Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-18 00:00:00

25 березня 2016 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів про визначення додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини після смерті діда [PERSON], який помер 30 квітня 2015 року. Свої позовні вимоги позивач обгрунтовує тим, що 30 квітня 2015 року помер його дід [PERSON], який при житті на випадок своєї смерті зробив розпорядження, згідно якого заповів після своєї смерті позивачу земельну ділянку, що розташована на території Маловисківської міської ради. В подальшому, у лютому 2016 року позивач із запізненням дізнався про смерть свого діда [PERSON], який проживав в [INFO] разом із другою дружиною, яка померла 14 травня 2015 року, так як спілкування між ними відбувалося переважно за допомогою телефонних розмов. Звернувшись до нотаріальної контори, йому було відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину, після смерті громадянина [PERSON] з тих підстав, що він пропустив встановлений законодавством строк для подання заяви про прийняття спадщини, у звязку із цим позивач змушений звернутися за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів до суду з відповідним позовом. В судове засідання позивач не з»явився, надавши до суду заяву про розгляд справи у його відсутність та просить задовольнити позовні вимоги. Відповідачі були повідомлені належним чином про день, час та місце розгляду справи, через канцелярію суду подали заяву про розгляд справи у відсутність їхніх представників відповідача та не заперечують проти задоволення позову (а.с. 48, 63). Дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі обставини та відповідні їм правовідносини. 07 квітня 2009 року [PERSON], було складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Сарненського районного нотаріального округу [PERSON], реєстровий № 1176, згідно якого [PERSON] на випадок своєї смерті заповів [PERSON] належну йому на праві власності земельну ділянку № 0021 площею 2,58 га. розташовану на території Маловисківської міської ради Кіровоградської області, згідно державного акту серії КР № 039601 виданого Маловисківською районною державною адміністрацією 03 листопада 2004 року (а.с. 8, 9). 30 квітня 2015 року помер громадянин [PERSON], що підтверджується копією Свідоцтва про смерть (а.с. 6). 14 травня 2015 року померла дружина [PERSON], [PERSON], що підтверджується копією Свідоцтва про смерть (а.с. 7). З матеріалів цивільної справи вбачається, що [PERSON] після його звернення 26 лютого 2016 року із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] до Сарненської районної державної нотаріальної контори було відмовлено у його видачі з тих, підстав, що ним пропущено встановлений законом строк для прийняття спадщини, що підтверджується Постановою про відмову у видачі свідоцтва про право на спадшину від 29 лютого 2016 року, а також копією матеріалів спадкової справи заведеної після смерті [PERSON] (а.с. 14-16, 50-60). Відповідно до відомостей наданих Маловисківською державною нотаріальною конторою Кіровоградської області відомостей із спадкового реєстру, заповіт [PERSON] від 07 квітня 2009 року, посвідчений приватним нотаріусом Сарненського районного нотаріального округу [PERSON] не сксований (а.с. 36). Шляхом витребування інформації з Виконавчого комітету Сарненської міської ради Рівненської області судом не встановлено інших спадкоємців померлого 30 квітня 2015 року [PERSON] та померлої 14 травня 2015 року його дружини [PERSON] (а.с. 61). Таким чином, судом не встановлено будь-яких інших спадкоємців, які б прийняти або бажали прийняти спадщину, що залишилася після смерті померлого [PERSON], окрім позивача. Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. Відповідно до ч. 2 ст. 1220 та ч. 5 ст. 1268 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день з якого вона оголошується померлою. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Частина 1 ст. 1233 ЦК України встановлює, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Як вбачається з ч. 1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно з ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Таким чином, позивач є спадкоємцем за заповітом, проте пропустив шестимісячний строк для прийняття спадщини, передбачений ч. 1 ст. 1270 ЦК України, оскільки повинен був звернутися до нотаріальної контори до 30 жовтня 2015 року. У ч. 1 ст. 1272 ЦК України визначено, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Частиною 3 ст. 1272 передбачено, що за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Відповідно до роз'яснень п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» визначаючи спадкоємцеві додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, суд не повинен вирішувати питання про визнання за ним права на спадщину. Спадкоємець після визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини має право прийняти спадщину в порядку, встановленому статтею 1269 ЦК України, звернувшись в нотаріальну контори, після чого вважається таким, прийняв спадщину. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Згідно ч. 2 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Частина 1 ст. 11 ЦПК України встановлює, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень ст.ст. 57-60 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та відповідно до\~\~\~ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків\~\~цивільного характеру; або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55). Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також враховує той факт, що відповідно до Конституції України особа повинна неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей та виконувати обов'язки, передбачені ст.ст.65-67 Конституції, при невиконанні особою конституційних обов'язків незнання законів не звільняє особу від юридичної відповідальності. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному звязку, з урахуванням визнання позову відповідачами (ч. 4 ст. 174 ЦПК України), суд приходить до висновку, що в судовому засіданні достовірно встановлені обставини, які доводять, що позивачем доведено непереборні істотні труднощі на вчинення дій щодо прийняття спадщини, які носять поважний характер, через які позивач [PERSON] не звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті своєї громадянина [PERSON], який помер 30 квітня 2015 року,\~ оскільки позивач не знав про смерть спадкодавця, через те, що вони проживали в різних областях України, крім того пропущений спадкоємцем строк для подання заяви про прийняття спадщини не є занадто тривалим, при цьому ст. 64 Конституції України передбачає, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України і як свідчить практика Європейського суду з прав людини, особа вправі бути юридично необізнаною. Таким чином, суд вважає, що оскільки прийняття спадщини є правом особи, а позивач в інший спосіб захистити своє право не може ніж звернутися до суду, то його позовну заяву необхідно задовольнити та визначити додатковий строк для прийняття спадщини. Вирішуючи питання як розподілити між сторонами судові витрати, у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, суд виходить з наступного. В ч. 1 ст. 88 ЦПК України серед іншого зазначається, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторонни понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судом встановлено, що спірні правовідносини виникли не з вини відповідачів, і відповідачі у справі не порушували права позивача, тому судові витрати у справі необхідно віднести за рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved