Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-29 00:00:00

25 липня 2018 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом. Згідно автоматизованого розподілу, зазначена справа розподілена на суддю [PERSON]. 13 серпня 2018 року позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі. 09.10.2018 року проведено повторний авторозподіл зазначеної справи, так як за інформацією, викладеною на офіційному сайті Вищої ради правосуддя суддю [PERSON]. звільнено у відставку з посади судді Красноокнянського районного суду Одеської області. Згідно повторного автоматизованого розподілу, справа розподілена на суддю Чеботаренко О.Л. та ухвалою від 10.10.2018 року прийнята до провадження. 11.10.2018 року ухвалою суду підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до розгляду справи по суті на 30.10.2018 року. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 22 лютого 2014 року вони з відповідачем зареєстрували шлюб, який за рішенням суду було розірвано 04 грудня 2015 року. 20 серпня 2014 року, в період шлюбу, народилася дитина [PERSON], який після розлучення проживав з відповідачем. 11 листопада 2015 року відповідач [PERSON] звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів на дитину та 02.12.2012 року Красноокнянським районним судом Одеської області винесено рішення, яким позов задоволено та стягнуто з нього, [PERSON], аліменти у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку та відкрито виконавче провадження в Малиновському районному в м. Одеса відділі ДВС ГТУЮ в Одеській області. У зв'язку із тим, що відповідач [PERSON] при спілкуванні з ним після погіршення відносин неодноразово повідомляла, що він не є біологічним батьком дитини ,народженої в період їх шлюбу, він звернувся до суду із позовом про оспорювання батьківства, і рішенням Красноокнянського районного суду Одеської області 01.11.2017 року його позов було задоволено. На підставі рішення суду було виключено з актового запису №193 від 27.08.2014 року відомості про позивача як про батька дитини [PERSON], [INFO]. Так як тривалий час, до винесення рішення у справі про оспорювання батьківства, він вважав себе батьком дитини та поніс у зв'язку із цим витрати, а саме: витрати на придбання ліжка вартістю 800 грн., яке зараз знаходиться у відповідача, витрати на лікування відповідача в період вагітності в лікарні м. Одеса в сумі 5000 грн., витрати у зв'язку із пологами - 700 грн., витрати на святкування першого дня народження (1 рік) дитини - 5000 грн., а також щомісяця до виповнення дитині року, за час коли вони з відповідачем проживали разом, з власної заробітної плати на утримання дитини ним витрачалося 1000 грн., а за рік - 12 000 грн. Таким чином сума витрат на дитину з його боку за цей час склала - 23500 грн., які він просив стягнути з [PERSON] Крім того ,в межах виконання рішення суду про стягнення аліментів, за виконавчим провадженням АСВП 50205584 з нього фактично утримано 2510 грн., які також підлягають стягненню з відповідача. Крім того, відповідач без його згоди віддала в борг своїй матері його власні кошти в сумі 250 доларів, що еквівалентно 6575 грн., які остання не повернула. Всього позивач просив стягнути з відповідача на його користь 32585 грн. Крім того, він просив стягнути з відповідача моральну шкоду у сумі 30 000 грн., так як він тривалий час вважав новонароджену дитину своєю, встиг «прив'язатися» до неї та важко переживав обман відповідача. Відповідач подала відзив на позов, в якому зазначила, що позов визнає частково, лише вимоги в частині стягнення загальної суми сплачених позивачем аліментів - 2510,69 грн. Всі інші вимоги [PERSON] про стягнення з неї коштів відповідач у відзиві не визнає, зазначаючи, що жодних правових підстав для задоволення таких вимог не існує. Стосовно стягнення грошових коштів у сумі 32585 грн., які позивач просить суд стягнути з відповідача як за витрати за лікування відповідача під час вагітності, пологів, святкування року дитини, харчування та утримання сина відповідача та борг матері відповідача, [PERSON] зазначає, що за час шлюбу за кошти, які були подаровані їм на весілля з [PERSON] вони придбали: холодильник, пральну машину, мікрохвильову піч, телевізор та предмети побуту, такі як постільна білизна, подушки, ковдри, пледи та інше, що після розлучення залишилося у позивача. Після народження сина [PERSON] вона за особисто зароблені кошти придбала ліжечко та матрац ,а весь пакет на пологовий будинок придбала за кошти, які їй були нараховані з місця роботи (АТ «Ощадбанк» в смт Окни) як лікарняні та народжувала вона безкоштовно. З пологового будинку її забирали батьки, де її син з народження і приписаний та після пологів вона проживала з сином у батьків, а позивач у цей час працював в м. Одеса у виправній колонії та не допомагав її фінансово. З коштів, які їй були нараховані УПСЗН у зв'язку із