Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-23 00:00:00

25 березня 2020 року [PERSON] звернулась до Київського районного суду з позвоною заявою до [PERSON] , Одеської міської ради, в якому просить: визнати протиправним та скасувати рішення ОМР № 5478-V від 22 січня 2010 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу у приватну власність [PERSON] земельної ділянки, площею 0,0454 га, за адресою: [ADDRESS] , для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель»; визнання протиправним та скасування рішення ОМР № 1469-VІ від 19 жовтня 2011 року «Про передачу безоплатно у приватну власність земельної ділянки, площею 0,0454 га, за адресою: [ADDRESS] , для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд [PERSON] , що є спадкоємцем [PERSON] , якому рішенням ОМР від 22 січня 2010 року № 5478-V передано зазначену земельну ділянку у приватну власність»; визнати незаконним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 778859 від 10 серпня 2012 року; вистановлення порядку користування земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] , шляхом визнання за [PERSON] права користування 884 кв. м земельної ділянки, прилягаючої до її частини будинку, визначивши межі цієї ділянки таким чином: поворот ліворуч по похилій лінії довжиною 5 м, поворот праворуч довжиною 27,0 м до перетинання з правою бічною межею ділянки на відстані 11,95 м від фасадної лінії. Надалі, [PERSON] звернулась до Київського районного суду м. Одеси з зустрічною позовною заявою до [PERSON] про усунення перешкод у володінні та користуванні земельною ділянкою, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5110136900:26:021:0126, яка належить [PERSON] , щляхом відновлення межі земельної ділянки та встановлення паркану, відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 778859 від 10 серпня 2012 року, та зобов`язати [PERSON] не чинити [PERSON] перешкод у знесенні самовільно встановленого паркану. У судовому засіданні позивач за первісним позовом [PERSON] та її представники підтримали свою позовну заяву та заперечили проти задоволення зустрічної позовної заяви. Відповідач за первісним позовом [PERSON] та її представник заперечили протии задоволенні позовних вимог та підтримали зустрічну позовну заяву. Представник відповідача ОМР у судовому засіданні залишив розгляд справи на розсуд суду. До суду наданні відзив відповідача за зустрічним позовом та відповідь на відзив позивача за зустрічним позовом. Надані письмові пояснення Одеської міської ради. Так, позивач за первісним позовом та її представники просили задовольнити позовні вимоги, а у задоволені зустрічного позову відмовити. Свої вимоги обґрунтовуючи тим, що [PERSON] належало домоволодіння за адресою: [ADDRESS] на підставі про право спадщини від 29 жовтня 1962 року та договору дарування від 25 грудня 1963 року. 10 лютого 1969 року [PERSON] за договором купівлі- продажу здійснила відчуження 7\\20 частин будинку [ADDRESS] з надвірними спорудами [PERSON] . За погодженням сторін в користування покупця перейшли житлова кімната площею 16.48 кв.м., підвал літ А-1, сарай під літ.Б та вбиральня під літ Д. Решта приіщень залишилась у власності [PERSON] 09 червня 1975 року між співвласниками домоволодіння [ADDRESS] , [PERSON] і [PERSON] був нотаріально узгоджений порядок користування земельною ділянкою, відображений у довідці ОМБТІ від 18.03.1975р. № 424. Дана довідка була зроблена на підставі технічної інвентарізації ОМБТІ від 22.10.1974р. 13 червня 1975 року [PERSON] відчужив належну йому частку домоволодіння [PERSON] 12 листопада 1990 року на підставі договору дарування, посвідченого Третьою Одеською Державною нотаріальною конторою, [PERSON] придбала у [PERSON] 13\\20 частин зазначеного домоволодіння, яке розташоване на земельній ділянці розміром 1200 кв.м. та за яким були збережені надлишки 128 кв.м. Разом з 13\\20 частин домоволодіння до [PERSON] також перейшла у користування й та частина земельної ділянки, на якій була фактично розташована набута нею частина домоволодіння, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що була у попередніх землекористувачів, а саме [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] (ч.2 ст.120 ЗК України). Такий порядок користування будинком та земельною ділянкою проіснував до звернення [PERSON] (правонаступником якого є [PERSON] ) з позовом до [PERSON] про встановлення порядку користування земельною ділянкою у відповідності з частками та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою площею 454 кв.