Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-15 00:00:00

24.12.2013 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про розподіл майна та визнання права власності на майно до відповідача [PERSON], в якій просила: 1. Визнати за [PERSON] право приватної власності на речі побутового призначення за переліком, зазначеним у позові, та автомобіль Daewoo Sens, номерний знак [NUMBER], 2005 року випуску, кузов Y6DT1311050246307, на загальну суму 72510,00 грн; 2. Визнати за [PERSON] право приватної власності на речі побутового призначення за переліком, зазначеним у позові, на загальну суму 52770,00 грн; 3. Визнати за [PERSON] та [PERSON] право спільної сумісної власності на нерухоме майно житловий будинок, що знаходиться за адресою: м. Харків, провулок Ватутіна, буд. 4, рівними частками, у розмірі 1/ 2 за [PERSON] та у розмірі 1/ 2 за [PERSON] В обґрунтування своїх вимог вказала, що 30.01.1993 року між нею та [PERSON] було укладено шлюб, під час шлюбу було набуте спільне майно, яке знаходиться за адресою: м. Харків, провулок Ватутіна 4, у звязку з чим воно підлягає поділу. Позивач протягом всього часу з моменту реєстрації шлюбу працювала, матеріально забезпечувала подружжя та надавала гроші для придбання майна. При цьому, відповідач не мав постійного заробітку, гроші на утриманні сімї та будинку не надавав. Крім цього, велику кількість майна, у тому числі автомобіль, було придбано у кредит, який сплачувався позивачкою. Посилаючись на положення ст.70 СК України позивачка вважає, що є підстави для відступлення засад рівності часток подружжя, приймаючи до уваги, що відповідач не дбав про матеріальне забезпечення сімї. Крім того, до шлюбу позивачці було надано для проживання однокімнатну квартиру №38 по Стадіонному проїзду, буд.10/1 в м. Харкові, в якій в подальшому за її згодою були зареєстровані чоловік та донька. Під час шлюбу [PERSON], її чоловік [PERSON] та донька [PERSON] приватизували квартиру за адресою: [ADDRESS], після чого вказана квартира ними була продана відповідно до договору купівлі-продажу від 28.08.1998 року. Разом з тим, на момент продажу квартири відповідач мав у особистій приватній власності житловий будинок, за адресою: м. Харків, провулок Ватутіна 4, який на момент отримання ним права власності на нього перебував у ветхому стані, складався з двох кімнат загальною площею не більше 60 кв.м. та потребував капітального ремонту. Тому, всі кошти від продажу квартири були витрачені на його поліпшення. Також, в подальшому за кошти позивача зазначений житловий будинок добудовувався, поліпшувався та в ньому проводився капітальний ремонт. При цьому, відповідач грошові кошти на здійснення будівельних та ремонтних робіт не надавав, особистої участі у покращенні будинку та поліпшенні його стану не здійснював. Отже, під час подружнього життя позивачкою, за кошти, що належали їй особисто, було здійснено істотне поліпшення стану нерухомого майна, що належить відповідачу на праві особистої приватної власності, наслідком чого стало істотне збільшення вартості вказаного житлового будинку. Посилаючись на положення ч.1 ст.62 СК України позивачка [PERSON] вважає, що житловий будинок, за адресою: м. Харків, провулок Ватутіна 4, який є особистою приватною власності відповідача, став обєктом права спільної сумісної власності подружжя і за нею повинно бути визнано 1/ 2 частку вказаного майна. Відповідач по справі надав суду заперечення на позов, в яких просив відмовити [PERSON] в її позові в повному обсязі. В обґрунтування своїх вимог вказав, що шлюб розірвано 21.01.2014 року, а позивач не проживає в його будинку з 05.04.2013 року та вони не ведуть спільне господарство. На момент розірвання шлюбу ніяких суперечок щодо їх майна не було, вони домовилися з позивачкою, що вона забирає все майно, окрім, автомашини, на якій він постійно працював та заробляв кошти для сімї. Тому, позивач забрала все майно. Частина речей, як позивач перелічила у прохальній частині позовної заяви були у нього до реєстрації шлюбу. Щодо купівлі автомобіля вказав, що після продажу мікроавтобуса вони взяли кредит, який оформили на позивачку, так як вона була на той момент офіційно працевлаштована, і придбали спірний автомобіль. При цьому, зазначає, що він постійно працював та заробляв для сімї. Крім цього, вважає, що не підкріплюється нормами права твердження позивачки про те, що під час подружнього життя нею було здійснено істотне поліпшення житлового будинку, частина якого належить відповідачу на праві особистої власності, що це було зроблено за кошти, що належали їй особисто документально не підтверджується. Більш того, капітального ремонту будинку не було, він сам здійснював необхідний ремонт, будинок як був двох кімнатний, так і залишився, ніякого істотного збільшення вартості будинку завдяки ремонтних робіт не має. 07.04.2014 року [PERSON] (відповідач за первісним позовом) звернувся через канцелярію суду з зустрічним позовом до [PERSON] про розподіл майна подружжя (позивач за первісним позовом), в якій просив: - визнати сумісною власністю подружжя речі, побутового призначення за переліком, зазначеним у позові; - визнати за ним право власності на автомобіль та речі, побутового призначення за переліком, зазначеним у позові; - стягнути з [PERSON] на свою користь грошову компенсацію у розмірі 17513,00 грн. у рахунок привласненого [PERSON] спільно нажитого майна. В обґрунтування своїх вимог за зустрічним позовом вказав, що позивач вивезла всі цінні речі, перелік яких наведено у заяві, загальна вартість яких складає 57563,00 грн. На даний час йому не відомо де знаходять ці речі, тому спільне користування ними неможливе. Так, він звернувся з заявою про вчинення злочину в порядку ст. 124 КПК України від 12.03.2014 року до Фрунзенського РВ ГУМВС України в Харківській області, в якій просив порушити кримінальне провадження у відношенні його колишньої дружини [PERSON], яка вчинила шахрайські дії, а саме: вивезла з його будинку всі цінні речі. Копія заяви міститься у матеріалах справи (а.с. 172-173 том 1). Враховуючи зазначене, [PERSON] вважає можливим припинити його право власності на вказану частку майна з грошовим відшкодуванням на його користь майна, на яке він претендує. При цьому, вважає, що автомобіль слід залишити йому через те, що він необхідний йому для здійснення професійної роботи у таксі і є єдиним джерелом його заробітку та існування. Крім цього, вказує,. що позивач не набувала, не добудовувала і не ремонтувала житловий будинок, який є його особистим майном. Також, просить залишити за ним зазначений у заяві перелік речей, вартість яких становить 22537,00 грн. Тому, оскільки різниця у вартості майна, яке забрала позивач і майна, на яке він претендує, складає 35026,00 грн, вважає за необхідне стягнути з неї на його користь половину вартості вивезеного майна, що становить 17513,00 грн. Відповідач надав суду заперечення від 29.04.2014 року на позовну заяву, в яких повторно просив суд відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічну позовну заяву, в обґрунтування чого послався на те, що перелік майна, зазначений позивачкою у позові та його вартість не відповідають дійсним обставинам справи. Практично все майно, що було нажито у шлюбі, позивач забрала з собою. Щодо частини майна, то згідно наданого суду переліку воно є старим і придбаним до укладення шлюбу. Так, позивач у пунктах 1-3, 17, 27, 30, 40, 42, 43, 45, 46, 47, 50, 55, 59, 60, 63, 65-70, 81, 85, 91, 93, 100, 102, 104, 106, 107, 111, 112, 122, 125, 146, 162, 186 переліку майна у позові, вартість якого за оцінкою позивачки становить 15450,00 грн., зазначила майно, яке було придбано до укладення шлюбу (доказів придбання цого майна у період шлюбу позивачка не надала) і не представляє на сьогодні ніякої цінності за віком використання. Майно, зазначене під пунктами 10,18,25,31,97,99,135,136 на суму 7750,00 грн є меблями, які коштують значно менше, оскільки були зроблені ним власними руками частково зі старих матеріалів. Майно, зазначене у пунктах 44, 64, 96, 110, 111, 114, 123, 133, 134, 138, 139, 143, 152-154, 156, 157, 167, 170, 176-178, 213 на суму 10000,00 грн. є особистим майном позивачки, яке придбане до шлюбу, на яке він не претендує, не може бути предметом даного спору. Інше майно, яке відповідач перелічив у своїх запереченнях, як він зазначає, є взагалі не існує. Крім цього, вказує, що доводи позивачки про те, що поліпшення будинку здійснювалося за кошти від продажу належної подружжю квартири не відповідають дійсності, так як вони були витрачені на придбання автомобіля. Також, суду не надано доказів, що за час проживання будинок підлягав капітальному ремонту або був перепланований та добудований, чи збільшився у розмірі. Всі добудови були зроблені лише іншим співвласником будинку, його братом. 09.11.2017 року позивач звернулася до суду з додатковими поясненнями, в яких зазначила, що відповідачу [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого 06.11.1991 року 12-ю Харківською державною нотаріальною конторою, належить право власності на 46/100 часток житлового будинку з надвірними будівлями № 4 по пров. Ватутіна в м. Харкові. Оскільки і розмір, і вартість вказаного майна, яке належало відповідачу, значно збільшилися за рахунок спільних коштів подружжя, це майно є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, і за [PERSON] та [PERSON] повинно бути визнано по 1\\2 частині цього майна. Також, відповідач не надає будь-яких доказів для спростування того, що ці поліпшення здійснювалися за рахунок його особистих коштів. Ухвалою суду від 24.01.2014 року відкрито провадження у справі та призначено по справі попереднє судове засідання. Ухвалою суду від 27.02.2014 