Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-06 00:00:00

25.02.2015 року позивач звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з даним позовом, в якому просив суд стягнути з відповідача [PERSON] суму основного боргу 19830 гривень, індекс інфляції у розмірі 5800 гривень 34 копійки, відсотки за користування грошовими коштами у розмірі 29833 гривні 40 копійок, а всього на загальну суму 55463 гривні 74 копійки, а також 554 гривні 64 копійки сплаченого судового збору (а.с.2-5). Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 18.12.2012 року відповідач [PERSON] при купівлі належних позивачу будинку та земельної ділянки площею -,1200 га, що знаходяться за адресою: [ADDRESS], - зобов'язалась залишок суми у розмірі 124000 гривень повернути позивачу у термін до 31.01.2013 року, а за прострочення зобов'язалась сплачувати 10% в місяць від суми залишку. 06.03.2013 року він отримав від відповідача гроші в сумі 104170 гривень, не доплативши 7430 гривень, відповідач надала розписку на суму 12400 гривень з 10% відсотками в місць, та на суму 7430 гривень без відсотків до 06.03.2013 року. Позивач стверджує, що відповідач ухиляється від повернення боргу та, посилаючись на вимоги ст.ст.1046,1047,1048, 625 ЦК України, просить стягнути з відповідача заборгованість з урахуванням індексу інфляції а також відсотки за користування коштами. Позивачем складено розрахунок боргу, який становить від суми 12400 гривень: індекс інфляції -3627 гривень, відсотки за користування грошовими коштами - 29393 гривні 10 копійок, всього на суму 45420 гривень 14 копійок; від суми 7430 гривень: індекс інфляції - 2173 гривні 30 копійок, відсотки за користування грошовими коштами - 440 гривень 30 копійок, всього на суму 10043 гривні 60 копійок. Всього розрахована ним сума боргу становить: 55463 гривні 74 копійки. В судове засідання для дачі особистих пояснень позивач повторно не з'явився,подав до суду дві письмові заяви від 25.02.2015 та від 31.03.2015, відповідно до яких просив суд розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю (а.с.31,45). Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що 06 березня 2013 року між позивачем а відповідачем були укладені нотаріально посвідчені договору купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку та всі належні до сплати кошти були відповідачем сплачені позивачу до підписання вказаних угод, що підтверджується їх змістом. Посилання позивача на статті Цивільного кодексу, які регулюють договір позики він вважає безпідставними, оскільки кошти сплачувались відповідачем в рахунок обумовленої суми продажу будинку та земельної ділянки, які відповідач виплачувала частинами та повністю сплатила о підписання договорів купівлі-продажу, проживаючи в належному позивачу будинку. Йому не відомо, коли та за яких обставин була зроблена приписка відповідачем на розписці від 18.12.2012 щодо сплати 10% в місяць, оскільки відповідач цього не пам'ятає, проте усі належні позивачу кошти були відповідачем сплачені до 06.03.2013, коли був підписаний договір. Він вважає, що позивач діє недобросовісно, залишивши у себе боргові розписки та звернувшись до суду, при цьому не надавши договору купівлі-продажу, з яких вбачається, що будь-який борг за цими угодами відсутній. Він просить стягнути з відповідач на користь позивача 1000 гривень в рахунок відшкодування понесених відповідачем судових витрат на правову допомогу. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові матеріали цієї цивільної справи, а також надані представником відповідача оригінали договорів купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку від 06.03.2013, суд вважає, що позовні вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Так, відповідно до ст.1046 ЦК України, на яку в позовній заяві посилається позивач в позовній заяві, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до частин першої та другої ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). При цьому суд враховує, що відповідно до вимог ч.1 ст.360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Так, в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 зазначено, що «відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання». А також в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 зазначено, що «письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки». З урахуванням вищенаведених вимог чинного законодавства суд пришов до висновку, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження укладення договору позики між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] Так, в судовому засіданні встановлено, що 18 грудня 2012 року відповідачем [PERSON] була написана розписка, відповідно до якої вона власноручно зазначила, що зобов'язується виплатити [PERSON] суму 124000 гривень в строк до 31.03.2013 - залишок суми а покупку земельної ділянки для будівництв по [ADDRESS] (а.с.6). На вказані розписці зроблена дописка відповідачем [PERSON] наступного змісту: «сума в еквіваленті 15500 (п'ятнадцять тисяч п'ятсот доларів США). За прострочку виплачую проценти 10% в місяць від суми залишку» (а.с.6). Крім того, 6 березня 2013 року відповідачем [PERSON] була написана розписка, відповідно до якої вона власноручно зазначила, що зобов'язується повернути [PERSON] суму 7430,00 гривень (сім тисяч чотириста тридцять гривень) як залишок суми за придбаний нею будинок та земельну ділянку 06.03.2013 (а.