Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-28 00:00:00

24 липня 2018 року [PERSON] , звернувся до суду із позовом до Кривецької сільської ради Радехівського району Львівської області про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. В позовній заяві зазначає, що [INFO] помер його батько - [PERSON] , який був зареєстрований та постійно проживав за адресою: [ADDRESS] . Після його смерті залишилось майно, а саме земельна ділянка, розташована на території Дмитрівської сільської ради, площею 2,4147 гектарів для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. З березня 2000 року по [INFO], а отже на час відкриття спадщини, [PERSON] , постійно проживав разом зі спадкодавцем за місцем реєстрації. Позивач має право на спадкування за заповітом, але у визначений законом строк не звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Заповіт було посвідчено [PERSON] , секретарем виконкому Кривецької сільської ради Радехівського району Львівської області 14 травня 2004 року за №24. Вимушений звернутися до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, з метою оформлення права на земельну ділянку. Просить встановити факт постійного проживання спадкоємця [PERSON] разом із спадкодавцем [PERSON] у будинку по [ADDRESS] до [INFO]. Представник позивача в судовому засіданні надала пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, просила ухвалити рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Представник відповідача Радехівської міської ради Львівської області, скерував суду заяву, в якій позовні вимоги визнав, клопотав про розгляд справи за його відсутності (а.с.49). За правилами ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Вислухавши пояснення представника позивача та дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до вимог ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст.ст.13,19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. На підставі ст.ст.12,81,82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не має для суду встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд встановив, що [INFO] помер батько позивача - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] від 25.11.2005 р., видане Кривецькою сільською радою Радехівського району Львівської області, відповідний актовий запис за №16 (а.с.9). Згідно копії свідоцтва про народження, серії [NUMBER] , повторно виданим відділом ЗАГС 21.02.1986 р. [PERSON] , [INFO] , в графі батьки значаться [PERSON] та [PERSON] (а.с.10). За життя спадкодавцем було здійснено розпорядження своїм майном на користь [PERSON] , склавши заповіт, який було посвідчено 14.05.2004 року, секретарем Кривецької сільської ради Радехівського районну Львівської області та зареєстровано в реєстрі за №24 (а.с.11). З довідки виконкому Кривецької сільської ради №160 від 04.06.2018 р. вбачається, що спадкодавець [PERSON] проживав і вів спільне господарство на момент смерті за адресою: [ADDRESS] разом із спадкоємцем [PERSON] без реєстрації (а.с.12). Згідно Державного акту на право приватної власності на землю, серії IІ-ЛВ №033715, виданого 15.03.2000 року Радехівською райдержадміністрацією на підставі рішення ІХ сесії ІІІ демократичного скликання Радехівської районної ради народних депутатів від 24.12.1999 року, та зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №6743, вбачається, що земельна ділянка, площею 2,4147 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Дмитрівської сільської ради Радехівського району Львівської області, належала [PERSON] (а.с.13). Позивач має право на спадкування за заповітом, але у визначений законом строк не звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, про що отримав відмову від нотаріуса (а.с.14,15). Факт спільного проживання позивача з [PERSON] , підтвердила в судовому засіданні свідок [PERSON] , не довірити показам якої в суду підстав немає. Вказані вище обставини, учасниками процесу не оспорюються та не заперечуються, а тому у відповідності до вимог ст.ст.12,229 ЦПК України дані докази визнаються судом належними, допустимими та достовірними. Відповідно до ч. 1. ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У відповідності до ч. 1 ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом). Відповідно до положень ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У відповідності до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Прийнята спадщина визнається власністю спадкоємця з часу відкриття спадщини. Оскільки у даному випадку питання про право на спадщину не може бути вирішено в нотаріальному порядку шляхом видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з тим, що позивач пропустив визначений законом строк для прийняття спадщини за заповітом, тому це питання повинно бути вирішено у судовому порядку шляхом встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Приймаючи до уваги вищенаведене, позиції з цього приводу, викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», Постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» та у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, суд приходить до висновку, що позовні вимоги сторони щодо встановлення факту спільного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини є законними та обґрунтованими і, відповідно такими, що підлягають до задоволення. У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України із відповідача в користь позивача слід стягнути понесені ним судові витрати.

Outcome: approved