Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-09 00:00:00

25 січня 2018 року ПАТ по газопостачанню та газифікації «Миколаївгаз» звернулося із позовом до [PERSON], [PERSON], яким просили визнати недійсним Договір про наміри від 01.08.2016 року, укладений між відповідачами. Свої вимоги мотивували тим, що: - 01.08.2016 року між відповідачами був укладений договір про наміри, за яким [PERSON] зобовязувався продати [PERSON] автомобіль марки Fiat модель Albea,реєстраційний номер [NUMBER]; - за умовами договору вартість автомобіля складала 5000,00 доларів США, також мовами був передбачений штраф сторін у разі не укладення основного договору в розмірі 3000,00 грн.; -19.08.2016 року сталась ДТП, за участю автомобіля позивача та автомобіля марки Fiat модель Albea, реєстраційний номер [NUMBER], де винним визнано працівника позивача; -28.02.2017 року [PERSON] звернувся до Заводського районного суду м. Миколаєва із позовом до ПАТ по газопостачанню та газифікації «Миколаївгаз», яким просив відшкодувати шкоду, завдану внаслідок кримінального правопорушення вчиненого працівником позивача; -Договір про наміри від 01.08.2016 року був укладений без наміру його виконання та з метою ввести в оману позивача та стягнення упущеної вигоди внаслідок невиконання умов договору. Згідно наданого відзиву на позов відповідач [PERSON] стверджує, що: - у провадженні Заводського районного суду м. Миколаєва знаходиться цивільна справа за позовом [PERSON] до ПАТ по газопостачанню та газифікації «Миколаївгаз» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, яке сталось 01.08.2016 року; - позивач шляхом подачі даного позову намагається затягнути хід процесу у вказаній цивільній справі та уникнути від відповідальності за завдані відповідачу збитки; - позовні вимоги ПАТ по газопостачанню та газифікації «Миколаївгаз» повністю ґрунтуються на припущеннях та не підтверджені жодними належними доказами, які б свідчили про його фіктивність. 29.01.2018 року Корабельним районним судом м. Миколаєва позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Згідно Постанови Апеляційного суду Миколаївської області від 17.05.2018 року Ухвалу Корабельного районного суду м. Миколаєва скасовано, справу направлено для розгляду до Ленінського районного суду м. Миколаєва. Відповідно до Ухвали від 22.06.2018 року справу прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою від 25.09.2018 року відкладено розгляд цивільної справи. Представник позивача, згідно поданої заяви, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] згідно наданого відзиву проти позову заперечував. Відповідач [PERSON]не з'явився, повідомлений належним чином. Відповідно до положень ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Отже, з урахуванням необхідності дотримання строків розгляду справи, передбачених ЦПК України, суд вважає за доцільне розглянути справу на підставі наданих сторонами доказів, оскільки матеріали справи містять поданий відповідачем відзив на позов та докази по справі, надані сторонами. Встановивши фактичні обставини, дослідивши надані докази, суд при вирішені справи виходить з такого. 01.08.2016 року між [PERSON], як продавцем, та [PERSON], як покупцем, укладений Договір про наміри. Згідно з п.1.1 Договору продавець зобовязується продати покупцеві, а покупець придбати у продавця протягом 30 календарних днів з моменту підписання даного Договору автомобіль марки Fiat модель Albea, типу легковий седан В, 2010 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], номер шасі ZFA178000006502890, сірого кольору, згідно умов даного Договору. Відповідно до п. 2.1,2.2 Договору сторони зобовязані протягом строку, указаного в п.1.1 цього Договору, на пропозицію один одного укласти договір купівлі-продажу. За п.4 Договору про наміри в разі не укладення договору купівлі-продажу з вини однієї із сторін, інша сторона сплачує штраф в розмірі 3\~000,00 грн. та відшкодовує покупцеві завдану таким не укладенням договору купівлі-продажу шкоду, в тому числі й упущену вигоду. 19.08.2016 року з вини працівника позивача було вчинено ДТП, в результаті якого автомобіль марки Fiat модель Albea, реєстраційний номер [NUMBER], зазнав механічних пошкоджень. У лютому 2017 року [PERSON] звернувся до Заводського районного суду м. Миколаєва із позовом до ПАТ по газопостачанню та газифікації «Миколаївгаз», яким просив відшкодувати шкоду, завдану внаслідок кримінального правопорушення вчиненого працівником позивача, що підтверджується матеріалами справи (а.с.5,6). Також судом встановлено, що теперішній час триває розгляд судовий справи з приводу вказаного спору між сторонами. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що вказаний договір є фіктивним, оскільки сторони не мали наміру на укладення основного договору, а натомість мали на меті ввести в оману позивача під час розгляду справи про відшкодування збитків. Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. За вимогами статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Відповідно до ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. За змістом ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За приписами статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 450/1127/15-ц. Пунктом 24\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»\~роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. З наданих позивачем доказів вбачається, що договір по наміри між відповідачами був укладений 01.08.2016 року, натомість ДТП за участю працівника позивача та відповідача сталось 19.08.2016 року , тобто пізніше за оспорюваний договір. При цьому, суд враховує також те, що ДТП сталось саме з вини працівника позивача та відповідач [PERSON] не міг передбачити заздалегідь, що він стане учасником ДТП в майбутньому, оскільки за ст. 1 ЗУ «Про цивільно-правову відповідальність власників наземних транспортних засобів» дорожньо-транспортна пригода - подія, що сталася під час руху транспортного засобу, внаслідок якої завдані матеріальні збитки, тобто це юридичний факт, який не залежить від волі людини та не підвладний їй. Суд приймає до уваги доводи відповідача [PERSON] щодо того, що позовні вимоги ґрунтуються на припущеннях, оскільки будь-яких належних доказів того, що відповідачі уклали оспорюваний договір про наміри без мети в майбутньому укладати основний договір купівлі-продажу, натомість з метою отримання в подальшому неправомірної вигоди від майбутньої ДТП, тобто мали певний умисел, позивачем суду не надано. За положеннями ст. ст.\~12,\~81 ЦПК України, кожна особа повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, суд відкидає доводи відповідача з приводу того, що позивач шляхом подачі даного позову намагається уникнути відповідальності за завдані у ДТП 01.08.2016 року матеріальні збитки, так як позивач шляхом предявлення даного позову використовує своє право на захист, передбачене ст.ст.15, 16 ЦК України. Відповідно до\~ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 ЦК України\~визначено, що особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким чином, аналізуючи обставини справи та наведені положення законодавства, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено фіктивність оспорюваного договору, через що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити.

Outcome: dismissed