Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-01 00:00:00

25.08.2016 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до [PERSON] (далі по тексту - відповідач) за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області (далі по тексту - третя особа) про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою (а.с.2-8). Так, позивач просить суд зобов'язати [PERSON] усунути перешкоди у здійснені [PERSON] права користування та розпорядження земельною ділянкою [ADDRESS], шляхом перебудування [ADDRESS], у відповідності до розмірів 3,2 м х 5,6 м на відстані одного метра від суміжної ділянки. Позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані тим, що власником житлового будинку та земельної ділянки по [ADDRESS] є [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.07.2016 року, зареєстрованого в реєстрі за № [NUMBER] та свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.07.2016 року, зареєстрованого в реєстрі за № [NUMBER]. У 1990 році [PERSON] почав будувати гараж на земельній ділянці, якою вони з 1992 року користувалися разом. При будівництві збільшено дозволені розміри гаражу, не відступлено один метр від межі її земельної ділянки, так як північний бік гаражу знаходиться на її земельній ділянці. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 29.08.2016 року відкрито провадження по справі № 495/6539/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою. Справу призначено до розгляду (а.с.33). Представник позивача - [PERSON], в судовому засіданні заявлені позовні вимоги [PERSON] підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача - [PERSON], в судовому засіданні заперечувала проти заявлених [PERSON] позовних вимог в повному обсязі та просила суд у їх задоволенні відмовити. Представник третьої особи (ВК Б-дністровської МР) - Власенко А.Р., у судовому засідання залишив вирішення даної позовної заяви на розсуд суду, просив суд винести законне та обґрунтоване рішення відповідно до вимог чинного законодавства України. Розглянувши позовну заяву [PERSON], вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, заслухавши в судових засіданнях пояснення учасників судового процесу, суд дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Так, [PERSON] звернулася до суду з позовом [PERSON] за участю третьої особи ВК Білгород-Дністровської МР про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, домоволодіння [ADDRESS] було зареєстровано на праві особистої власності за чоловіком [PERSON] - [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу від 12.12.1992 року, про що записано в реєстрову книгу, номер запису [NUMBER], який було здійснено 22.01.1993 року. [INFO] помер чоловік [PERSON] - [PERSON], після його смерті [PERSON] успадкувала все його майно, в тому числі житловий будинок [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 23.07.2016 року, зареєстрованого в реєстрі за № [NUMBER] та земельну ділянку, розташовану по [ADDRESS], кадастровий номер земельної ділянки № [NUMBER], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 23.07.2016 року, зареєстрованого в реєстрі за № [NUMBER] (а.с.11-17). Сусідом [PERSON] є гр. [PERSON] (відповідач змінив прізвище «[PERSON]» на «[PERSON]», а ім'я «[PERSON]» на «[PERSON]»), який на підставі договору дарування серії [NUMBER], посвідченого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міськрайонного нотаріального округу Чухрай Т.Ю. 20.09.2006 року реєстр [NUMBER], зареєстрованого 18.01.2008 року в КП «Білгород -Дністровське БТІ», є власником житлового будинку, розташованого в [ADDRESS]. Рішенням Білгород-Дністровської міської ради від 29.04.2010 року за № 992-V [PERSON] було передано земельну ділянку площею 0,0581 кв.м. в межах згідно з планом забудови. Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданого відділом Держкомзему у місті Білгород-Дністровський Одеської області 15.04.2011 року на ім'я [PERSON] на підставі рішення Білгород-Дністровської міської ради Одеської області від 29.04.2010 року № 992-V, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 01.11.506.00091 від 06.04.2011 року, [PERSON] належить земельна ділянка площею 0,0581 га в межах згідно з планом, яка розташована по [ADDRESS] та призначена для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Земельні ділянки за адресою: [ADDRESS] та за адресою [ADDRESS] є суміжними. Позивач зазначає, що в свій час користувачем суміжної земельної ділянки, розташованої по [ADDRESS] до 04.06.1994 року був [PERSON]. На підставі рішення Білгород-Дністровської міжвідомчої комісії (МВК) від 11.01.1990 року [PERSON] отримав дозвіл за № 28 від 11.01.1990 року на виробництво робіт по будівництву гаражу на земельній ділянці розташованій по [ADDRESS] дійсний до 11.01.1991 року (а.с.18). Згідно плану забудови земельної ділянки, місце розташування гаражу визначалось в одному метрі від межи розмежування земельних ділянок [NUMBER] та [NUMBER], а саме в північно-східному куті земельної [ADDRESS] (а.с.19). У дозволі № 28 на проведення робіт від 11.01.1990 року [PERSON] було дозволено будувати гараж розміром 3,2 х 5,6 м. В той же час, фактичні зовнішні розміри гаража літ. «З», що зазначені у технічному паспорті складають 2,86 м і 3,32 м х 5,60 м і 6,50 м. Фактична площа забудови гаража складає 21,36 кв.м., замість 17,92 кв.м., тобто площа гаража збільшена на 3,44 кв.м. У висновку № 07/02-1 від 10.06.2013 року судової будівельно-технічної експертизи по іншій цивільній справі встановлено, що фактичні лінійні розміри земельної ділянки по [ADDRESS] не співпадають з лінійними розмірами меж, які вказані у державному акті на право власності на земельну ділянку серія [NUMBER] від 15.04.2011 року, а саме: по суміжній межі з боку вулиці Червоноармійській (по зовнішній стіні гаражу літ. «З») фактичний лінійний розмір межі складає 6,46 м., що на 2,09 м. більше ніж лінійний розмір, вказаний в державному акті - 4,37 м. = 1,22 м. + 3,15 м. Фактичні лінійні розміри земельної ділянки по [ADDRESS] не співпадають з лінійними розмірами меж, які вказані у технічному паспорті, а саме: з боку вулиці Червоноармійській фактичний лінійний розмір межі складає 23,99 м., що на 0,44 м. більше ніж лінійний розмір, вказаний в технічному паспорті - 23,55 м. Фактичні лінійні розміри меж земельної ділянки по [ADDRESS] не співпадають з лінійними розмірами меж, які вказані у державному акті на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 12.08.2010 року, а саме: з боку вулиці Виноградної фактичний лінійний розмір межі складає 14,00 м., що на 0,87 м. більше ніж лінійний розмір, вказаний в державному акті - 13,13 м.; з боку перехрестя вулиць фактичний лінійний розмір межі складає 2,02 м., що на 0,83 м. менше ніж лінійний розмір, вказаний в державному акті - 2,85 м.; з боку вулиці Червоноармійській фактичний лінійний розмір межі складає 35,80 м, що на 0,09 м. менше ніж лінійний розмір, вказаний в державному акті - 35,89 м. = 19,41 м. + 3,48 м. + 13,00 м.; по суміжній межі з боку вулиці Червоноармійській (по зовнішньої стіні гаражу літ. «З») фактичний лінійний розмір межі складає 6,46 м., що на 2,09 м. більше ніж лінійний розмір, вказаний в державному акті - 4,37 м. = 1,22 м. + 3,15 м. Фактичні лінійні розміри меж земельної ділянки по [ADDRESS] не співпадають з лінійними розмірами меж, які вказані у технічному паспорті, а саме: з тильної сторони фактичний лінійний розмір межі складає 37,35 м., що на 0,65 м більше ніж лінійний розмір, вказаний в технічному паспорті - 36,70 м.; з боку вулиці Виноградній фактичний лінійний розмір межі складає 14,00 м., що на 1,00 м. більше ніж лінійний розмір, вказаний в технічному паспорті - 13,00 м.; з боку перехрестя вулиць фактичний лінійний розмір межі складає 2,02 м., що на 1,00 м. менше ніж лінійний розмір, вказаний в технічному паспорті - 3,02 м.; з боку вулиці Червоноармійської фактичний лінійний розмір межі складає 35,80 м., що на 0,60 м. більше ніж лінійний розмір, вказаний в технічному паспорті - 35,20 м (а.с.22-30). Позивач у поданій до суду позовній заяві та його представник в судовому засіданні посилалися на те, що [PERSON] здійснив реконструкцію спірного гаражу збільшивши його розмір, при цьому жодних дозвільних документів він не отримував. Індивідуальним забудовникам дозвіл на виконання будівельних робіт з нового будівництва, розширення, реконструкції, технічного переоснащення, реставрації та капітального ремонту об'єктів надається інспекціями державного архітектурно-будівельного контролю на підставі заяви забудовника, документа, що посвідчує право власності чи користування (у тому числі на умовах оренди) земельною ділянкою, дозволу на будівництво об'єкта містобудування, який видається відповідним органом місцевої виконавчої влади, проектної документації, погодженої місцевими органами у справах містобудування й архітектури та державними наглядовими органами.Позивач зазначає, що будівлі рахуються самовільними у разі відсутності у власника документа, який дає право виконувати будівельні роботи; у випадку, якщо проект є неналежно затвердженим; з істотними порушеннями будівельних норм і правил. За твердженням позивачки та її представника, гараж літ. «З», побудований [PERSON], знаходиться у володінні [PERSON] по відношенню до суміжного розташованого сараю на земельній ділянці, що належить [PERSON], виконано з порушенням норм та правил, а саме: - ДБН 79-92 п. п. 1.3; ДБН 2,2-3-2004 в частині відсутності проектної документації, розробленої та затвердженої в установленому законом порядку; - пункт 1.9 ДБН 79-92. - будівлі, що споруджені без проекту та з неузгодженими відхиленнями від проекту, вважається об'єктами самовільної забудови. За самовільне будівництво винні особи притягаються до відповідальності згідно з законодавством України; - ДБН 360-92 п.1 додатка 3.1 - в частині недотримання протипожежних розривів між побудованим гаражем, літ. «З» і раніше побудованим сараєм на суміжній земельній ділянці [PERSON]; - ДБН 79-92 пункт 2.20 та пункт 3.25 ДБН 360-92 в частині недотримання відстані між зовнішньою стіною гаража літ. «З» до межі поділу земельних ділянок [NUMBER] і [NUMBER]; - СНиП ІІІ-10-75 Благоустрій території пункт 3.26 регламентує наявність вимощення з ухилом від гаража в даному випадку на ділянку [PERSON] За таких обставин, позивачка та її представник вважають, що перешкоди у здійсненні [PERSON] права користування земельною ділянкою з боку [PERSON] повинні бути усунуті шляхом перебудови збудованого гаражу літ. «З» у відповідності до дозволу № 28 та плану забудови земельної ділянки для будівництва гаража тобто в 1 метрі від кордону розмежування земельних ділянок [NUMBER] і [ADDRESS], так як порушуються її права землевласника. Між тим, суд з такими доводами, твердженнями та вимогами позивачки та її представника погодитися не може, вважає їх необґрунтованими та безпідставними, виходячи з наступного. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державною та органами самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (ст.47 Конституції України). Відповідно до ч.1 ст.316 та ч.1 ст.317 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України). Відповідно до ст.391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як вбачається з матеріалів справи, по-перше, рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12.06.2014 року по цивільній справі №495/2168/14-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області, встановлено, що гараж ячеїсто-бетонний під літ. «З», що входить до складу домоволодіння, розташованого по [ADDRESS], не є самочинно збудованим. Не встановлено і факту перебудування [PERSON] спірного гаражу, збільшення його розмірів, тим самим захоплення земельної ділянки [PERSON] на площі 1 кв.м. (а.с.92-97). Відповідно до ч.3 ст.61 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. По-друге, у висновку № 07/02-1 від 10.06.2013 року судової будівельно-технічної експертизи по іншій цивільній справі встановлено факт захоплення належної позивачу земельної ділянки, в місці розташування спірного гаражу літ. «З», лише на площі 1,0 кв.