м. та звернення [PERSON] до [PERSON] із зустрічним позовом про встановлення порядку користування земельною ділянкою по вже сформованому порядку користування, який склався у 1975 році між першими власниками домоволодіння та земелекористувачами земельної ділянки. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 04 листопада 2005 року первісний позов [PERSON] задоволено, визначено порядок користування земельною ділянкою при домоволодінні за адресою: [ADDRESS] , шляхом виділення [PERSON] 454 кв.м. земельної ділянки, яка прилягає до його частини будинку, межі якої визначені таким чином -поворот ліворуч по похилій лінії по існуючому паркану та по лінії продовження загальною довжиною 7м; - поворот праворуч довжиною 29 м. до перетинання з правою бічною межею ділянки на відстані 14,20 м від фасадної межі ділянки, а останню земельну ділянку площею 843 кв.м. наділити у користування [PERSON] . Рішенням апеляційного суду Одеської області від 06 березня 2006 року рішення Київського райсуду м. Одеси від 04 листопада 2005 року змінено шляхом зазначення в резолютивній частині рішення: поворот праворуч довжиною 29 м. до перетинання з правою бічною межею ділянки на відстані 13,30 м від фасадної межі ділянки. [PERSON] під час розгляду справи Київським районним судом м.Одеси надав підроблену документацію- технічний паспорт від 17 жовтня 2002 року на вказане домовлодіння. Факт підробки документа був встановлений ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 01 жовтня 2015 року про звільнення від кримінальної відповідальності [PERSON] , підозрювану у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України, у зв?язку із закінченням строків давності притягнення її до кримінальної відповідальності. Тому [PERSON] звернулася до суду першої інстанції із заявою про перегляд рішення 04 листопада 2005 року за нововиявленними обставинами, так як підроблений технічний паспорт від 17 жовтня 2002 року вплинув на зміст спірних рішень Одеської міської ради № 5478-У від 22 січня 2010 року № 1469-У1 від 19 жовтня 2011 року та на зміст державного акту серія ЯЛ № 778859 від 10 серпня 2012 року. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21 грудня 2015 року заяву [PERSON] про перегляд рішення від 04 листопада 2005 року за нововиявленними обставинами задоволено, рішення Київського районного суду м. Одеси від 04 листопада 2005 року скасовано. Зустрічний позов [PERSON] задоволено та встановлений порядок користування земельною ділянкою, яким у користування [PERSON] виділено 884 кв.м. земельної ділянки прилягаючої до її частини будинку, визначивши межі ділянки таким чином - поворот ліворуч попохилій лінії по існуючому паркану, довжиною 2,63 м; - поворот праворуч по похилій лінії довжиною 5 м.; - поворот праворуч довжиною 27,0 м. до перетинання з правою бічною межею на відстані 11,95м. від фасадної лінії; - іншу частину земельної ділянки площею 413 кв.м. виділено у користування [PERSON] . В задоволені іншої частини позовних вимог первісного та зустрічного позовів - відмовлено. Постановою Одеського апеляційного суду від 01 серпня 2019 року скасовано рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 грудня 2015 року, провадження у справі за позовом [PERSON] , правонаступником якого є [PERSON] до [PERSON] про встановлення порядку користування земельною ділянкою, зобов?язання не перешкоджати в користуванні земельною ділянкою, закрито. В задоволені позову [PERSON] до [PERSON] про встановлення порядку користування земельною ділянкою, зобов?язання не чинити перешкод, відмовлено, у зв?язку із відсутністю предмета спора у цій справі, так як [PERSON] на підставі державного акту є власником земельної ділянки площею 0,0454га, а власник майна, не має підстав для визначення порядку користування частиною ділянки, яка перебувала в користуванні, була частиною спільної ділянки, і на яку не існувало право власності. Представник позивача за первісним позовом, також зазначив, що порядок користування земельною ділянкою був встановлений рішенням Київського райсуду м. Одеси від 04 листопада 2005 року та вплинув на межі земельної ділянки, наданої [PERSON] у приватну власність та стало підставою для прийняття Одеською міською радою відповідних рішень № 5478-У від 22.01.2010р. та № 1469-У1 від 19.10.2011р. Рішення суду ґрунтувалось на підставі підробленного технічного паспорту, що встановлено у рішенні Київського райсуду м. Одеси від 21 грудня 2015 року. А також співвласником домоволодіння та суміжним землекористувачем не було надано згоди на затвердження меж земельної ділянки, наданої [PERSON] у власність,що порушує вимоги ч. 3 ст. 116, ч. 6 ст. 118 ЗК України. Визначений у державному акті порядок користування земельною ділянкою є протиправним, порушує право приватної власності [PERSON] . Строки позовної давності не порушені, так як рішенням Київського райсуду м. Одеси від 21 грудня 2015 року скасовано рішення Київського райсуду м. Одеси від 04 листопада 2005 року, а постановою Одеського апеляційного суду від 01 серпня 2019 року скасовано рішення від 21 грудня 2015 року та провадження у справі закрито і набуло чинності лише 01 серпня 2019 року, а розгляд даної справи був унеможливлений розглядом по суті, то і початок відліку позовної давності у цій справі припадає на 01 серпня 2019 року. У задоволені зустрічного позову [PERSON] . [PERSON] та її представник заперечували, надали відзив на зустрічну позовну заяву . Свої заперечення обґрунтували тим, що рішення Одеської міської ради незаконне, винесено на підробних документах, порушує права щодо користування належної її земельної ділянки та обслуговування належної її частини домоволодіння. Відповідач за первісним позовом [PERSON] , позовні вимоги [PERSON] про визнання протиправним та скасування рішення, визнання незаконним та скасування державного акту, встановлення порядку користування земельною ділянкою не визнала та надала до суду зустрічний позов про усунення перешкод у користуванні власністю. Свої вимоги обґрунтувала тим, що рішенням Київського районного суду від 04 листопада 2005 року був визначений порядок користування земельною ділянкою і в 2008 році був встановлений паркан на виконання цього рішення, та в 2012 році був отриманий державний актна право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 778859 від 10 серпня 2012 року. В подальшому протягом багатьох років [PERSON] подавала заяви в різні інстанції правоохоронних та судових інстанцій для скасування рішення Київського райсуду від 04 листопада 2005 року та лише за рішенням Київського райсуду від 21 грудня 2015 року за заявою [PERSON] за нововиявленими обставинами, відповідачкою були самостійно змінені межі спірної земельної ділянки, хоч в подальшому рішення суду від 21 грудня 2015 року було скасовано та на даний час провадження по справі закрито. Однак, межі земельної ділянки залишилися відповідно до рішення Київського райсуду від 21 грудня 2015 року, яке скасовано. І лише у 2020 році, з пропуском всіх строків позовної давності відповідачка звернулась із позовними вимогами про скасування державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 778859 від 10 серпня 2012 року про існування якого [PERSON] було відомо з 2013 року, що підтверджується ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 19 грудня 2013року, тобто, пройшло сім років, сплив строк позовної давності та просила застосувати до позову строк позовної давності про що подала окрему заяву до суду. [PERSON] вважає, що діями [PERSON] порушено її право, яке передбачено нормами ст. 41 Конституції України, ст. 16, 391 ЦК України, ст. 107, 152, 153, 212 ЗК України. Також, [PERSON] надано відповідь на відзив [PERSON] , відповідач за зустрічним позовом, в якій зазначено, що 04 лютого 2008 року рішення Київського райсуду м. Одеси від 04 листопада 2005 року, яке змінено рішенням апеляційного суду Одеської області від 06 березня 2006 року було виконано виконавчою службою, про що складений акт державним виконавцем. Після встановлення порядку користування земельною ділянкою та виділення [PERSON] 0,0454 га земельної ділянки прилягаючої до його частини будинку були виготовлені технічні паспорти інженером КП «ОМБТІ та РОН» у 2009 р. за заявою [PERSON] , та у 2010 році за заявою [PERSON] . Також, спростовуючи ствердження [PERSON] про встановлення порядку користування земельною ділянкою відповідно до довідки № 424 від 18 березня 1975 року [PERSON] зазначила, що згода стосувалась