Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-23 00:00:00

24 грудня 2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] про припинення права власності на нерухоме майно і стягнення грошової компенсації. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого на підставі розпорядження міського голови від 28 серпня 1998 року за № 346-р, на праві спільної сумісної власності йому, колишній дружині [PERSON] та дочці [PERSON] належить квартира [ADDRESS] в рівних долях по 1/3 частині. Шлюб між позивачем та [PERSON] розірваний, тому позивач у даній квартирі не проживає. Також виділ в натурі 1/3 частки вищезазначеного житлового приміщення є неможливим, оскільки спірна квартира розташована на четвертому поверсі чотирьохповерхового будинку, технічної можливості відкрити окремий самостійний вихід немає. За таких обставин позивач просить стягнути з відповідачів компенсацію вартості 1/3 частини квартири [ADDRESS], що є спільною власністю, та припинити право на частку у спільній власності на спірну квартиру. 30 червня 2015 року позивачем надана до суду заява, в якій просить стягнути з відповідачів на його користь грошову компенсацію вартості 1/3 частини квартири [ADDRESS], що є спільною власністю у сумі 147\~070,00 грн., припинити право власності позивача на частку у спільній власності на квартиру. 08 грудня 2015 року позивач подав заяву про збільшення позовних вимог, в якій просить стягнути з відповідачів на його користь компенсацію вартості 1/3 частини квартири [ADDRESS], що є спільною власністю, у сумі 200\~000,00 грн. та припинити право на його частку у спільній власності на спірну квартиру. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, пояснила, що коштів на сплату компенсації немає, просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у жодне судове засідання не з'явилася, про причини неявки суду не повідомила, тоді як про час та місце слухання справи була повідомлена своєчасно та належним чином. Відповідач була викликана у судове засідання через засоби масової інформації, про що свідчить наявне у матеріалах справи оголошення у газеті «Урядовий курєр» від 15 вересня 2016 року № 173 (5793). Проте відповідач не повідомила про причини своєї неявки і не подала заяв про розгляд справи за її відсутності, не було подано і заперечень на позовну заяву. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Відповідно до частини девятої статті 74 Цивільного процесуального кодексу України, з опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. Суд, заслухавши пояснення осіб, які приймають участь у справі, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого згідно з розпорядженням міського голови від 28 серпня 1998 року за № 346-р, на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON] належить квартира [ADDRESS] (а.с. 5). Згідно будинкової книги, у квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с. 6-7). Відповідно до технічного паспорта на квартиру [ADDRESS], квартира розташована на четвертому поверсі чотирьохповерхового будинку та складається з 3-х кімнат житловою площею 37,9 кв.м, загальна площа квартири 56,2 кв.м (а.с. 8-9). Між Житлово-експлуатаційною організацією № 7 та [PERSON] 17 серпня 1998 року укладений договір про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території (а.с. 10-12). Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу 14 листопада 2002 року зроблено запис за № 811 (а.с. 13). Згідно довідки № 3003 від 17 червня 2002 року, виданої Івано-Франківським обласним бюро технічної інвентаризації, будинковолодіння № 51 квартира № 16 на вулиці Бельведерська в місті Івано-Франківську зареєстроване на праві власності та записано в реєстрову книгу за № 4447 за громадянином [PERSON] на підставі свідоцтва на право власності від 29 вересня 1998 року (а.с.14). [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування квартири від 16 березня 2011 року (а.с. 15-17). Відповідно до Звіту ідентифікатор за базою ФДМУ 818048_03122015_151203-001 про оцінку трьохкімнатної квартири, вартість квартири [ADDRESS] становить 612\~580,00 грн. (67-88). Стаття 129 Конституції України передбачає, що одним із основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою Верховною Радою України 17 липня 1997 року, кожен при вирішенні питань щодо його цивільних прав і обов'язків або встановленні обґрунтованості будь якого кримінального обвинувачення, висунутогопроти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Положеннями частин першої-третьої статті 10 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Конституцією України (статтею 41) та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплений принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону, за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частинами першою-третьою статті 319 Цивільного кодексу України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства.\~Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. За змістом статті 355 Цивільного кодексу України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно статті 364 Цивільного кодексу України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183\~цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Частина перша статті 365 Цивільного кодексу України передбачає, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Згідно частини першої статті 368 Цивільного кодексу України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Положеннями частини першої статті 369 Цивільного кодексу України визначено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до статті 370 Цивільного кодексу України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому\~статтею 364\~цього Кодексу. У пункті 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5 розяснено, що оскільки згідно з чинним законодавством суд вирішує спори співвласників щодо розпорядження чи користування майном, то не слід розглядати як неправомірне позбавлення права власності присудження грошової або іншої матеріальної компенсації за частку у спільній власності за наявності умов, передбачених\~пунктами 1-4 частини першої та частини другої статті 365 ЦК, якщо її неможливо виділити або поділити майно в натурі чи спільно користуватися ним. Судом встановлено, що позивач та відповідачі є співвласниками квартири [ADDRESS], їхні частки у праві спільної сумісної власності є рівними. Позивач у спірному домоволодінні не проживає, зареєстрований за іншою адресою, не користується зазначеною власністю та не утримує її. Також позивачу на праві призваної власності належить квартира [ADDRESS]. Позивач надає згоду на припинення його права власності на частку у спільній сумісній власності на квартиру. За таких обставин суд вважає, що припинення частки позивача у спільному майні: квартирі [ADDRESS] не завдасть істотної шкоди його інтересам та інтересам інших співвласникам. Враховуючи те, що вартість квартири [ADDRESS] становить 612\~580,00 грн., частки у праві спільної сумісної власності є рівними, тому слід стягнути з кожного відповідача на користь позивача грошову компенсацію частки у спільній сумісній власності по 200\~000,00 грн. Виходячи з вищевикладеного, суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо і взаємний звязок доказів у їх сукупності, вважає, що є підстави для припинення права власностіпозивача на частку у квартирі [ADDRESS] та стягнення грошової компенсації з відповідачів, тому позовні вимоги підлягають задоволенню повністю. На підставі вищевикладеного, відповідно до статті 41 Конституції України, статей 319, 358, 364, 365, 368, 370 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved