Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-09 00:00:00

26 листопада 2015 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просить визнати недійсними кредитний договір № 68 від 15.11.2007 року з моменту укладення. Обґрунтувала свій позов тим, що 15 листопада 2007 року між нею та Відкритим акціонерним товариством «Всеукраїнський Акціонерний Банк», яке змінило своє найменування на Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк» було укладено кредитний договір № 68, згідно з умовами якого банк надав позивачу грошові кошти в сумі 160000 доларів США, що складало еквівалент 808000 грн. за курсом НБУ на момент укладення цього договору. Вказаний договір позивач вважає укладеним з порушенням вимог чинного законодавства, а отже таким, що підлягає визнанню недійсними, оскільки їй, як споживачу не була надана в письмовому вигляді інформація, яка має надаватися перед укладенням договору; не в повному обсязі надано оригінал примірника кредитного договору; надано недостовірний та незрозумілий розрахунок сукупної вартості кредиту; не надано повної інформації про супутні послуги, зокрема щодо нормативного обґрунтування їх вартості та бази нарахування комісії за розрахунково-касове обслуговування; надано недостовірну та двозначну інформацію щодо типу та характеру платежів на погашення заборгованості, чим введено, як споживача в оману; приховано інформацію про фактичний статус банку та наявність повноважень на здійснення операцій з видачі кредитів в іноземній валюті. Також, позивач зазначає, що умови договору про надання кредиту є дискримінаційними та несправедливими, і всі ризики знецінення національної валюти України покладені виключно на позичальника, що є порушенням принципу справедливості та добросовісності. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на те, що вимоги позивача є безпідставними, адже умови кредитного договору повністю відповідають вимогам чинного законодавства та відповідачем не було допущено жодного порушення як принципу рівності сторін договору, так і загальних засад цивільного законодавства. Крім того, представник відповідача просила застосувати строк позовної давності, так як кредитний договір було укладено 15.11.2007 року і саме в цей момент позивач дізналася про умови кредитного договору, які вона вважає несправедливими, а тому строк звернення до суду з вимогою про визнання кредитного договору недійсним сплив 15.11.2010 року. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. У судовому засіданні встановлено, що 15 листопада 2007 року між позивачем та Відкритим акціонерним товариством «Всеукраїнський Акціонерний Банк», яке змінило своє найменування на Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк» було укладено кредитний договір № 68, згідно з умовами якого банк надав позивачу грошові кошти в сумі 160000 доларів США, що складало еквівалент 808000 грн. за курсом НБУ на момент укладення цього договору строком по 15 листопада 2017 року зі сплатою 13,5% річних (а/с 9-12). Крім того, 10 червня 2008 року між сторонами було укладено договір № 1 про внесення змін до Кредитного договору № 68, укладеного між ВАТ «ВІЕйБІ Банк» та [PERSON] 15 листопада 2007 року, згідно якого п. 1.5 Кредитного договору було викладено в наступній редакції: в якості забезпечення виконання позичальником своїх зобов'язань щодо погашення кредиту, сплати процентів за його користування, інших платежів, передбачених цим договором, а також можливих штрафних санкцій, позичальник/майновий поручитель укладає з банком у зазначені нижче строки іпотечний договір: - квартири [NUMBER], що знаходиться за адресою [ADDRESS], загальною площею 62,2 (шістдесят два цілих дві десятих) метрів квадратних, яка складається з трьох кімнат; - квартири [NUMBER], що знаходиться за адресою [ADDRESS], загальною площею 68,9 (шістдесят вісім цілих дев'ять десятих) метрів квадратних, яка складається з трьох кімнат; - квартири [NUMBER], що знаходиться за адресою [ADDRESS], загальною площею 68,8 (шістдесят вісім цілих вісім десятих) метрів квадратних, яка складається з трьох кімнат; - квартири [NUMBER], що знаходиться за адресою [ADDRESS], загальною площею 67,8 (шістдесят сім цілих вісім десятих) метрів квадратних, яка складається з трьох кімнат; - квартири [NUMBER], що знаходиться за адресою [ADDRESS], загальною площею 71,4 (сімдесят одна ціла чотири десятих) метрів квадратних, яка складається з трьох кімнат; - квартири [NUMBER], що знаходиться за адресою [ADDRESS], загальною площею 69,2 (а/с 16). В подальшому між сторонами було укладено такі додаткові договори та угоди до кредитного договору № 68 від 15 листопада 2007 року: - додатковий договір від 20 червня 2008 року(а/с 17); - додаткова угода № 2 від 12 липня 2008 року(а/с 18); - додатковий договір № 3 від 01 серпня 2008 року(а/с 19); - додаткова угода № 4 від 25 листопада 2008 року (а/с 20). 11 серпня 2009 року між позивачем та відповідачем також було укладено договір про внесення змін № 5 до кредитного договору № 68 від 15.11.2007 року, згідно якого були змінені адреси та банківські реквізити сторін, а також поточні рахунки для нарахування коштів для виконання позичальником своїх зобов'язань (а/с 21). Відповідно до положень статей 6, ч.1 ст. 626, ст. 627, ч.1 ст. 