Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-18 00:00:00

26.12.2014 року позивач [PERSON] звернувся до Токмацького районного суду з позовом до директора ТОВ «Токмацька феросплавна компанія» Грабовець Григорія Анатолійовича про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення моральної шкоди. Мотивуючи свої позовні вимоги вказує на те, що в період з 10.09.2009 року по 23.04.2013 року він працював на посаді охоронника в ТОВ «Токмацька феросплавна компанія».Наказом директора ТОВ «Токмацька феросплавна компанія» № 41-к від 23.04.2013 року його звільнено з посади на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням у зв'язку з переїздом на нове місце проживання. В порушення вимог ст. 116 КЗпП України з ним при звільненні не проведено повного розрахунку всіх сум, що належать йому від товариства, не здійснено оплату праці за роботу в надурочний час. Виплату всіх належних при звільненні сум було проведено 10.07.2014 року. Згідно ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини підприємства належних працівнику сум в день звільнення, підприємство повинно сплатити йому середній заробіток за час затримки, який складає 22991,70 грн. за період з 25.04.2013 року по 10.07.2014 року та наводить відповідний розрахунок. Також позивач просить відшкодувати йому моральну шкоду в розмірі 20000,00 грн., заподіяну внаслідок незаконного його звільнення під тиском керівництва ТОВ «Токмацька феросплавна компанія», після чого у нього виник гіпертонічний криз 2 ступеня, поніс витрати на лікування. Невиплата позивачу всіх належних сум змусило його проживати без засобів до існування, отримуваної ним допомоги по безробіттю було недостатньо, не мав коштів на придбання опалення. За клопотанням позивача ухвалою Токмацького районного суду від 06.02.2015 року у справі було замінено неналежного відповідача директора ТОВ «Токмацька феросплавна компанія» Грабовець Григорія Анатолійовича на належного відповідача - ТОВ «Токмацька феросплавна компанія». Позивач в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги, підтвердив обставини викладені в позовній заяві та просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача Бродецька Т.В., яка є головним бухгалтером ТОВ «Токмацька феросплавна компанія», в судовому засіданні проти позову заперечувала та пояснила, що позивача [PERSON] було звільнено з посади охоронника наказом № 48-к від 23.04.2013 року за ст. 38 КЗпП України. При звільненні позивач не заявляв будь-яких претензій щодо неповного з ним розрахунку. При виконанні аналізу використання робочого часу на підприємстві вже після звільнення позивача товариство самостійно виявило, що з ним не проведено оплату за роботу в надурочний час. Розрахунок в частині оплати праці за роботу в надурочний час в сумі 1944,45 грн. був виплачений позивачу 10.07.2014 року згідно наказу №36 від 10.07.2014 року. 20.08.2014 року [PERSON] звернувся до товариства щодо виплати йому компенсації за час затримки розрахунку при звільненні та наданні довідки про виплачену заробітну плату та відпрацьований час за період з вересня 2009 року по квітень 2013 року, на що відповіддю №186 від 11.09.2014 року йому було відмовлено у проведені компенсації та була надана відповідна довідка. Представник відповідача Семікін В.В. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував та пояснив, що згідно ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Крім того, посилається на рішення Конституційного суду України від 22.02.2012 року № 4-рп/2012, де дано офіційне тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу. Вказує, що остаточний розрахунок з позивачем [PERSON] був проведений 10.07.2014 року, а з позовними вимогами позивач звернувся до суду в грудні 2014 року, тобто з пропуском строку звернення до суду. Пропуск строку звернення до суду за вирішенням трудового спору є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Просив суд застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позову до ТОВ «Токмацька феросплавна компанія». Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що до звільнення [PERSON] зі сторони помічника директора ТОВ «Токмацька феросплавна компанія» Деркульського був тиск на нього, його бажали звільнити, внаслідок чого у позивача виник гіпертонічний криз 2 ступеня. При звільненні з [PERSON] не був проведений повний розрахунок за роботу в надурочний час. Роботодавець зобов'язаний повідомити працівника про всі суми, які належать йому до виплати. В результаті неповного з позивачем розрахунку при звільненні у нього погіршилися умови життя, допомоги по безробіттю було недостатньо для забезпечення всіх його потреб, не вистачало коштів на харчування, лікування, придбання опалення, що свідчить про моральні страждання позивача, про ці обставини йому стало відомо від [PERSON] особисто. Заслухавши пояснення позивача, представників відповідача, показання свідка, вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що в період з 10.09.2009 року по 23.04.2013 року позивач [PERSON] з ТОВ «Токмацька феросплавна компанія» перебував у трудових відносинах. 10.09.2009 року на підставі наказу № 178-к [PERSON] був прийнятий на роботу охоронником до ТОВ «Токмацька феросплавна компанія». Наказом № 41-к від 23.04.2013 року його звільнено з посади охоронника на підставі ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням у зв'язку з переїздом на нове місце проживання, що підтверджується записом у трудовій книжці. Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Однак, як встановлено судом, в день звільнення ТОВ «Токмацька феросплавна компанія» не провело розрахунок із позивачем [PERSON] за роботу в надурочний час у строки, зазначені в статті 116 КЗпП Кодексу . Як встановлено судом, повний, остаточний розрахунок з позивачем [PERSON] з оплати праці за роботу в надурочний час в сумі 1944,45 грн. був проведений відповідачем 10.07.2014 року. Вказані обставини сторонами не оспорювалися в судовому засіданні. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що належать йому; у разі невиконання такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст.117 КЗпП України відповідальність. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Варто також зазначити, що згідно п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Рішенням Конституційного Суду України від 22.02.2012 року у справі № 1-5/2012 вирішено, що в аспекті конституційного звернення положення ч.1 ст.233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями ст. ст. 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Тобто, початок перебігу тримісячного строку за заявою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди починається з наступного дня після виплати всіх належних позивачу при звільненні сум. Як встановлено судом, виплата всіх належних позивачу при звільненні сум була проведена 10.07.2014 року, а з позовними вимогами позивач звернувся до суду 26.12.2014 року, тобто після спливу тримісячного строку на звернення до суду. Поважних причин недотримання цього строку позивач суду не навів та про його поновлення суд не просив. В постанові №6-77 цс 11 від 26 грудня 2011 року Верховний Суд України висловив правову позицію про те, що перебіг передбаченого ст.233 КЗпП України тримісячного строку на звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні починається не з дня набрання чинності рішення суду про стягнення заборгованості по заробітній платі, а з наступного дня після проведення фактичного розрахунку незалежно від тривалості затримки розрахунку. Згідно ч.1 ст. 360-7 ЦПК України - рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. З огляду на вищезазначені положення чинного законодавства, виходячи з характеру спору, а також враховуючи те, що відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, користуючись рівними правами, на засадах змагальності згідно вимог ст. 10 ЦПК України, виходячи із принципів розумності та справедливості, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову [PERSON] до ТОВ «Токмацька феросплавна компанія» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення моральної шкоди слід відмовити у зв'язку зі спливом тримісячного строку на звернення до суду. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed