Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-21 00:00:00

24.09.2015 року [PERSON] звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Дніпропетровської міської ради, [PERSON] про визнання права власності за набувальною давністю. В обґрунтування позовних вимог, згідно останніх уточнень зазначила, що в квартирі спільного заселення №40 будинку №32 по вул.. Орловській в м. Дніпропетровську позивач постійно проживає з 08.07.1985 року і до теперішнього часу. У вищевказаній квартирі також мешкали; [PERSON], [PERSON], [PERSON]. У січні 1997 року мешканці приватизували спірну квартиру. Кімнату площею 15,7 кв.м. і 18,9 кв.м. та балкон площею 0,9 кв.м. отримали у спільну власність позивачка, [PERSON], [PERSON] Кімнату площею 13,2 кв.м. отримав у власність [PERSON]. Інші приміщення квартири, а саме: кухня 6,9 кв.м., санвузол 3,1 кв.м. та коридор 10 кв.м. перейшли у спільне користування. Всього, позивач, [PERSON] і [PERSON] отримали у власність 73/100 частин квартири, тобто кожен по 73/300 частин квартири. [PERSON] отримав у власність 27/100 частин квартири. [PERSON] померла і право власності на її частку набув позивач на підставі свідоцтва від 12.11.2014 року про право на спадщину за заповітом. [PERSON] 14.10.1997 року вибув на нове місце проживання і його місцезнаходження не відоме. [PERSON] свої частини квартири подарував [PERSON] та [PERSON] на підставі договору дарування від 29.05.1998 року. [PERSON] та [PERSON] померли, їх частки квартири в порядку спадкування ніхто не прийняв. На підставі вищевикладеного просить визнати право власності за набувальною давністю на 73/300 часток приміщень квартири спільного заселення №40 будинку №32 по вул.. Орловській в м. Дніпропетровську, які належать [PERSON], [INFO] і складаються з 2-х кімнат житловою площею 34,6 кв.м., в тому числі: 1 кімната -15,7 кв.м., 2 кімната-18,9 кв.м., балкон-0,9 кв.м. та приміщень спільного користування: кухня 6,9 кв.м., санвузол 3,1 кв.м., коридор 10 кв.м., а також на 27/100 часток приміщень квартири спільного заселення №40 будинку №32 по вул.. Орловській в м. Дніпропетровську, які належали [PERSON] та [PERSON] на підставі договору дарування від 29.05.1998 року частин квартири, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №2759 та зареєстрованого Дніпропетровським міжміським бюро технічної інвентаризації за №136-77 і складається з житлової кімнати 5 площею 13,2 кв.м., приміщень спільного користування: кухня 6,9 кв.м., санвузол 3,1 кв.м., коридор 10 кв.м. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнала в повному обсязі та просила відмовити. В судове засідання відповідач [PERSON]Я не зявився. Про місце, дату та час судового засідання сповіщений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Суд, вислухавши представника позивача, представника відповідача, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. В ході судового розгляд встановлено, що [PERSON], [PERSON] Афанасьєвій, та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 08.01.1997 року, виданого виконкомом міської Ради народних депутатів згідно розпорядження від 08.01.1997 року за №6/206-97, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу №42п за реєстровим №106, на праві власності належать 73/100 частини приміщень квартири спільного заселення №40 будинку №32 по вул.. Орловській у місті Дніпропетровську./а.с.7/ Інші 27/100 частини приміщень квартири спільного заселення №40 будинку №32 по вул.. Орловській у місті Дніпропетровську на праві власності належать [PERSON] та [PERSON] на підставі договору дарування від 29.05.1998 року посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №2759 та зареєстрованого Дніпропетровським міжміським бюро технічної інвентаризації за №136-77./а.с8/ Згідно свідоцтва про право на спадщину від 12 листопада 2014 року посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], позивачка набула право власності на частку у квартирі після смерті [PERSON] померлої 24 липня 2012 року. Спадщина на яку видано свідоцтво, складається з: 73/300 часток приміщень квартири спільного заселення №40 будинку №32 по вул.. Орловській в м. Дніпропетровську, яке складається з 2-х кімнат житловою площею 34,6 кв.м., в тому числі: 1 кімната -15,7 кв.м., 2 кімната-18,9 кв.м., балкон-0,9 кв.м. та приміщень спільного користування: кухня 6,9 кв.м., санвузол 3,1 кв.м., коридор 10 кв.м/а.с.9/ Згідно акта запису про смерть №1986 від 17 вересня 1998 року, 02 вересня 1998 року померла [PERSON]./а.с.48/ 02 лютого 2006 року помер [PERSON]./а.с.49/ Згідно Інформаційної довідки зі спадкового реєстру від 13.04.2016 року після смерті [PERSON], померлої 02 вересня 1998 року та [PERSON], померлого 02 лютого 2006 року з заявами про прийняття спадщини або відмову від спадщини до Другої нотаріальної контори ніхто не звертався, свідоцтво про право на спадщину не видавалось./а.с.55,56/ Згідно листа від 13.05.2016 року №936, щодо надання інформації стосовно визнання спадщини відумерлою за аресою:вул.. Орловська[ADDRESS] зазначено, що відсутня будь-яка інформація та не не здійснювалось відповідних дій про обєкт нерухомого майна по вул.. Орловській, буд32, кВ.40, що може бути визнаний відумерлою спадщиною./а.с.65/ Відповідно до вимог\~ст.3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушений, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а ч. 1\~ст. 11 ЦПК України\~встановлює, що суд розглядає справу за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно ч.1\~ст. 60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. Інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ - не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій\~статті 344 ЦК України. Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2\~ст. 344 ЦК України\~особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Тобто, об'єктом набуття права власності за набувальною давністю на підставі\~ст. 344 ЦК України\~є чуже майно, а умовами виникнення права власності за давністю володіння є: відкритість, безперервність, тривалість та добросовісність володіння. Відкритість володіння означає, що особа не приховує свого статусу від інших осіб, не приховує факту, що вона не є власником майна, але володіє і користується таким майном як власник. Тривалість володіння означає, що для виникнення права власності на нерухоме майно особа повинна ним проволодіти протягом 10 років. Фактичне володіння вважається правомірним, якщо інше не випливає з закону або не встановлено рішенням суду (ст. 397 ЦК України). Скористатися правом власності на чуже майно на підставі набувальної давності може особа, якщо вона заволоділа майном добросовісно, тобто на законних підставах. З аналізу\~ст. 344 ЦК України\~вбачається, що така норма матеріального закону визначає ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю, а саме, володіння має бути добросовісним, тобто у випадку, якщо володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, а саме, ті обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна, інакше кажучи обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна. Виходячи зі змісту 344\~ЦК України, обставинами, які мають значення для справи, і, які у відповідності до ч. 1\~ст. 60 ЦПК Україниповинен довести позивач є: законний об'єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). Згідно п.9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 7.02.2014 року відповідно до частини першої\~статті 344 ЦК\~особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено\~ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя\~статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга\~статті 344 ЦК). Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється\~Земельним кодексом України\~(далі -\~ЗК), зокрема статтею 119. \~\~\~\~\~\~\~\~ П. 11 вказаної Постанови передбачає, що враховуючи положення статей\~335\~і\~344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Між тим, в обґрунтування добросовісності володіння спірним житловим приміщенням позивач посилалася на те що, після вибуття [PERSON] до нового місця проживання та смерті [PERSON] і [PERSON] вона добросовісно, відкрито, не приховуючи факту знаходження майна в її володінні, безперервно володіє частинами квартири, що належать [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Оскільки позивачка знала, що право власності на спірне житлове приміщення належить іншим особам, і цієї власності вони не були позбавлені у встановленому законом порядку, позивачка достовірно була обізнана, що вона фактично заволоділа чужим майном, а тому суд вважає, що користування позивачем таким майном не можна визнати добросовісним в розумінні\~ст. 344 ЦК України. На підставі вищезазначеного, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до Дніпропетровської міської ради, [PERSON] про визнання права власності за набувальною давністю не підлягають задоволенню. Відповідно до ст..88 ЦПК судові витрати не відшкодовуються.

Outcome: dismissed