м. (2,09 м. х 0,5 м.), шляхом збільшення земельної ділянки, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Місце розташування гаражу літ. «З» не відповідає п.3.5 ДБН. Відповідно до п.3.25 ДБН 360-92. «Містобудування. Планування і будівництво міських та сільських населених пунктів», для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до сусідської межи ділянки від найбільш виступаючої конструкції стіни слід прийняти не менше 1.0 метра. При цьому повинно бути забезпечено влаштування необхідних інженерно-технічних заходів, які перешкоджають стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжних ділянок. В судовому засіданні судом було з'ясовано у представника позивача - [PERSON], питання чи доведено на даний час повне знаходження спірного гаражу на належній позивачу земельній ділянці, чи з'ясовано питання щодо можливості приведення спірного гаражу у стан, який відповідає технічній документації, будівельним нормам та чи не потрібно в даному випадку проведення відповідної судової експертизи для вирішення даного питання. Проте, представник позивача - [PERSON], дані факти вважав доведеними та правом на призначення відповідної судової експертизи для з'ясування вказаних обставин не скористався. Хоча проведення експертизи, враховуючи обставини справи, які підлягають вирішенню, є обов'язковим, але суд позбавлений можливості призначити її через відсутність волевиявлення позивача або його представника. Вказаний висновок судової будівельно-технічної експертизи № 07/02-1 від 10.06.2013 року по іншій цивільній справі є тільки одним з письмових доказів по даній справі. Відомостей про проведення по даній справі судової будівельно-технічної експертизи матеріали справи не містять. Таким чином, по даній справі не встановлено знаходження всього спірного гаражу на земельній ділянці позивача. Наявні у справі ухвали апеляційного суду Одеської області від 19.01.2015 року, 11.06.2015 року (а.с. 95-97, 69-73) таких відомостей також не містить. Відповідно до роз'яснень п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Крім того, зі змісту ст.3 Цивільного процесуального кодексу України та ст.15 Цивільного кодексу України вбачається, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Таким чином, в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 25.12.2013 року по справі № 6-94ц13, яка відповідно до ст.360-7 Цивільного процесуального кодексу України, є обов'язковою. Між тим, як встановлено під час розгляду справи та було вище зазначено, обраний позивачем спосіб захисту права шляхом зобов'язання [PERSON] усунути перешкоди у здійснені [PERSON] права користування та розпорядження земельною ділянкою [ADDRESS], шляхом перебудування [ADDRESS] у відповідності до розмірів 3,2 м х 5,6 м на відстані одного метра від суміжної ділянки є невірним, оскільки не доведено повне знаходження спірного гаражу на належній позивачу земельній ділянці, не з'ясовано питання щодо можливості приведення спірного гаражу у стан, який відповідає технічній документації та будівельним нормам. Тобто, матеріали справи не містять, а позивачем не представлено до суду доказів, які б свідчили про порушення прав [PERSON] зі сторони відповідача, які вона просить захистити. По-третє, згідно із ч.7 ст.376 Цивільного кодексу України, в разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. Тобто, виходячи із аналізу вищевказаної норми закону, орган місцевого самоврядування може заявити позов про перебудову і тільки у разі відмови, особи, яка здійснила самочинне будівництво, здійснити таку перебудову, за позовом органу місцевого самоврядування суд може винести рішення про його знесення. Аналогічна позиція міститься в правовому висновку Верховного Суду України, викладеному в постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2, ч.1 ст.355 ЦПК України за перше півріччя 2015 року в розділі спори про право власності та інші речові права. Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ст.1 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 57-58 ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ст.212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У відповідності до п.2 Постанови Пленуму ВСУ «Про судове рішення у цивільній справі» за № 14 від 18.12.2009 року, рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (ч.1 ст.213 ЦПК). Обґрунтованим визнається рішення, яке ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставин, які мають значення для вирішення справи. Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку про недоведеність, безпідставність та необґрунтованість позовних вимог [PERSON] до [PERSON] за участю третьої особиВК Білгород-Дністровської МР про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, у зв'язку з чим в їх задоволенні слід відмовити.

Outcome: dismissed