року справу призначено до розгляду в судовому засіданні. Ухвалою суду від 01.04.2014 року зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ спільного сумісного майна подружжя прийнято до сумісного розгляду та обєднано в одне провадження із первісним позовом [PERSON] Ухвалою суду від 08.05.2014 року заяву представника про забезпечення позову задоволено частково; накладено арешт на нерухоме майно, а саме: на 46/100 частин житлового будинку №4 по вул. Ватутіна в м. Харкові, та рухоме майно автомобіль «DAEWOOSENS», реєстраційний номер [NUMBER]. Ухвалою суду від 10.12.2014 року накладено арешт на рухоме майно, розташоване за адресою: м. Харків, провулок Ватутіна 4. Ухвалою суду від 23.01.2015 року у справі призначено судову товарознавчу експертизу, провадження у справі зупинено на час проведення експертизи. Ухвалою суду від 14.08.2015 року у звязку з вирішенням питання про витребування доказів поновлено провадження по цивільній справі та справу призначено до судового засідання. Ухвалою суду від 07.06.2016 року по справі призначено судову авто товарознавчу експертизу та судову будівельно-технічну експертизу, провадження у справі на час виконання яких зупинено. Ухвалою суду від 15.06.2018 року закрито провадження по цивільній справі за первісним позовом [PERSON] в частині позовних вимог щодо визнання за [PERSON] та за [PERSON] права приватної власності на предмети побутового призначення - у звязку з відмовою від позову, а також закрито провадження по цивільній справі за зустрічним позовом [PERSON] частині позовних вимог про визнання сумісною власністю подружжя та визнання за [PERSON] в порядку поділу майна подружжя права власності на наступне майно, а саме: компютерної тумби вартістю 100 грн., акваріуму вартістю 200 грн., водонагрівального бойлеру вартістю 500 грн., газового обладнання вартістю 1000 грн., кухонної шафи вартістю 500 грн., витяжки вартістю 100 грн., телевізору СОНІ вартістю 500 грн. - у звязку з відмовою від позову. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] зводяться до наступних: - визнати за [PERSON] право приватної власності на автомобіль DAEWOO SENS, 2005 року випуску; - визнати право спільної сумісної власності на 46/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями № 4 по пров. Ватутіна в м. Харкові та визнати за [PERSON] та [PERSON] по 1/ 2 частини від вказаного майна. Від іншої частини позовних вимог позивач [PERSON] відмовилася. При цьому, остаточними позовними вимогами [PERSON] є: - визнати сумісною власністю подружжя новий стаціонарний компютер вартістю 5000 грн.; - ксерокс Самсунг вартістю 1500 грн.; - новий ноутбук ASUS вартістю 3600 грн; - новий кухонний комбайн вартістю 3800 грн.; - пральна машинка HOTPOINT ARISTON ВАРТІСТЮ 4733 грн.; - прилад для приготування мант вартістю 200 грн.; - електрична сковорода вартістю 900 грн.; - праска вартістю 500 грн.; - фен вартістю 200 грн.; - блендер вартістю 700 грн.; - праска для волосся вартістю 200 грн.; - вафельниця вартістю 350 грн.; - мельхіорові столові прибори 58 одиниць вартістю 3500 грн.; - подушки 4 шт. вартістю 280 грн.; - жаровня 2 шт. вартістю 200 грн.; - пледи 3 шт. вартістю 600 грн.; - посуд на суму приблизно 2000 грн.; - постільна білизна вартістю 1500 грн.; - мікрохвильова піч вартістю 800 грн.; - золоті вироби на загальну суму приблизно 25000 грн.; - автомобіль Daewoo Sens, номерний знак [NUMBER], вартістю 19637 грн.; - визнати за ним право власності на автомобіль DAEWOO SENS, 2005 року випуску. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні, як окремо, так і в цілому з точки зору належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємного звязку, всі докази по справі суд прийшов до наступних висновків. Перш ніж перейти до дослідження та оцінки доказів по справі і встановлених на їх підставі обставин, суд зауважує, що у відповідності з принципом змагальності, обовязок доказування покладений на сторін у справі, тому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено наступні обставини справи. Заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова у справі №645/11273 шлюб, зареєстрований між [PERSON] та [PERSON] 30.01.1993 року відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції, актовий запис №70, розірвано. В мотивувальній частині рішення суду зазначено, що подружні відносини між сторонами припинилися 05.04.2013 року , відповідач зібрала свої речи та пішла з дому, з цього часу не бажає проживати з [PERSON] Р,В. однією сімєю, з цього часу сторони спільний бюджет та спільне господарство не ведуть. Частиною 1 ст. 57 СК України визначено перелік майна, яке є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Згідно з вимогами цієї статті 57 СК України, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до ст. 60 СК України, майно,\~набуте подружжям\~за час\~шлюбу,\~належить дружині\~та чоловікові\~на праві\~спільної сумісної\~власності незалежно\~від того,\~що один\~з них\~не мав\~з поважної\~причини (навчання,\~ведення домашнього\~господарства,\~догляд за\~дітьми,\~хвороба тощо)\~самостійного заробітку\~(доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Проаналізувавши вищевказані положення законодавства, з метою зясування юридичної природи, набутого сторонами по справі під час шлюбу майна, та його належності до спільної сумісної власності приватної власності сторін чи особистої приватної власності сторін, суд вважає за необхідне визначити джерела отримання доходу (грошових коштів) сторонами у справі. На підтвердження того факту, що під перебування сторін по справі у зареєстрованих шлюбних відносинах позивач працювала та отримувала заробітну плату нею додано до позовної заяви наступні письмові докази у справі: -копію трудової книжки серії БТ-ІІ №2766281; -довідки про доходи, відповідно до яких загальна сума доходів за періоди з 01.01.2005 року по 03.05.2007 року та з 31.01.2008 року по 31.05.2011 року становить 38600,00 грн; з травня 2007 року по грудень 2008 року 10210,00 грн; з червня 2011 року по листопад 2013 року 35323,00 грн. Разом з тим, в якості підтвердження одержання відповідачем [PERSON] під час перебування у шлюбі доходу надано наступні докази у справі. Відповідно до копії свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії В02 №221556, 28.04.2006 року була проведена державна реєстрації [PERSON] як фізичної особи-підприємця. 21.09.2006 року [PERSON] державною інспекцією на автомобільному транспорті Міністерства транспорту та звязку [PERSON] було видано ліцензію серії АВ №198222 на здійснення виду господарської діяльності: надання послуг з перевезення пасажирів та їх багажу на таксі, а саме виду робіт: внутрішні перевезення пасажирів та їх багажу на таксі, строком дії до 22.09.2006 року. Також, [PERSON] до вказаної ліцензії 28.09.2006 року було видано ліцензійну картку серії АА №113401, строком дії до 21.09.2011 року, на легковий автомобіль марки DAEWOOSENS, реєстраційний номер [NUMBER], 2005 року випуску. Згідно з відомостями з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДФС України про суми виплачених доходів, [PERSON] за перший квартал 2005 року було виплачено 786 грн.; за другий квартал 2005 року 435,00 грн.; за третій квартал 2005 року 436,15 грн.; за четвертий квартал 2005 року 336,00 грн.; за перший квартал 2006 року 21,00 грн.; за другий квартал 2006 року 29,75 грн.; за другий квартал 2008 року 540,00 грн. З зазначеного вбачається, що як позивач, так і відповідач під час перебування у шлюбних відносинах отримували самостійний заробіток (дохід). При цьому, відповідно до приписів ч. 2 ст. 61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Крім цього, суд вважає доцільним дослідити юридичну сутність грошових коштів, отриманих позивачем [PERSON] за кредитними договорами. Судом встановлено, що 30.08.2005 року між АППБ «Аваль» та [PERSON] було укладено кредитний договір №014/02-1/1460-05, за яким позивач по справі отримала, призначений для використання на споживчі цілі, кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 34425,00 грн. При цьому, на підтвердження факту внесення позивачем окремих платежів у якості погашення заборгованості за кредитним договором до позовної заяви додано копії квитанцій (а.с. 31-40, том 1), з яких вбачається, що платником [PERSON] на рахунок отримувача ХОД АППБ «Аваль» в рахунок часткового погашення кредиту вносилися платежі у відповідних розмірах. Відповідно до копії кредитного договору №835/10-42/1/4-264 від 18.11.2004 року, укладеного між АКБ СР «Укрсоцбанк» та [PERSON], позивач отримав грошові кошти в сумі 3298,00 грн. на наступні цілі: для придбання компютерної техніки, окремі платежі в рахунок погашення заборгованості за яким були здійснені саме ним, що підтверджується копіями квитанцій (а.с. 52-53 том 1). Також, до позовної заяви додано копію договору кредиту 08 №835/10-42/1/4-040 від 05.02.2004 року, укладеного між АКБ СР «Укрсоцбанк» та [PERSON], за яким позивач отримала кредит у сумі 3748,00 грн для придбання таких речей: TV 21 SamsungCS-21K9? TV 21 SonyKV-21FQ10, пил.BoschBSA2602 та турбощітка, які були придбані [PERSON], що підтверджене копією накладної №25/4666. При цьому, встановлено, що окремі платежі в рахунок погашення заборгованості за вказаним договором були здійснені саме позивачем по справі, що вбачається з наданих копій квитанцій (а.с. 49-51 том 1). Згідно договору кредиту від 01.10.2010 року, укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON], остання отримала строковий кредит у сумі 1029,00 грн на придбання товару (а.с. 53-54 том 2). Визначаючи юридичну суть, отриманих на підставі вказаних договорів кредиту грошових коштів, суд бере до уваги нижче викладені положення чинного законодавства. За ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина четверта\~статті 65 СК України\~встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Отже, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов'язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім'ї. При цьому,\~у своїй\~постанові від\~27.04.2016\~року у\~справі №4-486цс16\~Верховний суд\~України зазначив,\~що для правильного вирішення справи необхідно встановити за рахунок кого з подружжя здійснювалося погашення їх спільного боргу та чи не вносились відповідачкою її особисті кошти в рахунок погашення кредитного зобов'язань. Відповідно до п. 24 постанови Пленуму, не належить до спільної сумісної власності майно набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Таким чином, враховуючи наведене, суд приходить до висновку про необґрунтованість та безпідставність доводів позивача щодо придбання спірного майна за рахунок особистих коштів, так як з матеріалів справи вбачається, що кредитні договори укладалися з метою придбання спірного автомобіля та речей побутового вжитку, які використовувалися сторонами під час перебування у шлюбі, тобто в інтересах сімї, а тому і права та обовязки, що виникли на підставі вказаних договорів, є обєктом права спільної сумісної власності сторін. В той же час позивачем [PERSON] не надано доказів, які б підтверджували внесення нею всіх в рахунок погашення заборгованості за відповідними договорами кредиту, у тому числі за рахунок її особистих коштів. Крім цього, суд відзначає, що у сімейному праві діє презумпція належності заробітної плати або іншого доходу одного з подружжя до спільної сумісної власності, якщо не надано доказів протилежного. Крім цього, конструкція норми\~ст. 60 СК України\~свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійснимта поділ спільного майна подружжя» від\~21.12.2007\~№\~11 (далі постанова Пленуму), поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК. Статтею 69 СК України встановлене право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. За ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно,\~що є\~об'єктом\~права спільної\~сумісної власності\~подружжя,\~ділиться між\~ними в\~натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно п. 23 постанови Пленуму, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Щодо вимоги відповідача [PERSON] про визнання права сумісної власністю подружжя на речі побутового вжитку суд виходить з наступного. На підтвердження факту придбання окремих речей побутового вжитку , у матеріалах справи містяться копії відповідних документів (а.с. 41-47, том 1, а.с. 58-62, 64-65, 67-71, 75 том 2). Пунктом 24 постанови Пленуму визначено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Отже, предметом поділу під час судового розгляду справи може бути лише майно, яке наявне у сторін по справі або у третіх осіб в натурі. Однак, 15.06.2018 року у судовому засіданні позивач [PERSON] на питання суду щодо місця знаходження рухомих речей, перелік яких наведений у прохальній частині позовної заяви, які є предметом спору між сторонами, пояснила, що вона їх не вивозила і вони знаходяться у житловому будинку за адресою: м. Харків, вул. Ватутіна 4, при цьому, відповідач [PERSON] надав пояснив суду, що відповідні речі позивач забрала, він їх не має та їх місцезнаходження йому не відоме. Позивачка вказувала, що визнає факт вивезення золотих прикрас, зазначених [PERSON] в зустрічній позовній заяві, проте обґрунтовано посилалася, що у відповідність до положень ч.2 ст.57 СК України, вказані коштовності є її особистою приватною власністю. Надана з боку відповідача [PERSON] копія заяви про порушення кримінальної справи відносно позивачки [PERSON], спрямована ним 12.03.2014 року до органів поліції, тобто після подання позивачкою позову до суду, беззаперечним доказом підтвердження його доводів щодо заволодіння [PERSON] спірним майном служити не може. Допитані в судовому засіданні за клопотанням відповідача свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] підтвердити конкретні ознаки речей, які вивозила позивачка з будинку не можуть, допитана як свідок донька сторін [PERSON] підтвердила суду пояснення позивачки, що під час виїзду її та матері вони вивозили з будинку виключно свою одежу. Крім того, позивачка [PERSON] посилалася на те, що частина майна, що зазначена у зустрічному позові [PERSON], як майно, що підлягає поділу в якості спільної сумісної власності подружжя, було виявлено саме за адресою проживання відповідача: м. Харків, пров. Ватутіна, 4, а саме пральна машина, подушки, пледи, посуд, постільна білизна. В той же час відповідач [PERSON] вказував, що це інші речі побуту, придбані ним після виїзду позивачки. За таких обставин суду не надані доказі щодо часу придбання вищезазначеного майна, дані про його індивідуальні родові ознаки, вартість. Тому, суд вважає, що вимоги позивача про визнання права спільної сумісної власності на спірні речі побутового вжитку, які є предметом судового розгляду, не підлягає задоволенню, оскільки сторонами по справі не надано доказів, з яких би вбачалася їх реальна наявність, а у судовому засіданні кожна зі сторін заперечувала факт перебування відповідних речей у їх володінні та стверджувала про те, що їм невідоме їх місцезнаходження. Щодо вимог сторін у справі про визнання за кожним з них права приватної власності на придбаний під час шлюбу автомобіль DAEWOO SENS, 2005 року випуску, суд бере до уваги наступні обставини справи. 30.08.2005 року за власником [PERSON] (позивач по справі), у день укладення нею кредитного договору з метою отримання грошових коштів на споживчі цілі, було зареєстровано транспортний засіб, легковий автомобіль марки DAEWOOSENS, реєстраційний номер [NUMBER], 2005 року випуску, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії КХС №546931. Даний автомобіль, враховуючи, що судом не було встановлено обставин, які б свідчили про придбання його за особисті кошти одного з подружжя, є обєктом права спільної сумісної власності. Згідно висновку №76-127 експертного авто товарознавчого дослідження з оцінки транспортного засобу, складеного 13.03.2014 року Харківським обласним фондом забезпечення безпеки дорожнього руху ТОВ «Сігнал», ринкова вартість автомобіля DAEWOOSENS, реєстраційний номер [NUMBER], на дату оцінки складає 19637,00 грн. Відповідно до висновку судової авто товарознавчої експертизи №11008, складено 01.03.2017 року Харківським НДІСЕ ім. Засл. проф. [PERSON], ринкова вартість автомобіля «DAEWOO Sens», реєстраційний номер [NUMBER], визначена за матеріалами справи, на момент проведення експертизи, складає 57937,50 грн; ринкова вартість автомобіля, визначена за матеріалами справи, на січень 2014 року, складає 32157,63 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 183 ЦК України, автомобіль є неподільною річчю, оскільки у разі його поділу буде втрачене його цільове призначення. Згідно приписів ч.ч. 2,4,5 ст. 71 СК України, неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених\~Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником. Отже, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв'язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання однією стороною у справі своїх зобов'язань перед іншою. Крім того, відповідно до частини третьої\~статті 370 ЦК України\~виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга\~статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Отже, в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п'ятою\~статті 71 СК України\~дій щодо попереднього внесення\~\~відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Також, пунктом 25 постанови Пленуму передбачено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. Зазначених правових висновків дійшов і Верховний суд України у своїй постанові від 30.03.2016 року у справі №6-2811цс15. Таким чином, враховуючи те, що автомобіль є спільною сумісною власністю сторін, як такий, що придбаний під перебування їх у шлюбі за спільні кошти; є неподільною річчю, а тому не може бути реально поділений між сторонами; жодна з сторін не вчинила передбачених ч. 5 ст. 71 СК України\~дій щодо попереднього внесення\~\~відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду та від жодної з сторін не надходило згоди на отримання такої компенсації, навіть після відповідних розяснень з боку, суд приходить до висновку про необхідність відмови у визнанні за кожною з сторін права приватної власності на нього та визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності на автомобіль у розмірі 1/2 його ідеальної частки кожному без його реального поділу, залишивши його у їх спільній частковій власності. Разом з тим, суд критично ставиться до доводів відповідача [PERSON] про визнання лише за ним права приватної власності на автомобіль з огляду на те, що він необхідний йому для здійснення професійної роботи у таксі і є єдиним джерелом його заробітку та існування. Положеннями ч. 3 ст. 71 СК України встановлено, що речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності.\~ Однак, як на момент звернення до суду, так і в процесі судового розгляду справи відповідачем не було надано доказів на підтвердження того, що він використовує автомобіль у своїй професійній діяльності. Щодо вимог позивача про визнання за [PERSON] та [PERSON] на підставі ч. 1 ст. 62 СК України права спільної сумісної власності на спірний житловий будинок, у розмірі 1/ 2 частки за кожним з них, оскільки за час шлюбу він істотно збільшився у своїй вартості, суд зазначає наступне. Статтею 62 СК України передбачені випадки виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало дружині, чоловікові. Так, згідно ч. 1 цієї статті, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до роз'яснень, наданих у пункті 5\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок»\~будинок, який належав одному з подружжя, може бути визнаний спільним майном подружжя, якщо в період шлюбу істотно збільшилась його цінність внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох.\~ 06.11.1991 року [PERSON] отримав від [PERSON] за договором дарування, який було зареєстровано у реєстрі за №1-5609, у дар жилий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою м. Харків, провулок Ватутіна №4. Згідно даного договору, на земельній ділянці площею 891,00 кв.м. знаходиться жилий будинок літ. А-1, деревяний, обкладений цеглою, жилою площею 48,0 кв.м., та надвірні будівлі при ньому: вбиральня літ. Г, льох літ. Е, огорожа №І-3, водопровід №4, два гаражі літ. М.И, 2 сараї літ. З,Л, літня кухня. При цьому, [PERSON] за договором дарування від 05.11.1991 року отримав у дар від [PERSON] 54/100 частин цього ж житлового будинку. Отже, спірна частина житлового будинку у межах, визначених станом на момент укладення договору дарування є особистою приватною власністю відповідача [PERSON] Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28.10.1992 року у справі №2-1260/92 р. на користь [PERSON] виділено 415 кв.м. земельної ділянки з боку будинку №6 з окремим виїздом на провулок Ватутіна в м. Харкові, а на користь [PERSON] виділено 472 кв.м. земельної ділянки з боку будинку №2 з окремим виїздом на провулок Ватутіна в м. Харкові. З листа відповіді Департаменту містобудування, архітектури та генерального плану Вконавчого комітету Харківської міської ради від 14.03.2014 року №599/0/22-14 на запит суду вбачається, що відповідно до інформації КП «Харківське БТІ» від 26.02.2014 року №1379, згідно з матеріалами обліку станом на 31.12.2012 року, право власності на житловий будинок з надвірними будівлями по провулку Ватутіна 4 зареєстровано за [PERSON] у розмірі 54/100 частин та [PERSON] у розмірі 46/100 частин. На підтвердження своїх доводів про вкладення позивачем у розбудову та поліпшення спірного житлового будинку грошових коштів, внаслідок чого він істотно збільшився у своїй вартості, суду надано письмові докази по справі, з яких встановлено, що рішенням Виконавчого комітету Комінтернівської районної ради народних депутатів «Про надання житлової площі громадянам, що перебувають на квартирному обліку при виконкомі» від 28.01.1992 року №26-10 вирішено надати житлову площу громадянці [PERSON] однокімнатну квартиру гостинного типу №38 по Стадіонному проїзду 10/1. В подальшому квартира за вказаною адресою була приватизована сторонами по справі та [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 10.07.1998 року, згідно якого зазначеним особам квартира належить на праві спільної сумісної власності. На підставі договору купівлі-продажу від 28.08.1998 року співвласники в рівних частинах кожний продали дану квартиру за суму 2400,00 грн. Отримані від продажу квартири гроші кожна зі сторін по справі отримала в рівних частинах. За таких обставин посилання позивачки [PERSON] щодо витрачання саме її особистих коштів від продажу квартири є хибними. За змістом ст. 62 СК України особисте майно дружини, чоловіка може бути визнане об'єктом права спільної сумісної власності подружжя за наявності сукупності таких умов, як істотність збільшення вартості майна, збільшення такої вартості саме за час шлюбу, а також за наявності спільних трудових чи грошових затрат обох з подружжя або затрат другого з подружжя. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкту в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також і визначена на час розгляду справи ринкова вартість будинку не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкту. Таких правових висновків дійшов Верховний суд у своїй постанові від 25.04.2018 року у справі №335/11145/15-ц. Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи №7073, складеного 15.02.2017 року Харківським НДІСЕ ім. Засл. проф. [PERSON]: 1. Вартість поліпшень, проведених в будинковолодінні по пр. Ватутіна 4 в м. Харкові, починаючи з 1994 року по 05.04.2013 року в частині, що перебувала у фактичному користуванні подружжя [PERSON] та [PERSON], складає 96066 грн. 2. Частка поліпшень, проведених в будинковолодінні, починаючи з 1994 року по 05.04.2013 року в частині, що перебувала у фактичному користуванні подружжя [PERSON] та [PERSON], а саме: прибудови літ. «а4», навісу літ. «С», огорожі літ. «№5», воріт літ. «№6», огорожі літ. «№8» по відношенню до вартості домоволодіння складає 29/100 частини. 3. Частка [PERSON] в будинковолодінні у звязку із здійсненням вказаних поліпшень збільшилась та складає 86/100 частини. Частка [PERSON] в будинковолодінні збільшилась на 96066,00 грн. 4. Ринкова вартість 46/100 частин будинковолодіння, що належить [PERSON] на час звернення [PERSON] із позовом у січні 2014 року, в цінах лютого 2017 року складає 568575,00 грн. 5. Визначити ринкову вартість 46/100 частин будинковолодіння, що належить [PERSON], на січень 1993 року не надається можливим у звязку з відсутністю методик оцінки нерухомого майна та аналогів продажів даних обєктів. З дослідної частини висновку експерту встановлено, що відповідно до даних технічного паспорту станом на 14.03.2016 року, починаючи з 1994 року по 05.04.2013 року в частині житлового будинку, що знаходиться за адресою: м. Харків, провулок Ватутіна 4, що перебувала у фактичному користуванні подружжя [PERSON] та [PERSON], були побудовані будівлі: прибудова літ. «а4», навіс літ. «С», огорожа літ. «№5», ворота літ. «№6». При цьому, у судовому засіданні судовий експерт визнала, що огорожа літ. «№8» була помилково зазначена нею у дослідній частині висновку. В той же час в матеріалах справи наявний технічний паспорт на будинок індивідуального житлового фонду, що знаходиться за адресою: м. Харків, провулок Ватутіна №4, складений станом на травень 1988 року, та технічний паспорт на цей же житловий будинок, власником 46/100 частин якого є [PERSON]В, виготовлений станом на 14.03.2016 року, інвентаризаційна справа № 65010, яким користувався судовий експерт під час проведення експертизи, з яких вбачається, що після 30.01.1993 року ( тобто після реєстрації шлюбу між сторонами ) до частини будинку, яка перебувала у фактичному користуванні [PERSON], було прибудовано : прибудова а-4 (самочинна споруда), прибудова а-7 (самочинна споруда), навіс С, огорожа №5, ворота №6 та а-7 (а.с. 124 том 1 та а.с. 312 том 2). Вказані обставини не заперечували сторони по справі. В ході експертизи було визначено вартість житлового будинку без урахування будівель та споруд, які побудовані після 1991 року, тобто на момент придбання [PERSON] частини житлового будинку з надвірними спорудами у власність, яка складає 239006,00 грн., а також вартість будинку з надвірними спорудами в цілому (з урахуванням 46/100 часток [PERSON] та 54/100 часток [PERSON]В.) станом на 14.03.2016 року 565514 грн. та на момент проведення експертизи в 2016 року з урахуванням подорожчання та інфляції 667305 грн. Крім того, експертом здійснювався підрахунок вартості будівель та споруд побудованих в частині будинку, яка перебувала у фактичному користуванні [PERSON] після 1991 року та визначення їх частки в порівнянні до житлового будинку та прибудов в цілому та ін. Разом з тим, під час допиту у судовому засіданні експерт [PERSON] підтвердила, що приміщення в житловому будинку, якими фактично користувався [PERSON] після 1991 року не вдосконалилися, ремонт відносно них проводився лише поточний, до будинку самочинно добудовувалися нежитлові споруди (прибудова а-7, прибудова а-4, навіс, огорожі ворота), сама частина житлового будинку, що належить відповідачу, в період перебування його у шлюбі з позивачкою не змінилася і не збільшилася. Крім того, експерт пояснила, що визначена вартість 46/100 частин житлового будинку, надвірних будівель по пров. Ватутіна, 4 в м. Харкові порівняльним підходом в цінах лютого 2017 року 568575 грн. не слід ототожнювати з вартістю ідеальної частки відповідача [PERSON] у праві власності за правовстановчими документами, які дорівнюють 46/100 частин, це вказана ринкова вартість тих приміщень, якими [PERSON] користується на час проведення експертизи. Враховуючи те, що, як вбачається з висновку судової будівельно-технічної експертизи, під час перебування сторін у шлюбі збільшилася лише ринкова вартість будинку, а не фактична; частина житлового будинку, яка належала відповідачу [PERSON] на момент укладення шлюбу, не змінилася і не вдосконалилися, в ній проводився лише поточний ремонт, а не капітальний, та не збільшилася його житлова площа, тобто будинок залишилася у тих же розмірах, що і на момент укладення шлюбу, а також те, що має місце лише добудова до житлового будинку частини нежитлових приміщень, яка проведена самочинно, у встановленому законом порядку в експлуатацію не введена, то у задоволенні вимоги [PERSON] про визнання частини житлового будинку з надвірними спорудами обєктом права спільної сумісної власності на підставі ст. 62 СК України у звязку з істотним збільшення його вартості слід відмовити через її недоведеність, безпідставність та необґрунтованість. Позивачка [PERSON] не позбавлена можливості стягнення з відповідача відповідної частки вартості витрат на будівельні матеріали та поліпшення, проведені за час шлюбу у будинковолодінні. Отже, первісна позовна заява та зустрічна позовна заява підлягають частковому задоволенню, а саме: в частині визнання права спільної часткової власності на автомобіль. Інші вимоги сторін у справі слід залишити без задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: partial