Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-18 00:00:00

25 червня 2013 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (правонаступником якого є Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк») звернулося до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON], у якому просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором б/н від 07.02.2008 року у розмірі 8 117,30 доларів США, що відповідно до службового розпорядження НБУ від 16.07.2013 року становить 64 881,61 грн. Позовна заява мотивована тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 07.02.2008 року відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в сумі 3 500,00 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16,80% річних та з кінцевим терміном повернення, що відповідає дії картки. Але, в порушення умов кредитного договору станом на 16.07.2013 року відповідач має заборгованість перед банком в сумі 8117,30 доларів США, з якої: заборгованість за кредитом - 3 000,00 доларів США, заборгованість по процентам за користування кредитом - 4 347,49 доларів США, заборгованість по комісії - 323,70 доларів США, штраф (фіксована частина) - 62,55 доларів США, штраф (процентна складова) - 383,56 доларів США. Оскільки, відповідач здійснювати погашення заборгованості за кредитним договором не бажає, позивач вимушений був звернутись до суду із даним позовом. Заочним рішенням суду від 12 вересня 2013 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено у повному обсязі (а.с.58-59). Не погодившись із заочним розглядом справи відповідач подав до суду заяву про скасування вказаного заочного рішення суду (а.с.64-66). Ухвалою суду від 24 квітня 2018 року заочне рішення суду від 12.09.2013 року скасовано, а справу призначено до судового розгляду (а.с.83). Про розгляд справи учасники повідомлялись за правилами ст.ст.128-129 ЦПК України. Позивач в особі свого представника у судове засідання не з'явився. Про день. час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. Про причини неявки свого представника не повідомляв. Письмових заяв про розгляд справи без участі свого представника не надсилав. Відповідачем надано суду письмову заяву, в якій він просить справу розглядати без своєї участі. У задоволенні позову просить відмовити, посилаючись на пропуск позивачем строків звернення до суду із вказаним позовом (а.с.88). У відповідності до ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно з ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Підставою звернення позивача до суду є захист права сторони за майновим правовідношенням, що виникло в силу укладеного кредитного договору, на вимогу повернення грошових коштів у зв'язку із порушенням його виконання. За змістом ст.14 ЦК України, цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Поряд із засобами заохочення, виконання цивільних обов'язків забезпечується відповідальністю, яка встановлена договором або актом цивільного законодавства. Будь-яка особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. Судом встановлено, що відповідно до укладеного договору від 07 лютого 2008 року ПАТ КБ «Приватбанк» надав [PERSON] кредит у розмірі 3500,00 доларів США у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16,80% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с.11-14). Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості (а.с.5-8), станом на 16.07.2013 року [PERSON] має заборгованість перед банком в сумі 8117,30 доларів США, з якої: заборгованість за кредитом - 3 000,00 доларів США, заборгованість по процентам за користування кредитом - 4 347,49 доларів США, заборгованість по комісії - 323,70 доларів США, штраф (фіксована частина) - 62,55 доларів США, штраф (процентна складова) - 383,56 доларів США. Згідно з ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит - будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Відповідно до статей 526, 1054, 1055 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа (кредитор) довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд (частина п'ята статті 261 ЦК України). Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, тощо). Оскільки позовна давність до основної вимоги спливла до звернення позивача до суду, вважається, що позовна давність спливла і до додаткової його вимоги про стягнення з відповідача пені. Відтак, не може бути стягнута неустойка, нарахована на суму заборгованості за вимогами, щодо яких позовна давність була пропущена. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 14-10цс18, та в постанові Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 25.07.2018 року (№ 61-5931св18). Достовірно встановлено, що згідно з виписки по кредитній картці останній раз відповідач користувалася кредитними коштами, а саме: знімав готівку у банкоматі, 25 грудня 2008 року у розмірі 100,00 грн. (а.с.52). Відповідно до умов договору погашення заборгованості мало відбуватися щомісячними платежами в строк до 30 числа кожного місяця. Отже, погашення заборгованості [PERSON] мало бути здійснено до 30 січня 2009 року, чого зроблено не було, тобто про порушення зобов'язання з боку відповідача банку стало відомо 31 січня 2009 року, оскільки заборгованість не була погашена. Таким чином, позивач мав можливість звернутися до суду за захистом своїх прав потягом трьох років з дня, коли виникло право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання, тобто до 31 січня 2012 року, однак позивач звернувся до суду лише 25 червня 2013 року, тобто з пропуском загального строку позовної давності, що є підставою для відмови у позові. Окрім того, суд зауважує, позивач не мав об'єктивних перешкод для звернення з позовом до належного суду у межах трирічного строку позовної давності. Клопотань про поновлення пропущеного строку із зазначенням поважності його пропуску позивачем не заявлялось. Згідно з ч.1,7 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Відповідно до ст..263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, аналізуючи в сукупності наявні по справі докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є незаконними, необґрунтованим, недоведеними, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі. За змістом ст.141 ЦПК України у разі відмови у задоволенні позовних вимог, судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed