Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-18 00:00:00

24 березня 2016 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення боргу, інфляційних втрат від несвоєчасного повернення коштів та трьох відсотків річних від простроченого боргу в загальній сумі 1025,90 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що на початку 2015 року відповідач [PERSON] взяла у нього в борг грошові кошти в сумі 500 грн., після цього [PERSON], яка є дочкою [PERSON], взяла у нього в борг грошові кошти в сумі 200 грн., але гроші останні не повернули, станом на день звернення до суду своїх зобовязань не виконали, а тому просить стягнути з відповідачів зазначені кошти, а також інфляційні втрати та проценти за користування коштами. Позивач [PERSON]В в судовому засіданні свої вимоги, викладені в позовній заяві, підтримав повністю, просив суд захистити його майнові права, стягнувши з відповідачів на його користь суму боргу, інфляційні втрати та проценти. Крім того, зазначив, що кошти він позичав для відповідачів без складання відповідних договорів чи боргових розписок, оскільки повністю довіряв останнім і вважав, що написання ними даних розписок є зайвим. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, в судове засідання не зявилися, заперечень проти позову не подали. Вислухавши пояснення позивача, зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. У відповідності до п. 5 підрозділу 1 розділу ХХ (Перехідні положення) Податкового кодексу України неоподатковуваний мінімум доходів громадян становить 17 гривень. Враховуючи наведені положення закону, суд вважає, що договори позик між сторонами на суму 200 грн. та 500 грн. мали б бути укладені у письмовій формі. Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Однак, позивачем [PERSON] не надано суду відповідних доказів укладення договорів позики, а саме письмових договорів чи розписок відповідачів [PERSON] та [PERSON] про отримання ними грошей. Разом з тим, відсутність вказаних письмових договорів чи розписок про отримання відповідачами грошей не заперечувалося в судовому засіданні самим позивачем [PERSON], який у відповідності до ст. 10 ЦПК України на пропозицію суду надати оригінали вказаних документів ствердно повідомив, що такі докази у нього відсутні, а тому не має можливості надати їх суду. При цьому, самі ж відповідачі, скориставшись своїм правом, а не обовязком брати участь в судовому засіданні, в судове засідання не зявилися, будь-яким іншим чином позовних вимог не визнали. Відповідно до ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За таких обставин, суд вважає, що відсутні підстави для стягнення з відповідачів на користь позивача грошових коштів, оскільки останній, всупереч вимогам ч. 1 ст. 60 ЦПК України, не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається, як на підставу своїх вимог, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають за їх недоведеністю. Враховуючи, що позивач є інвалідом ІІ групи, то у відповідності до ст. 88 ЦПК України судові витрати у вигляді судового збору з останнього не стягуються, а компенсуються за рахунок держави.

Outcome: dismissed