вагітністю і пологами, а саме 10 000 грн. одноразово та 860 грн. кожного місяця вона забезпечувала себе та дитину. З «дитячих» коштів також був відремонтований трактор позивача Т-16 на суму 2700 грн. та зроблений косметичний ремонт оселі позивача вартістю 4000 грн.. Після розірвання шлюбу, вони з позивачем вирішили, що все придбане майно залишається у позивача, а вона від нього йде із дитиною і не заявляє ніяких матеріальних претензій до нього. Також відповідачка зазначає, що в борг її матері 250 доларів США позивач не давав та жодних доказів у вигляді розписок чи договорів позики не існує. Тому відповідач вважає, що позов в частині стягнення коштів, є надуманим та безпідставним, так як позивач не зазначає жодну норму сімейного або цивільного законодавства, яка б регулювала дані спірні правовідносини та не наводить жодного належного та допустимого доказу його витрат та відповідач жодних протиправних дій стосовно [PERSON] не вчиняла. Стосовно вимог позивача про стягнення з неї моральної шкоди в сумі 30 000 грн., то вона вважає, що ніякої моральної шкоди позивачу не завдано та не існує підстав для задоволення позову, так як [PERSON] з сім'єю майже не проживав, шлюб розірвано ,коли дитині було трохи більше року, жодної участі у вихованні дитини позивач не приймав, постійної матеріальної допомоги не надавав, а тому твердження позивача про те ,що він «прив'язався» до дитини ,вважає голослівним. Також [PERSON] зазначає, що позивач ніколи не вважав [PERSON] своїм, постійно її дорікав сумнівами в своєму батьківстві та ніколи не проявляв батьківських почуттів до [PERSON]. Позивач в судовому засіданні на задоволенні позову наполягав, надавши аналогічні пояснення та доповнивши, що ніколи не кохав відповідача і одружився лише у зв'язку із тим, що відповідач запевнила його, що вагітна від нього. Відповідач позов визнала частково, погодившись, що кошти, виплачені позивачем як аліменти на її дитину [PERSON] слід стягнути з неї, так як [PERSON] не є дитиною позивача, а всі інші вимоги, на її думку, є надуманими та безпідставними, з мотивів, викладених нею у відзиві на позовну заяву. Вислухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Рішенням Красноокнянського районного суду Одеської області від 04.12.2015 року, шлюб зареєстрований 22 лютого 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби по Красноокнянському району Котовського міжрайонного управління юстиції в Одеській області, актовий запис №04, між [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], розірвано. Після розірвання шлюбу [PERSON] відновлено дошлюбне прізвище «[PERSON]». Рішення набрало законної сили 15.12.2015 року./а.с.12/. Відповідно до рішення Красноокнянського районного суду Одеської області від 02.12.2015 року, позов [PERSON] про стягнення аліментів задоволено повністю та присуджено до стягнення з [PERSON], [INFO], на користь [PERSON], [INFO], аліменти на утримання неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, до повноліття дитини, тобто до [INFO] року, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 11.11.2015 року. Рішення набрало законної сили 16.12.2015 року. /а.с.10-11/. На підставі вказаного рішення було видано виконавчий лист та відкрито виконавче провадження (АСВП 50205584) з примусового виконання і в ході проведення виконавчих дій з заробітної плати [PERSON], який працював в ОВК-14 (м. Одеса), в період з 01.06.2016 року по 15.07.2016 року утримано 2510,69 грн. в рахунок сплати аліментів./ а.с.14-15/ 02 серпня 2017 року [PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON], про позбавлення батьківських прав відносно його малолітнього сина [PERSON], [INFO]. народження, посилаючись на те, що з моменту припинення спільного проживання, відповідач втратив інтерес до сина, ніяким чином не проявляє заінтересованості в його подальшій долі, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, не спілкується із дитиною, та дитина не знає, що відповідач є його батьком, та 04.12.2017 року ухвалою Красноокнянського районного суду Одеської області, у зв'язку із відмовою [PERSON] від позову провадження у справі закрито. /а.с.13/ Рішенням Красноокнянського районного суду Одеської області від 01.11.2017 року з актового запису №193 від 27 серпня 2014 року, складеного відділом держаної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби по Красноокнянському району Котовського міжрайонного управління юстиції в Одеській області, було виключено відомості про [PERSON], [INFO], як про батька дитини - [PERSON], [INFO]. Дане рішення набрало законної сили 18.11.2017 року. /а.