с.7). Таким чином, зі змісту вказаних розписок не вбачається ні факту отримання в борг відповідачем зазначених грошових сум, ні дати їх отримання, а підтверджуються доводи представника відповідача, що вказані кошти виплачувались відповідачем як аванс за договорами купівлі-продажу належних позивачу житлового будинку та земельної ділянки (а.с.8,9.14). Як вбачається зі змісту позовної заяви, а також довідки адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС України УДМС України в Київській області відповідач зареєстрована з 19.12.2012 року та проживає за вказаною позивачем адресою: [ADDRESS], тобто в будинку, який належав позивачу [PERSON], що підтверджується нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу житлового будинку від 18 липня 2008 року, реєстровий номер [NUMBER] та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 01.08.2008 року (а.с.2,8,9,34,) Як встановлено в судовому засіданні дослідженням наданих представником відповідача оригіналів нотаріально посвідчених договорів купівлі продажу земельної ділянки та житлового будинку від 06 березня 2013 року, копії яких долучені до матеріалів справи, 06 березня між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] були укладені та посвідчені приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Меленною Т.К., договір купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER] площею 0,1200 га, яка розташована в [ADDRESS], цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, реєстровий №578, а також договір купівлі-продажу житлового будинку [NUMBER] з надвірними будівлями та спорудами,що знаходиться в [ADDRESS], реєстровий №575 (а.с.47,48). Згідно з п.5,6 вищезазначеного Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 06 березня 2013 року, реєстровий № 578, цей продаж вчинено за 247180 гривень, які покупець сплатила повністю продавцю до підписання цього договору; продавець своїм підписом під цим договором підтверджує факт повного розрахунку за продану земельну ділянку, одержання від покупця грошей у сумі 247180 гривень та відсутність по відношенню до неї будь-яких претензій фінансового характеру (а.с.47). Згідно з п.6 вищезазначеного Договору купівлі-продажу житлового будинку від 06 березня 2013 року, реєстровий № 575, цей продаж вчинено за 158960 гривень, які продавець отримав повністю від покупця до підписання цього договору (а.с.48). Даючи оцінку дослідженим в судовому засіданні доказам, суд прийшов до висновку, що між сторонами виникли договірні правовідносини за договором купівлі продажу земельної ділянки та за договором купівлі-продажу житлового будинку, в зв'язку з чим посилання позивача в обґрунтування заявлених ним вимог щодо стягнення суми боргу на вимоги ст.ст.1046,1047, 1048 ЦК України, які регулюють правовідносини договору позики, є безпідставними. Відповідно до вимог ст..655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно з вимогами ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Таким чином, усі істотні умови мали бути передбачені укладеними між сторонами договорами купівлі-продажу нерухомого майна, зі змісту яких судом встановлено, що обумовлені сторонами грошові суми за продаж належних позивачу земельної ділянки та житлового будинку відповідачем були сплачені до підписання цих угод (а.с.47,48). Відповідно до вимог ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом ч.1-3 ст.545 ЦК України прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Виходячи з вищенаведених вимог чинного законодавства, суд прийшов до висновку, що наявність у відповідача нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку від 06.03.2013 підтверджує виконання нею свого обов'язку по оплаті коштів за придбані земельну ділянку та житловий будинок. Надані позивачем вищезазначені боргові розписки відповідача від 18.12.2012 року та від 06.03.2013 не спростовують цих висновків суду, оскільки за своїм змістом не суперечать дослідженим в судовому засіданні нотаріально-посвідченим договорам купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку, укладеним в день видачі другої за часом розписки, що не виключає можливості виконання своїх зобов'язань відповідачем в день укладення та нотаріального посвідчення договорів, а також, враховуючи вимоги ч.1 ст.220 ЦК України щодо наслідків недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, оскільки усі істотні умови, в тому числі щодо ціни та порядку внесення оплати за придбане нерухоме майно, мають бути зазначені в нотаріально посвідченому договорі. Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку, що в задоволенні заявлених позовних вимог слід відмовити, в зв'язку з чим понесені позивачем витрати по сплаті судового збору в сумі 554 гривні 64 копійки (а.с.1) відшкодуванню не підлягають. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України підлягають частковому відшкодуванню за рахунок позивача понесені відповідачем та документально підтверджені судові витрати на правову допомогу (а.с.57), а саме: з урахування граничних розмірів, встановлених ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розміру мінімальної заробітної плати встановленої ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» та часу участі адвоката в судових засіданнях - в розмірі 487 гривень 20 копійок ( 1218 грн. х40%х1год.=487,20грн.) На підставі викладеного,

Outcome: approved