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У ч. 1 ст. 638 ЦК України, зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору; істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч. 1 ст. 11 «Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Закріпивши на законодавчому рівні певний порядок і вимоги щодо укладення договорів, зокрема, і кредитних договорів, законодавець з метою захисту порушеного права учасників кредитних правовідносин визначив правові підстави визнання правочинів, в тому числі і кредитних договорів, недійсними у випадку недотримання вимог законодавства при їх укладенні. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Таким чином, законом встановлена презумпція правомірності правочину і він може бути визнаний судом недійсним тільки з передбачених законом підстав. За загальним правилом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, в силу яких особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а сам зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Статтею 229 ЦК України встановлено правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки, а статтею 230 ЦК України - під впливом обману, і, виходячи з аналізу зазначених норм права, як обман, так і помилка, є самостійними підставами для визнання правочину недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України замовчування стороною існування наявності обставин, які мають істотне значення і можуть перешкодити вчиненню правочину, є обманом. Визначення поняття обставин, що мають істотне значення, викладено в абз. 2 ч. 1 ст. 229 ЦК України, під якими розуміється помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків встановлених законом. Крім того, відповідно до ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману, є нечесною підприємницькою практикою, а тому встановлено заборону на таку діяльність. Пунктом 2 частини 1 ст. 19 вказаного Закону визначено, що практикою, яка вводить в оману стосовно основних характеристик продукції, зокрема, таких, як її наявність, переваги, очікувані результати споживання, є підприємницька практика, що спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б. Також згідно частини 2 вказаної статті Закону підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. За змістом ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, яка діяла на час укладення договору, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Недотримання зазначених вимог відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону «Про захист прав споживачів» є підставою для визнання правочину недійсним, як такого, що укладений з використанням нечесної підприємницької практики. Згідно частин 1 та 2, 5 та 6, 7 ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні; або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнано недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. Таким чином, статті 18, 19 Закону України від 12 травня 1991 року «Про захист прав споживачів» передбачають різні взаємовиключні підстави визнання угод недійсними. Аналізуючи положення ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», для кваліфікації умов договору як несправедливих необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві, а у випадку визнання окремого положення договору несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійним в цілому. Положення ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо необхідності доведеності порушення прав споживача узгоджується з положеннями і з вимогами норм цивільного та цивільно-процесуального права. Так, відповідно до положень статей 15, 16 ЦК України, статей 1 та 3 ЦПК України в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, а тому під час розгляду спору в суді доказуванню підлягає не лише сам по собі факт порушення норм матеріального права, зокрема і в сфері договірних правовідносин під час укладення договору, а підлягають встановленню обставини доведеності порушення законних прав позивача, їх істотності та з'ясуванню, в чому саме полягає порушення його законних прав. Необхідність встановлення причинно - наслідкового зв'язку у договірних правовідносинах порушення законних прав позивача в зв'язку з недотриманням вимог законодавства при укладенні договорів вбачається з правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду України у справах № 6-27цс14 від 30 квітня 2014 року, № 6-119цс14 від 10 вересня 2014 року та № 6-110 цс14 від 10 вересня 2014 року, № 6-121цс14 від 01 жовтня 2014 року. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. № 9, який детально регламентує порядок визнання правочинів недійсними, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Як вбачається з п. 5.3 договору, підписанням цього договору позичальник стверджує, що він у письмовій формі в повному обсязі отримав від банка інформацію, визначену ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в п. 7.12 кредитного договору зазначено, що перед укладанням цього договору банк надав позичальнику інформацію про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, а згідно п. 7.13 договору банк в додатку № 2 до кредитного договору надав позичальнику детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань позичальника. Крім того, позичальником було підписано повідомлення про умови споживчого кредитування, в якому були описані наявні форми кредитування в банку, їх умови та відмінності. Таким чином, позивачу була надана необхідна переддоговірна інформація, передбачена ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», при укладенні договору кредиту сторони дійшли взаємної згоди щодо всіх істотних умов, зі змістом договору позивач була ознайомлена, про що свідчить її підпис в кредитному договорі. [PERSON] не зверталася до банку із заявами про надання додаткової інформації або роз'яснення певних положень договору, не скористалася правом на відкликання згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Зміст спірного договору не суперечить вимогам законодавства, а його умови відповідають ЦК України та іншим актам цивільного законодавства. З огляду на викладене, суд вважає, що позивач була належним чином повідомлена про усі можливі ризики й умови кредитування, сукупну вартість кредиту, істотні умови договору та графіки здійснення платежів та погодилася з ними, підписавши договір. Як вбачається з умов кредитного договору, укладеного між сторонами, договір було укладено в іноземній валюті (доларах США). Діючим законодавством України не передбачений стабільний курс долару США по відношенню до національної валюти України - гривні. Відповідно до ст. 36 Закону України «Про національний банк України», офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним банком України. Згідно ч. 1 ст. 8 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» валютні курси встановлюються Національним Банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України. Положенням «Про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів», затвердженим Постановою Правління Національного Банку України № 496 від 12.11.2003 року визначається, що офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема, долару США установлюється щоденно. Для розрахунку гривні до іноземних валют використовується інформація для котирування іноземних валют станом на останню дату. З огляду на викладене, суд вважає, що при укладенні договору в іноземній валюті (доларах США) позивач усвідомлювала, що курс національної валюти України - гривні по відношенню до долара США не є незмінним, а також, усвідомлювала, що зміна вказаного курсу можливо настане, а тому позивач, беручи на себе обов'язки щодо погашення кредиту саме в доларах США, повинна була передбачити та врахувати можливі зміни, зокрема, - підвищення валютного ризику за кредитним договором. Таким чином, укладання кредитного договору в іноземній валюті відповідало внутрішній волі позивача, яка підписавши договір, погодилася щодо його істотних умов, зокрема, надання кредиту в іноземній валюті - доларах США та повернення коштів, відповідно до офіційного курсу долара по відношенню до національної валюти-гривні. Крім того, дана правова позиція, узгоджується з позицією, викладеною в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», а саме п. 16 в якому зазначено, що саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Згідно зі ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Вимога щодо необхідності отримання індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями встановлена п. «в» ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак такі терміни і суми кредитів в іноземній валюті законодавцем не визначено. Згідно з п. 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004 р. № 483, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 09 листопада 2004 р. за №1429/10028, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями). Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитів в іноземній валюті згідно зі ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. Відкрите акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк», яке змінило своє найменування на Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк» отримало банківську ліцензію № 35 від 02.07.1992 року на здійснення банківських операцій та дозвіл № 35-1 від 03.12.2001 року з додатком, якими передбачено право банку на здійснення валютних операцій. Враховуючи положення ст. 47 та 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність» та п. 3 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», належить виходити з того, що на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями на час укладення спірного кредитного договору банк був уповноважений та мав право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Посилання позивача на наявність розбіжностей у нарахуваннях у додатках № 1 та № 2 до кредитного договору не є підставою для визнання недійсним кредитного договору в цілому, враховуючи, що позивач отримала від банку грошові кошти, а правильність нарахувань за кредитом може бути з'ясована при вирішенні питання щодо стягнення заборгованості за кредитним договором. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] з підстав, зазначених нею у позові, не підлягаю задоволенню.

Outcome: dismissed