с.8-9/ Таким чином, встановлено, що позивач [PERSON] не є батьком дитини [PERSON], [INFO]. народження, і будь-яких обов'язків по утриманню дитини він не мав і тому кошти ,які були набуті [PERSON]. на утримання дитини, є безпідставно набутими коштами, незважаючи на те, що стягувалися правомірно, на підставі рішення суду. Так, відповідно до ч.1 ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала, а ч.2 ст.1212 ЦПК України вказано, що положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Тому вимога позивача про повернення коштів, сплачених позивачем на користь відповідача в рахунок аліментів в сумі 2510 грн., на утримання дитини відповідача - [PERSON], [INFO], підлягає задоволенню. Щодо інших позовних вимог, то суд приходить до такого. Частиною 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод проголошено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Відповідно до ч.1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Частина 5 ст. 263 ЦПК України передбачає, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому суд зазначає, що ст. 81 ЦПК України передбачено обов'язок сторін доказування та надання доказів, а саме, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Так, позивачем не надано суду жодного доказу, що саме його особисті кошти були витрачені на лікування відповідача, оплату пологів, придбання ліжечка, святкування дня народження дитини, а також витрат на дитину протягом першого року життя дитини. Разом з тим ,відповідач надала інформацію про те, що вона мала самостійний заробіток , працювала в АТ «Ощадбанк» з 15.01.2013 року по 05.05.2015 року, спочатку на посаді контролера-касира, а в подальшому бухгалтером 1-ої категорії./а.с.32/. Крім того, з довідки ,виданої Управлінням соціального захисту населення та охорони здоров'я Окнянської районної державної адміністрації Одеської області видно, що [PERSON], ідентифікаційний код [NUMBER], знаходилася на обліку в Красноокнянському Р/С Одеської області та отримала в серпні 2014 року одноразову допомогу при народженні однієї дитини 10320 грн., та в подальшому щомісячно по 860 грн., всього з серпня 2014 року по грудень 2015 року отримала 24080 грн. /а.с.33/. При цьому слід зауважити, що відповідно до ч.1 ст.75, ч.4 ст.55 Сімейного кодексу України, дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного та зобов'язані спільно дбати про матеріальне забезпечення сім'ї , а заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя, відповідно до ч.2 ст.61 СК України , є об'єктом права спільної сумісної власності. Тому, навіть якщо б позивач і надав би суду відповідні докази щодо понесених ним витрат, дані вимоги слід було розглядати з точки зору поділу спільного майна подружжя, а не стягнення коштів. З приводу передачі відповідачем своїй матері у борг 250 доларів США, які належали особисто позивачу , то слід зазначити, що позивачем також не надано жодного доказу як наявності вказаних коштів, так і факту передачі цих коштів у борг будь-кому. Тому в цій частині позову [PERSON] слід відмовити. Щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] в якості відшкодування моральної шкоди в сумі 30 000 грн ,суд прийшов до наступного. Частиною 1 ст. 1167 ЦПК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Так, позивач у позовній заяві посилався на те, що прив'язався до дитини [PERSON] емоційно, вважаючи його своєю дитиною і при виявленні обману важко пережив таку інформацію, що завдало йому моральних страждань. Разом з тим, як встановлено судом, позивач, будучи рішенням суду зобов'язаним до сплати аліментів на дитину [PERSON], починаючи з 11 листопада 2015 року, сплатив на утримання дитини лише 2510,69 грн., при цьому станом на 01 липня 2017 року заборгованість по сплаті аліментів склала 21702,69 грн. /а.с.14/ При цьому позов про оспорювання батьківства позивачем заявлено лише 03 жовтня 2017 року /а.с.8/ . Також суд бере до уваги, що 02 серпня 2017 року [PERSON] було подано позов до [PERSON] про позбавлення його батьківських прав відносно дитини [PERSON] через втрату інтересу останнього до сина, відсутності заінтересованості у подальшій долі дитини, відсутності спілкування з дитиною, незабезпечення [PERSON] дитині необхідного харчування та медичного догляду. При цьому [PERSON] обставини, викладені у позовні заяві не оспорював, а лише просив зупинити провадження по справі, у зв'язку із подачею ним позову про оспорювання батьківства. /а.с.13/. Таким чином, встановлено, що позивач, який до постановлення рішення суду від 01 листопада 2017 року юридично вважався батьком дитини [PERSON], достатніх коштів на утримання дитини не надавав ,з дитиною не спілкувався та дитину не виховував. Тому суд приходить до висновку, що доказів того, що позивач поніс якісь емоційні втрати через нібито прив'язаність до дитини ,останній не надав. Про будь-які інші моральні переживання як то приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, настання інших негативних наслідків , позивач не заявляв. Тому суд приходить до висновку, що позивачу і в цій частині позову слід відмовити. Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial