Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-05 00:00:00

26 липня 2017 року КЗОЗ «Харківська обласна клінічна психіатрична лікарня №3» звернулася до суду з заявою про примусову госпіталізацію у психіатричний стаціонар [PERSON]. Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 28 липня 2017 року заяву задоволено. Застосовано до [PERSON] примусову госпіталізацію в умовах психіатричного стаціонару КЗОЗ «ХОКПЛ №3». Не погоджуючись з рішенням суду, представник [PERSON]- [PERSON] та [PERSON], яка приєдналася до його апеляційної скарги, звернулися з апеляційною скаргою, в якій просять вказане рішення визнати незаконним, необґрунтованим та скасувати його. З урахуванням поданих доповнень в обгунтування скарги представники посилаються на неповне зясування судом обставин, які мають істотне значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права. Судом неповно досліджено та надано оцінку доказам, висновки суду не відповідають обставинам справи. Матеріали справи не містять документів, на які послався суд. Судом безпідставно встановлено факт, що [PERSON] створює небезпеку для оточуючих. В акті психіатрічного огляду є посилання на ст.14 ЗУ «Про психіатричну допомогу», але в ньому не наведено жодних підстав для застосування до неї примусової госпіталізації до психіатричного закладу для лікування. Заявник подав на апеляційну скаргу заперечення в яких просив залишити рішення суду без змін, посилаючись на наявність у [PERSON] тяжкого психічного захворювання і необхідність її примусової госпіталізації до психіатричного закладу. Прокурор в судовому засіданні просив суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги і залишити рішення суду першої інстанції без змін. Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень, дослідивши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню. Ухвалюючи рішення про застосування до [PERSON] примусової госпіталізації в умовах психіатричного стаціонару КЗОЗ «ХОКПЛ №3», суд першої інстанції виходив з того, що хвора становить небезпеку для себе та оточуючих та потребує примусового лікування. З таким висновком суду, судова колегія не погоджується і вважає за належне надати наступні міркування стосовно примусової госпіталізації [PERSON] В Україні регламентація надання психіатричної допомоги здійснюється на рівні національного та наднаціонального законодавства. Серед основних нормативно-правових актів у сфері охорони психічного здоров'я є Конституція України, Основи законодавства про охорону здоров'я від 19 листопада 1992 року, Закон України від 22 лютого 2000 року «Про психіатричну допомогу», Цивільний процесуальний кодекс України (далі ЦПК) та ряд інших законів та підзаконних нормативно-правових актів. Згідно ст. 3 Конституції України людина, її життя та здоров'я, честь і гідність, недоторканність та безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. У відповідності до ст. 28 Конституції України ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню. Жодна людина без її вільної згоди не може бути піддана медичним, науковим чи іншим дослідам. Психічне здоров'я відноситься до першочергових благ особи. За його відсутності в тій чи іншій мірі втрачає значення більшість інших цінностей. Захист прав осіб із вадами психічного здоров'я є одним з важливих завдань державних органів. Конституція України в ст. 29 передбачає, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як за вмотивованим рішенням суду, і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом. Положення даної статті відповідають п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, в якому зазначається, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім певних випадків і відповідно до процедури, встановленої законом. Одним із таких випадків є законне затримання психічнохворих осіб. Згідно з частиною першою\~статті 8 Основного Закону України\~в Україні визнається і діє принцип верховенства права. За правовими позиціями Конституційного Суду України верховенство права, будучи одним з основних принципів демократичного суспільства, передбачає судовий контроль над втручанням у право кожної людини на свободу; конституційне право людини на судовий захист є гарантією усіх прав і свобод людини і громадянина. Відповідно п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 03.06.2015 року «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування» надання в примусовому порядку невідкладної амбулаторної чи стаціонарної допомоги у психіатричних закладах охорони здоров'я особам, які мають психічні розлади, але не вчинили жодного суспільно небезпечного діяння, відповідальність за яке передбачена КК, за відсутності усвідомленої згоди таких осіб або згоди їхніх законних представників здійснюється на підставі статей 12, 14 Закону N 1489-III за рішенням суду, яке постановлюється в порядку цивільного судочинства. На такі рішення може бути подано апеляції, касаційні скарги або подання у порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України. Відповідно ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про психіатричну допомогу» № 1489-III від 22.02.2000року стаціонарна психіатрична допомога це психіатрична допомога, що включає в себе обстеження стану психічного здоров'я осіб на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами, діагностику психічних розладів, лікування, нагляд, догляд, медико-соціальну реабілітацію осіб, які страждають на психічні розлади, і надається в стаціонарних умовах понад 24 години підряд. Статтею 4 ЗУ «Про психіатричну допомогу» передбачено, що психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування з мінімальними соціально-правовими обмеженнями. Статтею 13 передбачено, що особа госпіталізується до психіатричного закладу добровільно - на її прохання або за її усвідомленою згодою. Згода на госпіталізацію фіксується у медичній документації за підписом особи або її законного представника та лікаря-психіатра . Госпіталізація особи у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за рішенням лікаря-психіатра. Особа може бути госпіталізована до психіатричного закладу в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону. У відповідності ст. 14 ЗУ «Про психіатричну допомогу» особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Судова колегія вважає, що примусова госпіталізація за своєю природою та наслідками є непропорційним обмеженням конституційного права особи на свободу та особисту недоторканність, тому вона має здійснюватися з дотриманням конституційних гарантій захисту прав і свобод людини і громадянина, з урахуванням зазначених міжнародно-правових стандартів, правових позицій Конституційного Суду України та виключно за рішенням суду відповідно до вимог\~статті 55 Основного Закону України. Судовий контроль за госпіталізацією особи до психіатричного закладу в порядку, передбаченому\~статтею 14 Закону, є необхідною гарантією захисту її прав і свобод, закріплених, зокрема,\~статтями 29,\~55 Основного Закону України. Враховуючи вищенаведе, судова колегія після незалежного і неупередженого розгляду питання щодо госпіталізації [PERSON] до психіатричного закладу ухвалює рішення про відмову у задоволенні заяви, вважаючи неправомірним обмеження конституційного права [PERSON] на свободу та особисту недоторканність за відсутності вмотивованого рішення суду. Судова колегія констатує, що судовим розглядом встановлено відсутність в матеріалах справи доказів наявності крайньої необхідності для позбавлення [PERSON] свободи. Сама сутність того, що за висновком лікарів у [PERSON] наявний психічний розлад, - вимагає об'єктивної доведеності , що наявний у неї психічний розлад має такий характер або ступень, які виправдовували б обов'язкове позбавлення її свободи. Обґрунтованість позбавлення свободи залежить від стійкості такого розладу і наявності доведеності факту наявності небезпеки для себе та оточуючих. Судова колегія зазначає, що у цій справі, як зазначено в заяві , підставою поміщення [PERSON] до психіатричної лікарні були факти агресивної поведінки [PERSON] в Московському райсуді м.Харкова 25 липня 2017 року. При цьому, суд надає ваги тому факту, що [PERSON] добровільно зявлялась до судуапеляційної інстанції та не виявляла будь-якої агресивної поведінки, була виписана із психіатричної лікарні незабаром після її госпіталізації, що доводить той факт, що її психічний стан не свідчив про те, що вона становить небезпеку для себе та оточуючих. Отже, судовим розглядом не встановлено, що [PERSON] страждає на психіатричне захворювання, яке вимагає примусового тримання її у лікарні. Суд, якому належить провідна роль щодо здійснення юридичної кваліфікації фактів справи, з огляду на суть апеляційної скарги доходить висновку, що вона підлягає задоволенню, рішення суду скасуванню, оскільки примусова госпіталізація [PERSON] до лікарні була невиправданою.

Outcome: dismissed