, під час відряджень позивача-1, жодного разу не чула, щоб [PERSON] спілкувався з батьком. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що їй відомо, що відповідач хоче спілкуватися із сином. У листопаді 2016р. намагався поздоровити сина із днем народження. На початку жовтня 2015р. вона та відповідач зустрічалися із позивачем, зустріч відбувалася близько п'яти хвилин, відповідач надав позивачу довіреність. У судовому засіданні відповідач особисто зазначив, що після розірвання шлюбу із позивачем-1 не спілкувався із сином, оскільки у нього не було такої можливості, йому відомо де навчаєтьсь його син і де він мешкає, однак, на дверях будинку домофон, а до школи він не намагався приходити, оскільки [PERSON] не відповідає на телефоні дзвінки, коли він йому телефонує. У його вихованні він участі не бере, життям сина не цікавиться. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Згідно із ст.18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У відповідності до ч.2 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно із ч.ч.3,4 ст.155 цього Кодексу відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України, мати, батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно із ст.165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Таким чином, наведені вище обставини дають підстави для висновку, що відповідач свідомо ухиляється від своїх обов'язків по вихованню сина, оскільки не піклується про його фізичний та духовний розвиток, навчання та підготовку до самостійного життя, не спілкується із ними. Перешкод у спілкуванні з сином йому ніхто не чинив і не чинить. Необхідно зазначити, що у матеріалах справи наявний висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Чечелівської районної у місті Дніпрі ради про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON], відносно неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]., однак, у цьому випадку висновок, що надається органом опіки та піклування є доказом у цивільній справі, який підлягає оцінці в сукупності з іншими доказами, у порядку ст.212 ЦПК України, тому суд може ухвалити інше рішення, ніж пропонує орган опіки та піклування, а з огляду на надані пояснення у судовому засіданні [PERSON], який зазначив, що батько почав проявляти ініціативу спілкування з ним лише підчас розгляду зазначеної цивільної справи у суді, однак, не виконувати своїх обов'язків по вихованню та матеріальному забезпеченню свого неповнолітнього сина. Відповідно до роз'яснень, даних в п.п.15,16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» №3 від 30 березня 2007 року, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини, схваленої резолюцією 44 сесії Генеральної Асамблеї ООН № 44/25 від 20 листопада 1989 року та ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із принципом 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків. Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Кожна особа має право на проживання в сім'ї. Особа може бути примусово ізольована від сім'ї лише у випадках і в порядку, встановлених законом, згідно з ч.3 ст.4 СК України. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст.60 ЦПК закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст.27, 46 ЦПК України). Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Згідно із ст.18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У відповідності до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно із ч.ч.1-4 ст.150 Сімейного кодексу України (далі - СК України) батьки зобов'язані: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину. Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. З огляду на вищевикладене, суд, враховуючи показання свідків, характер поведінки відповідача, його пояснення, дані у судовому засіданні про те, що він близько двох років взагалі не цікавився своїм сином, його ставлення до дитини, а також те, що відповідач свідомо ухиляється від своїх обов'язків по вихованню неповнолітньої дитини, а саме: не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти і, з урахуванням інтересів дитини, яка особисто висловила свою думку у судовому засіданні про відносини із відповідачем, суд доходить висновку, що відповідача необхідно позбавити батьківських прав. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить із положень ст.88 ЦПК України.

Outcome: approved