Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-28 00:00:00

26 вересня 2017 року до Жовтневого районного суду м. Харкова звернулась [PERSON] з позовною заявою до [PERSON], Харківської міської фінансово-кредитної спілки «Криниця» про витребування майна з чужого незаконного володіння, відповідно до якої вона просила суд витребувати квартиру за адресою: [ADDRESS], з чужого незаконного володіння [PERSON]; визнати за [PERSON] право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] житловою площею 19,2 кв. м., загальною площею 36,0 кв.м.; визнати недійсним договір іпотеки, укладений 20 листопада 2014 року між [PERSON] як іпотекодавцем та Харківською міською фінансово-кредитною спілкою «Криниця» як іпотекодержателем, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Чижовою Наталією Анатоліївною, зареєстрований в реєстрі за №1786 зі скасуванням запису в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про іпотеку нерухомого майна - вказаної квартири (номер запису про іпотеку: 7762029, дата, час державної реєстрації: 20.11.2014 12:38:34), а також зі скасуванням запису в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію обтяження вказаної квартири (номер запису про обтяження: 7762701, дата, час державної реєстрації: 20.11.2014 13:05:56). В обґрунтування позову зазначено, що 12 травня 1997 року позивач [PERSON] отримала у власність квартиру за адресою: [ADDRESS], відповідно до договору дарування. Оскільки вказана квартира потребувала ремонту, в ній до 2014 року ніхто не проживав. У листопаді 2014 року позивач випадково дізналася від сусідів про те, що до її квартири приходять незнайомі люди, що квартира вже продана. Звернувшись до приватного нотаріуса, позивач отримала інформаційну довідку з Державного реєстру прав на нерухоме майно, в якому була інформація про те, що власником квартири на теперішній час є [PERSON], який придбав квартиру згідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Міссіяж О.А. 14 жовтня 2014 року, зареєстрованого в реєстрі за №1588. Крім того, згідно договору іпотеки від 20 листопада 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Чижовою Н.А., зареєстрованого в реєстрі за №1786, квартира передана в іпотеку Харківській міській фінансово-кредитній спілці «Криниця». Позивач зрозуміла, що стала жертвою шахраїв, які злочинним шляхом заволоділи її квартирою. 01 грудня 2014 року вона звернулася до прокуратури Жовтневого району м. Харкова із заявою про вчинення злочину. 02 грудня 2014 року слідчим Жовтневого РВ ХМУ ГУ МВС України в Харківській області Вишняковим В.С. до ЄРДР були внесені відомості про кримінальне правопорушення за ст. 190 ч. З КК України. Після проведення слідчих дій у вказаному кримінальному провадженні та ознайомлення з матеріалами провадження їй стало відомо, що невстановленою особою було підроблено та використано наступні документи: паспорт на ім'я [PERSON], свідоцтво про право власності на житло - квартиру за адресою: [ADDRESS], на ім'я [PERSON], довідку КП «Харківське міське БТІ» на вказану квартиру на ім'я [PERSON], технічний паспорт на вказану квартиру на ім'я [PERSON], довідку КП «Жилкомсервіс» про склад сім'ї на вказану квартиру на ім'я [PERSON] В подальшому не встановлена особа звернулася до приватного нотаріуса ХМНО Міссіяж О.А., яка 14 жовтня 2014 року провела державну реєстрацію права власності на вказану квартиру на ім'я [PERSON] на підставі вказаного свідоцтва про право власності, і в цей же день посвідчила договір купівлі-продажу, за умовами якого право власності на вказану квартиру перейшло від [PERSON] до [PERSON] Пізніше, а саме 20 листопада 2014 року, [PERSON] уклав з Харківською міською фінансово-кредитною спілкою «Криниця» договір іпотеки, згідно умов якого квартира передана в іпотеку вказаній спілці. В матеріалах вищевказаного кримінального провадження міститься висновок судової технічної експертизи документів №6722 від 27.10.2015 року, виконаний експертами ХНДІСЕ ім. Бокаріуса, в якому вказано, що свідоцтво про право власності на житло від 18.03.1999 р. [NUMBER], довідка ХМБТІ, довідка КП «Жилкомсервіс» (документи, на підставі яких було посвідчено договір купівлі-продажу квартири) є підробними, виконані переважно струменним способом друку. Вказані обставини і вимусили позивача звернутися до суду з вищезазначеним позовом. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 27 грудня 2017 року клопотання представника позивача [PERSON]; [PERSON] про витребування доказів по цивільній справі № 639/5655/17 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON], Харківської міської фінансово-кредитної спілки «Криниця» про витребування майна з чужого незаконного володіння - задоволено частково. Витребувано у приватного нотаріуса ХМНО Чижової Наталії Анатоліївни ( [ADDRESS]) копію, посвідчену належним чином, договору іпотеки, укладеного 20 листопада 2014 року між [PERSON] як іпотекодавцем та Харківською міською фінансово-кредитною спілкою «Криниця» як іпотекодержателем, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Чижовою Н.А., зареєстрованого в реєстрі за № 1786. Витребувано у Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради (майдан Павлівський, б. 4, м. Харків, 61003), яке здійсняло державну реєстрацію права власності на нерухому майно, що знаходиться у місті Харкові, до 31.12.2012 року, наступну інформацію: на ім'я яких осіб та на підставі яких документів було зареєстровано право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] станом на 31 грудня 2012 року згідно матеріалів інвентаризаційних справ Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» У задоволенні іншої частини клопотання - відмовлено. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 26 квітня 2018 року клопотання позивача про витребування доказів - задоволено. Витребувано з Центру (відділу) приватизації державного житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна виконавчого комітету Харківської міської ради інформацію про те, чи видавалося Центром (відділом) Свідоцтво про право власності на житло від 18.03.1999 року [NUMBER] на ім'я [PERSON], яким підтверджується право власності останнього на квартиру за адресою: [ADDRESS]. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON], який діє на підставі ордеру серії ХВ № 310 00004 від 19.07.2017 року, в судовому засіданні заявлений позов підтримали в повному обсязі, просили суд його задовольнити. Відповідачі по справі в судове засідання не з'явилися, про день, час та місце слухання справи повідомлені належним чином, причина неявки суду не відома. Клопотання про відкладення справи до суду не надходили. Відзив на позовну заяву до суду також не надходив. У зв'язку з цим, суд, згідно вимогам ч. 4 ст. 223 та ст. ст. 280, 281 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, проти чого не заперечували позивач та її представник. Суд, вислухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Так в судовому засіданні було встановлено, що 12 травня 1997 року позивач [PERSON] отримала у власність квартиру за адресою: [ADDRESS] на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Бєсєдою О.Д., зареєстрованого в реєстрі за №1948. Право власності на вказану квартиру було зареєстровано в Харківському міському бюро технічної інвентаризації 23 травня 1997 року. (а.с. 9) Відповідно до ст. 243 ЦК Української РСР, який діяв на момент укладання договору дарування, за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Як вбачається з довідки КП «Жилкомсервіс» дільниця № 65 від 27.03.2012 року та Довідки про реєстрацію місця проживання особи від 30.11.2017 року № 04-03-11/6590/17 [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. Вказаний факт також підтверджується копією паспорту [PERSON] (а.с. 43, 45-46, 49) 04 квітня 2000 року між [PERSON] та ДАК «Харківобленерго» було укладено договір № Н-11755 на користування енергією побутовим споживачем за адресою: [ADDRESS]. (а.с. 50) З акту електромонтера КСП «Харківміськліфт» Жовтневого району від 24.02.2012 року, також вбачається, що [PERSON] проживає в квартирі [ADDRESS]. (а.с. 44) Згідно відповіді КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» від 09.01.2018 року № 323, згідно матеріалів інвентаризаційної справи станом на 31.12.2012 квартира [ADDRESS] на праві приватної власності зареєстрована за [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого 12.05.1997 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бєсєда О.Д., р. № 1948. (а.с. 81) Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За правилами ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. За змістом статей 317, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Позивач в судовому засіданні пояснила, що оскільки вказана квартира потребувала ремонту, в ній до 2014 року ніхто не проживав. У листопаді 2014 року позивач випадково дізналася від сусідів про те, що до її квартири приходять незнайомі люди, що квартира вже продана. Звернувшись до приватного нотаріуса, позивач отримала інформаційну довідку з Державного реєстру прав на нерухоме майно, в якому була інформація про те, що власником квартири в теперішній час є [PERSON], який придбав квартиру згідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Міссіяж О.А. 14 жовтня 2014 року, зареєстрованого в реєстрі за №1588. Крім того, згідно договору іпотеки від 20 листопада 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Чижовою Н.А., зареєстрованого в реєстрі за №1786, квартира передана в іпотеку Харківській міській фінансово-кредитній спілці «Криниця». (а.с. 10-11, 78-79) 01.12.2014 року [PERSON] звернулась до Прокуратури Жовтневого району м. Харкова з заявою щодо факту оформлення невідомими особами договору купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS], яка належить [PERSON] (а.с. 13) Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 05 грудня 2014 року клопотання прокурора прокуратури Жовтневого району м. Харкова Набоки В.В. про накладення арешту на нерухоме майно у кримінальному провадженні № 42014220100000093 від 02.12.2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України - задоволено. Накладено арешт на нерухоме майно квартиру [ADDRESS], шляхом заборони будь-яким особам укладати угоди стосовно цього майна, проводити його реєстрацію чи перереєстрацію, здійснювати його відчуження. (а.с. 12) В судовому засіданні позивач та її представник пояснили, що після проведення слідчих дій у вказаному кримінальному провадженні та ознайомлення з матеріалами провадження стало відомо, що невстановленою особою було підроблено та використано наступні документи: паспорт на ім'я [PERSON], свідоцтво про право власності на житло - квартиру за адресою: [ADDRESS] на ім'я [PERSON], довідку КП «Харківське міське БТІ» на вказану квартиру на ім'я [PERSON], технічний паспорт на вказану квартиру на ім'я [PERSON], довідку КП «Жилкомсервіс» про склад сім'ї на вказану квартиру на ім'я [PERSON] В подальшому не встановлена особа звернулася до приватного нотаріуса ХМНО Міссіяж О.А., яка 14 жовтня 2014 року провела державну реєстрацію права власності на вказану квартиру на ім'я [PERSON] на підставі вказаного свідоцтва про право власності, і в цей же день посвідчила договір купівлі-продажу, за умовами якого право власності на вказану квартиру перейшло від [PERSON] до [PERSON] Пізніше, а саме 20 листопада 2014 року, [PERSON] уклав з Харківською міською фінансово-кредитною спілкою «Криниця» договір іпотеки, згідно умов якого квартира передана в іпотеку вказаній спілці. В рамках вказаного кримінального провадження № 42014220100000093 Харківським науково-дослідним інститутом судових експертиз ім. Засл. Проф. М.С. Бокаріуса було проведено судову технічну експертизу документів № 6722 від 27.10.2015 року, в рамках якої було проведено дослідження документів, на підставі яких було посвідчено договір купівлі-продажу квартири. (а.с. 110-135) З вказаного висновку вбачається, що бланки наданих на дослідження документів: свідоцтва про право власності на житло від 18.03.1999, реєстраційний [NUMBER], довідки № 1203279 від 14.10.2014, «справки с места жительства о составе семьи и прописке» від 10.10.2014, за вих. №3682, виготовлені струминним способом друку. У свідоцтві про право власності на житло від 18.03.1999 за [NUMBER] зображення відтисків круглих гербових печаток Харківського міського центру приватизації державного житлового фонду та КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» нанесені струминним способом друку. У довідці № 1203279 від 14.10.2014 зображення відтиску круглої гербової печатки КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» нанесено струминним способом друку. У наданій для дослідження «справки с места жительства о составе семьи и прописке» від 10.10.2014, за вих. №3682, зображення відтисків овальної печатки «УКРАЇНА * МІСТО ХАРКІВ * КОМУНАЛЬНЕ ПІДПРИЄМСТВО «ЖИЛКОМСЕРВІС» * ДІЛЬНИЦЯ № 22» та прямокутного штампа «КОМУНАЛЬНЕ ПІДПРИЄМСТВО «ЖИЛКОМСЕРВІС» ДІЛЬНИЦЯ № 22 вих. № ____ «__» _____20__р.» нанесені струминним способом друку. У звіті про оцінку майна, виготовленому ТОВ «Південні зірки» і датованому 13.10.2014, відтиски печатки ТОВ «Південні зірки» нанесені за допомогою рельєфного кліше, виготовленого з дотриманням технологій виробництва кліше печаток і штампів, які застосовуються на спеціальних підприємствах, що виготовляють печатки та штампи. (а.с. 111-135) Відповідно до ст. 1 Закону України «Про інформацію» документ - матеріальний носій, що містить інформацію, основними функціями якого є її збереження та передавання у часі та просторі. Струминний друк - безконтактний цифровий спосіб друку, при якому елементи зображення формуються на задруковуваному матеріалі краплями рідкої фарби (чорнила). З копії висновку судової технічної експертизи документів № 6722 від 27.10.2015 року вбачається, що документи на підставі яких було посвідчено договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS], виготовлені переважно струминним способом друку і що на них відсутні відтиски печатки нанесені рельєфним кліше печатки. В п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» роз'яснено, що висновок експертизи може бути доказом у справі лише в тому разі, коли експертиза була проведена на підставі ухвали суду відповідними судово-експертними установами. Як експерт може залучатися особа, яка відповідає вимогам, установленим Законом України «Про судову експертизу», і внесена до Державного реєстру атестованих судових експертів. У разі коли висновок експертизи наданий стороною як додаток до позовної заяви, тобто проведений відповідною експертною установою за її клопотанням чи клопотанням її представника, то такий висновок може розцінюватися лише як письмовий доказ, який підлягає дослідженню в судовому засіданні та відповідній оцінці. Якщо стосовно цього письмового доказу в судовому засіданні виникнуть сумніви, то, виходячи з характеру матеріально-правового спору та залежно від того, яке значення має наявність у справі такої експертизи, суд повинен роз'яснити особам, які беруть участь у справі, про їх право заявити клопотання про її призначення. Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Отже, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що вказаною судово- технічною експертизою документів № 6722 від 27.10.2015 року було встановлено факт того, що документи, на підставі яких право власності на квартиру [ADDRESS], перейшло до [PERSON] на підставі документів, які були виконані струминним способом друку, а отже без застосування відповідних штампів, печаток, кліше та бланків, як то передбачено законодавством України, а отже суд приходить до висновку, що вказані документи містять ознаки підробки. Окрім того, згідно відповіді Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради від 03.05.2018 року № 5350, свідоцтво про право власності від 18.03.1999 року [NUMBER] на квартиру [ADDRESS] на ім'я [PERSON] не видавалось. (а.с. 157) Досудове розслідування за фактом оформлення невідомими особами договору купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS], яка належить [PERSON] по кримінальному провадженню № 42014220100000093 від 02.12.2014 року - ще триває. Враховуючи вищевикладене, судом встановлено, що право власності на квартиру [ADDRESS] перейшло до [PERSON] на підставі підробних документів. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний недійсним судом. Згідно з нормами глави 16 ЦК України правочин може бути визнано судом недійсним з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Підставою недійсності правочину відповідно до статті 215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 Цивільного кодексу України, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з ч.2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Вказана позиція також викладена в п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року №9. Відповідно до ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Крім того, пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК України: 1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; 2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (ст. 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Статтею 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Отже, враховуючи те, що право власності на квартиру [ADDRESS] перейшло до [PERSON] на підставі підробних документів, чим було порушено права власника [PERSON], то суд приходить до висновку, що вказаний договір купівлі - продажу, серії та номер: 1588, виданий 14.10.2014 року Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Міссіяж О.А. та зареєстрованого в реєстрі за № 1588, за яким [PERSON] набув право власності, є нікчемним в силу ст. 228 ЦК України. Нікчемний договір не породжує тих прав і обов'язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається. Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України. Положення статті 216 ЦК України застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Така ж правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року та від 18 січня 2017 року по справах № 6-2766цс15 та № 6-648цс16. Оскільки відповідно до ч.2 ст. 215 ЦК України визнання нікчемного договору недійсним не вимагається. Згідно з ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Статтею 55 Конституції України передбачено право кожного на захист своїх прав і свобод від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їхнього порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Згідно з ч. 1 ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Відповідно до положень ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 ст.16 ЦК України встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. У відповідності із принципом диспозитивності, визначеним ст. 13 ЦПК України, підстави та предмет позову визначає виключно позивач. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована 17.07.1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно о ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Цивільне законодавство визначає особливості реалізації правомочності власника. За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Права власника майна підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права на належне йому майно за умови, якщо власник не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Позивачем у позові про визнання права власності є власник - особа, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через пред'явлення позову). Відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний механізм, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України. Отже, враховуючи те, що право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] було набуте нею на законних підставах, а вже потім діями [PERSON] та [PERSON] було порушене, то суд приходить до висновку, що для захисту прав власника [PERSON] необхідно визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS]. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчуджувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі якщо майно вибуло із володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуто безвідплатно в особи, яка не мала права його відчуджувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Пунктом 22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5 роз'яснено що, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 Цивільного кодексу України). Якщо в такій ситуації пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 Цивільного кодексу України. Крім цього, вищевказаною постановою роз'яснено, що витребувати своє майно із чужого незаконного володіння має право лише власник, і лише якщо доведе факт незаконного вибуття майна з його володіння. Підсумовуючи вказане можна вказати, що [PERSON] в судовому засіданні було доведено факт незаконного вибуття з її власності її майна, а саме квартири [ADDRESS], шляхом продажу її на підставі підробних документів, то суд приходить до висновку, що її вимоги в частині витребування квартири за адресою: [ADDRESS], з чужого незаконного володіння [PERSON] підлягають задоволенню. Окрім того, позивач просила суд визнати недійсним договір іпотеки, укладений 20 листопада 2014 року між [PERSON] як іпотекодавцем та Харківською міською фінансово-кредитною спілкою «Криниця» як іпотекодержателем, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Чижовою Наталією Анатоліївною, зареєстрований в реєстрі за №1786, з приводу цього суд зазначає наступне. Положеннями статті 203 ЦК України, передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам;особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільними відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до вимог статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до роз'яснень, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. В п.7 вказаної постанови, також зазначено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Отже, враховуючи те, що договір іпотеки, укладений 20 листопада 2014 року між [PERSON] як іпотекодавцем та Харківською міською фінансово-кредитною спілкою «Криниця» як іпотекодержателем, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Чижовою Наталією Анатоліївною, зареєстрований в реєстрі за №1786, був укладений особою, яка не була власником майна, а отже не мала законних прав на розпорядження майном, то суд приходить до висновку, що вказаний договір іпотеки підлягає визнанню його недійсним з підстав ч. 1 ст. 203 ЦК України, а саме зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, зі скасуванням запису в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про іпотеку нерухомого майна - вказаної квартири (номер запису про іпотеку: 7762029, дата, час державної реєстрації: 20.11.2014 12:38:34), а також зі скасуванням запису в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію обтяження вказаної квартири (номер запису про обтяження: 7762701, дата, час державної реєстрації: 20.11.2014 13:05:56). Враховуючи те, що позов [PERSON] підлягає задоволенню в повному обсязі, то на підставі вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачів підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню судовий збір у сумі 3 560,00 грн., а з відповідача Харківської міської фінансово-кредитної спілки «Криниця» на користь [PERSON] підлягає стягненню судовий збір у сумі 320,00 грн.. На підставі викладеного та

Outcome: approved