користуванням будівлею, прибудовою та спорудами, ніхто із сторін не узгоджував межі земельної ділянки. Крім того, цей факт був предметом розгляду судами різних інстанцій. Представник Одеської міської ради не визнала позовні вимоги [PERSON] та надала письмові пояснення щодо позову. Свої заперечення обґрунтувала тим, що оскаржуване у даній справі рішення, яке прийняте Одеською міською радою є ненормативним актом та після його реалізації вичерпало свою дію фактом його виконання. [PERSON] не є суб`єктом відповідних правовідносин в розумінні норм законодавства, тобто, між [PERSON] та Одеською міською радою відсутній будь-який спір, що підлягає розгляду в судах. Також представник на доводи [PERSON] щодо непогодження меж із суміжними землекористувачами зазначила, що погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із власником \\або землекористувачем не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації за умови правомірних дій кожного із землекористувачів чи землевласників. Представник зазначив про пропуск строку звернення до суду , так як оскаржуване рішення Одеської міської ради було доведено до відома необмеженого кола осіб та перебувало на вільному доступі для ознайомлення з 16 листопада 2011 року, тоді як позов подано до суду більш ніж три роки. Дослідивши матеріали справи, пояснення сторін, суд вважає, що у задоволені позовної заяви [PERSON] до [PERSON] , Одеської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, визнання незаконним та скасування державного акту, встановлення порядку користування земельною ділянкою слід відмовити . Зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю задовольнити, виходячи з наступного. Як встановлено судом , співвласниками будинку [ADDRESS] у розмірі 7\\20 частин був [PERSON] , правонаступником якого є [PERSON] , на підставі свідоцтва про право власності від 15 березня 1989 року та [PERSON] у розмірі 13\\20 частин на підставі договору дарування від 12 листопада 1990 року. Вказане домоволодіння по [ADDRESS] , яке складалося з двох житлових кімнат площею 16,48 кв.м. та 21,44 кв.м. та надвірних споруд до набуття згаданими особами належало [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 29 жовтня 1962 року та договору дарування від 25 грудня 1963 року. За будинком з 1949 року обліковувалась у постійному користуванні земельна ділянка площею 1200 кв.м. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 04 листопада 2005 року був визначений порядок користування земельною ділянкою при домоволодінні за адресою: [ADDRESS] шляхом виділення [PERSON] 454 кв.м. земельною ділянки, прилягаючого до його частини будинку, межі якої визначені таким чином -поворот ліворуч по похилій лінії по існуючому паркану та по лінії продовження загальною довжиною 7м; - поворот праворуч довжиною 29 м. до перетинання з правою бічною межею ділянки на відстані 14,20 м від фасадної межі ділянки, а останню земельну ділянку площею 843 кв.м. наділити у користування [PERSON] . Рішенням апеляційного суду Одеської області від 06 березня 2006 року рішення Київського райсуду м. Одеси від 04 листопада 2005 року змінено шляхом зазначення в резолютивній частині рішення : поворот праворуч довжиною 29 м. до перетинання з правою бічною межею ділянки на відстані 13,30 м від фасадної межі ділянки. 06 грудня 2007року Київським районним судом винесено додаткове рішення, яке набрало законної сили 17 грудня 2007 року, після чого рішення суду було примусово виконано 04 лютого 2008року, про що складений акт державного виконавця, паркан був встановлений, згідно опису вказаному в рішенні Київського райсуду м. Одеси від 04 листопада 2005 року та в рішенні Апеляційного суду Одеської області від 06 березня 2006 року. На підставі рішення Одеської міської ради від 22 січня 2010 року та 19 жовтня 2011 року [PERSON] виданий державний актсерії ЯЛ № 778859 від 10 серпня 2012 року на право власності на земельну ділянку, яка розташована по [ADDRESS] , площею 0,0454 га, що відповідає рішенню Київського районного суду від 04 листопада 2005 року та рішенню Апеляційного суду Одеської області від 06 березня 2006 року. Згідно зі ст. 121 Земельного кодексу України, громадяни України мають право на приватизацію земельних ділянок. Згідно із ч. 1 ст. 88 Земельного кодексу України, володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Непогодившись з судовим рішенням від 04 листопада 2005 року, [PERSON] неодноразово подавала заяву про перегляд судового рішення у зв?язку з нововиявленими обставинами, в задоволені вимог їй було відмовлено. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21 грудня 2015 року, заяву [PERSON] про перегляд рішення Київського районного суду м. Одеси від 04 листопада 2005 року у зв?язку з нововиявленими обставинами задоволено. Скасовано рішення Київського районного суду м. Одеси від 04 листопада 2005 року та ухвалено нове рішення, яким позовну заяву [PERSON] та зустрічну позовну заяву [PERSON] задоволено частково. Встановлено порядок користування земельною ділянкою при домоволодінні [ADDRESS] . Виділено у користування [PERSON] 884 кв.м. земельної ділянки прилягаючої до її частини будинку , визначивши межі таким чином: -поворот ліворуч по похилій лінії по існуючому паркану довжиною 2,63м; -поворот праворуч по похилій лінії довжиною 5м; -поворот праворуч довжиною 27,0м до перетинання з правою бічною межею ділянки на відстані 11,95м від фасадної лінії. Іншу частину земельної ділянки площею 413 кв.м. виділено у користування [PERSON] 07 лютого 2016 року відповідно до рішення Київського райсуду м. Одеси від 21 грудня 2015 року [PERSON] був демонтований паркан, який встановлений 2008 р. та встановлений новий, за іншими межами. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 27.04.2016р. рішення Київського районного суду м. Одеси від 21.12.2015р. було скасовано. Заяву [PERSON] про перегляд рішення Київського райсуду м. Одеси від 04 листопада 2005 року за нововиявленими обставинами залишено без задоволення. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 13 вересня 2017року ухвалу апеляційного суду Одеської області від 27 квітня 2016 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Постановою Одеського апеляційного суду від 01 серпня 2019року рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 січня 2015 року скасовано. Провадження у справі за позовом [PERSON] правонаступника [PERSON] до [PERSON] про встановлення порядку користування земельною ділянкою, зобов`язання не перешкоджати в користуванні земельною ділянкою закрито. В задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про встановлення порядку користування земельною ділянкою , зобов`язання не чини перешкод відмовлено. Підставою для закриття провадження у справі стало відсутність предмету спору у зв`язку з тим, що [PERSON] на підставі державного акту є власником земельної ділянки, площею 0,0454 га. Предметом вирішення у цій справі є визначення порядку користування земельною ділянкою, з якими сторони звернулись до суду в 2003 році, а на час вирішення спору власник майна, яким стала [PERSON] не має підстав для визначення порядку користування частиною ділянки , яка перебувала в користуванні, була частиною спільної ділянки, і на яку не існувало права власності, тому визначити порядок користування ділянкою за таких обставин неможливо. Судом зазначено, що не підлягають задоволенню вимоги [PERSON] до [PERSON] про встановлення користування земельною ділянкою, зобов`язання не чинити перешкод, оскільки [PERSON] є власником земельної ділянки по [ADDRESS] на підставі державного акту, який не скасований, недійсним не визнаний, право власності є непорушним. Доводи позивача про те, що порядок користування земельною ділянкою був погоджений між співвласниками у 1975 році судом до уваги не приймається, оскільки з тексту довідки Одеського міського бюро технічної інвентаризації № 424 від 18 березня 1975 року вбачається, що між співвласниками узгоджувався порядок щодо будинку [ADDRESS] , щодо нотаріальної заяви, в якій є посилання на довідку № 424 суд звертає увагу, що в тексті заяви про відчуження не вирішувалось питання встановлення порядку користування земельною ділянкою в будь-яких межах. Отже, якщо ж погодженого або встановленого порядку користування земельною ділянкою немає,суд установлює порядок користування земельною ділянкою з дотриманням часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном, що узгоджується з правовим висновком висловлюваним в постанові від 01 листопада 2017 року у справі № 6-2454цс16. Суд критично ставиться до доводів позивача про відсутність згоди суміжного землекористувача на затвердження меж земельної ділянки, як передбачено нормами ст. 116,118 ЗК України наданої [PERSON] у власність спірними рішеннями органу місцевого самоврядування та яка є обов`язковою при виділенні земельної ділянки у власність. Суд зазначає, що в даному випадку межі земельної ділянки були визначенні рішенням Київського районного суду м. Одеси від 04 листопада 2005року, яке набрало чинності. Відповідно до позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 28 березня 2018 року висловленої у Постанові по справі № 681/1039/15-ц, у якій, зокрема, прийшов до висновків, що погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. При цьому стаття 198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є «погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами». Із цього зовсім не слідує, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа - акта погодження меж - слід вважати, що погодження меж не відбулося. У разі виникнення спору сама по собі відсутність погодження меж не є підставою для того, щоб вважати прийняте рішення про приватизацію незаконним. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не можеслугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів. Крім того, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За загальним правилом , перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ст. 257 Цивільного Кодексу загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] було відомо про наявність державного акту серії ЯЛ №778859 від 10 серпня 2012 року з лютого 2016 року, що підтверджується відповіддю з департаменту комунальної власності Одеської міської ради на заяву [PERSON] про надання інформації про приватизацію 7\\20 частин земельної ділянки . Однак, до суду [PERSON] звернулась з позовом лише у березні 2020 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Заяв про поновлення строку позивачем не надавалось, а тому суд вважає , що позовні вимоги [PERSON] не доведені, та не підлягають задоволенню. Зустрічні позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю підлягають задоволенню. [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,0454 га по [ADDRESS] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянкусерії ЯЛ №778859 від 10 серпня 2012 року, який був виданий на підставі рішення від 19 жовтня 2011 року № 1469-У1 «Про передачу безоплатно у приватну власність земельної ділянки, площею 0,0454 га за адресою: [ADDRESS] яка є спадкоємицею майна гр. [PERSON] , якому рішенням Одеської міської ради від 22 січня 2010 року № 5478-У було передано зазначену земельну ділянку у приватну власність». Отже, державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №778859 від 10 серпня 2012 року [PERSON] виданий на законних підставах, а право приватної власності є непорушним, що передбачено ст. 41 Конституції України. Відповідно до ст. 391 ЦПК України, власник майна має право вимагати, усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п.4 ч.2 ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Відповідно до ст. 107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації, яка відповідно до ст. 193 ЗК України містить сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим земельних ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристику, розподіл серед власників землі та землекористувачів. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 152 ЗК України землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до ст. 153 ЗК України, власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Відповідно доч.1,2,3 ст.212 ЗК України, самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. Щодо застосування строку пропуску позовної давності заявленими представником позивача за первісним позовом за вимогами про усунення перешкод у користуванні власністю, суд вважає що дані правовідносини є триваючими та до них не застосовуються строки позовної давності. У відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема, ст. 16 Цивільного кодексу України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача. Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду. Відсутність порушеного права є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Згідно ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Приймаючи рішення Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп.

Outcome: approved