Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-16 00:00:00

25 січня 2021 року позивачка звернулася до суду з позовною заявою до відповідача ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», визначивши третьою особою АТ «КБ «Надра», із вимогою про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги (а. с. 3-7). В обґрунтування позовних вимог вказано, що 24 червня 2016 року позивачкою було придбано нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] . Починаючи з 01 грудня 2020 року на адресу позивачки та її телефон почали надходити повідомлення та погрози від представників ТОВ « ФК «Дніпрофінансгруп», які вимагали погасити борг за кредитним договором та погрожували забрати квартиру, яка нібито знаходиться у них в іпотеці. На момент придбання квартири жодних обмежень відносно неї не було, крім того, позивачка ніколи не отримувала жодних кредитів. 28 грудня 2020 року на адресу відповідача було направлено адвокатський запит про наявність заборгованості та кредитних правовідносин між [PERSON] та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» чи АТ «КБ «Надра», відповідь на який так і не отримано. В подальшому нею було зроблено запит на отримання витягу з реєстру речових прав, відповідно до якого ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» зареєструвало заборону відчуження квартири [ADDRESS] , чим порушило право позивачки на користування та розпорядження своїм майном. Так, заборона відчуження на майно, була накладена на підставі договору відступлення права вимоги укладеному 05 серпня 2020 року між АТ «КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп». Вважає зазначений договір відступлення права вимоги недійсним, у зв`язку з грубим порушенням норм права при його укладанні, зокрема невідповідність вимогам на час його укладання актам цивільного законодавства - Розпорядженню Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03 квітня 2009 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 квітня 2009 року за № 0373/16389 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» зі змінами, внесеними згідно з розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг № 1926 від 13 серпня 2015 року. Відповідно до норм Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг, до якої Україна приєдналася 11 січня 2006 року, у фактора відсутнє право на придбання права відступної вимоги до фізичної особи, яка не є суб`єктом господарювання. Зазначає, що Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду, своєю постановою від 16 грудня 2020 року у справі № 61-2309св18, зазначив, що на момент укладання оспорюваного договору в покупця, були відсутні генеральна та індивідуальна ліцензія Національного банку України, наявність яких є обов`язковою згідно з положеннями Декрету Кабінету міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» На підставі зазначеного вище, договір купівлі-продажу права вимоги та кредитного портфелю були визнані недійсними. Оскільки відповідач таких ліцензій не отримував, позивачка вважає, що договір відступлення права вимоги від 05 серпня 2020 року № GL48N718070-blank, укладений між ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» та ПАТ «КБ «Надра» є відповідно недійсним, а тому просить суд визнати вказаний договір відступлення прав вимоги недійсним з моменту його укладання. Ухвалою суду від 29 січня 2021 року позовну заяву залишено без руху, позивачці надано термін на усунення недоліків (а. с. 24). 01 лютого 2021 року недоліки, зазначені в ухвалі суду від 29 січня 2021 року, позивачкою усунуто (а. с. 26-32). Ухвалою суду від 01 лютого 2021 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 10 годину 00 хвилин 15 березня 2021 року (а. с. 46), яка учасникам справи 10 лютого 2021 року за вихідним № 4799/21-вих/2/204/854/21 (а. с. 65). 12 березня 2021 року на адресу суду відповідачем надано відзив на позовну заяву (а. с. 66-69), в якому він зазначає, що позовні вимоги не визнає, проти їх задоволення заперечує. В обґрунтування відзиву зазначено, що 22 травня 2020 року на електронних торгах ПАТ «КБ «Надра» продав ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» право вимоги за кредитним договором № 8/2007/840-К/992-Н від 17 травня 2007 року, що був укладений між [PERSON] та ВАТ «КБ «Надра». 05 серпня 2020 року відповідно до результатів відкритих торгів, оформлених протоколом електронних торгів № UA-EA-2020-05-12-000017-b від 22 травня 2020 року між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» був укладений договір № GL48N718070_blank про відступлення прав вимоги. За умовами договору ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» набуло право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів, зокрема за кредитним договором (та додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін та доповнень тощо) № 8/2007/840-К/992-Н від 17 травня 2007 року, що був укладений між [PERSON] та ВАТ «КБ «Надра» та договорами забезпечення. Разом з цим, за договором факторингу фактор передає грошові кошти клієнту, за що отримує право вимоги за грошовим зобов`язанням боржника та плату за надані грошові кошти, а клієнт - отримує грошові кошти, за що передає право вимоги до боржника та сплачує плату за отримані кошти. Правочин, якому не притаманні перелічені ознаки, не є договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги. Тобто факторинг передбачає наявність одночасно трьох обов`язкових умов: первинний кредитор поступається новому кредиторові грошовою вимогою в цілях здобуття фінансування; новий кредитор сплачує первинному кредиторові як компенсацію певну грошову суму (фінансування); новий кредитор отримує плату за користування грошовими коштами, наданими первинному кредиторові. Зі змісту договору, що оскаржується, вбачається, що у правовідносинах сторін відсутні елементи договору факторингу, а оскільки даний договір був укладений у порядку, визначеному нормами ст. ст. 512-514 ЦК України, то для спірного договору сторони не повинні обов`язково мати статус суб`єкта господарювання. Відповідач зазначає, що дійсно він не є банківською установою та не має індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій, генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій та ліцензії на здійснення валютних операцій. Разом з цим, зазначає, що відповідач не надавав боржнику кредит в іноземній валюті та не використовував іноземну валюту як засіб платежу за оспорюваним договором про відступлення прав вимоги. Тому вважає, що наявність чи відсутність ліцензії не має в цьому випадку значення, оскільки не підпадає під вимоги Закону України «Про валюту і валютні операції», а правова позиція Верховного Суду, на яку посилається позивачка, не підлягає застосуванню до даного спору, оскільки стосується інших правових відносин. Крім того, вказує на те, що позивачка не доводить належними та допустимими доказами, що оспорюваний договір порушує її права. Також, позивачка не доводить того, як зміна кредитора в зобов`язанні порушує її права, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Представник позивачки в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, прохав їх задовольнити, пояснення надав аналогічні тексту позовної заяви. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, прохав відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, пояснення надав аналогічні тексту відзиву на позовну заяву. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про залишення позовних вимог без задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 17 травня 2007 року між ВАТ КБ «Надра» та [PERSON] укладено кредитний договір № 8/2007/840-К/992-Н (а. с. 79-80), відповідно до якого банком надано [PERSON] грошові кошти у розмірі 115426,93 доларів США, цільове призначення яких проведення розрахунків по договору купівлі-продажу від 17 травня 2007 року, що укладений між позичальницею та [PERSON] , квартири [ADDRESS] , які позичальниця зобов`язана повернути у повному обсязі шляхом здійснення щомісячного перерахування на рахунок банку мінімально необхідного платежу у валюті кредиту, що складає 1327,34 доларів США. Кінцевий термін погашення кредиту 10 травня 2027 року. У забезпечення виконання зобов`язань позичальниці за даним договором 17 травня 2007 року між банком та [PERSON] укладено договір іпотеки № 8/2007/840-К/992-Н/2 на квартиру [ADDRESS] (а. с. 76-78). Постановою правління Національного Банку України від 05 лютого 2015 року № 83 ПАТ «КБ «Надра» віднесено до категорії неплатоспроможних, а постановою правління Національного Банку України від 04 червня 2015 року № 356 у ПАТ «КБ «Надра» відкликано ліцензію, оголошено процедуру ліквідації та призначено уповноважену особу Фонду на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра». Вказана інформація розміщена на офіційному сайті Національного Банку України https://bank.gov.ua/ua/news/all/neplatospromojniy-pat-kb-nadra-likvidovuyetsya та є загальновідомою. 24 червня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір НВТ 926742 купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (а. с. 15). 05 серпня 2020 року ПАТ «КБ «Надра», в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» Білої І.В. та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», відповідно до результатів відкритих торгів (аукціону), оформлених Протоколом електронного аукціону № UF-EA-2020-05-12-000017-b від 22 травня 2020 року, укладено договір № GL48N718070_blank про відступлення прав вимоги (а. с. 72-74), за яким ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» набув право вимоги банку до позичальників за кредитними договорами, та всіма іншими похідними договорами, зокрема щодо кредитного договору № 8/2007/840-К/992-Н івід 17 травня 2007 року укладеного між ВАТ КБ «Надра» та [PERSON] . Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Приписами ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Вимогами ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Нормою ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з вимогами п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приписами ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента, визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно з вимогами ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим до виконання сторонами. Приписами п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України визначено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Нормою статті 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження», сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Згідно з вимогами ч. 5 ст. статті 15 Закону України «Про виконавче провадження», у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив. Таким чином, заміна кредитора відбувається й поза межами виконавчого провадження, зокрема у разі відступлення права вимоги. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Положеннями ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року роз`яснено, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Приписами ч. 1 ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. З матеріалів справи вбачається, що всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договору № GL48N718070_blank про відступлення прав вимоги від 05 серпня 2020 року були дотримані, договір містить всі передбачені чинним законодавством відомості, дотримано всіх вимог щодо змісту та форми його укладення, а тому не вбачається підстав стверджувати про невідповідність його вимогам законодавства. Виходячи з аналізу ст. ст. 16, 203, 215 ЦК України, можна зробити висновок, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним, необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Нормою ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. З огляду на наведене, обов`язковою умовою для судового захисту будь-якого права є наявність достовірних даних про те, що право особи порушено, не визнане, або оспорене іншими особами. Статтею 4 ЦПК України унормовано, що в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, у зв`язку із чим суд повинен установити чи дійсно було порушено право позивача. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Отже, банк, як сторона договору та кредитор, має право відступити право вимоги за кредитним договором. Відповідно до вимог ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 516 ЦК України, зміна кредитора у зобов`язані здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. З аналізу положень ст. ст. 512, 514, 516 ЦК України вбачається, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, оскільки це не впливає на обсяг, характер і порядок виконання боржником своїх зобов`язань, не порушує інтересів боржника та не погіршує його становище. Оскільки відступлення права вимоги не змінює суті зобов`язання боржника за кредитним договором, а також обсягу його прав і обов`язків, то воно не потребує отримання згоди боржника на відступлення права вимоги за кредитним договором. Тому боржник, який не отримав повідомлення про відступлення права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення боргу, а лише має право на сплату боргу первісному кредитору, і таке виконання буде вважатися належним. Судом встановлено, що щодо ПАТ «КБ «Надра» здійснюється процедура виведення з ринку відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 1764 від 28 вересня 2020 року «Про деякі питання ліквідації ПАТ КБ «Надра» з метою завершення процедури ліквідації Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», а також припинення його як юридичної особи, серед іншого, вирішено: відкликати повноваження ліквідатора ПАТ КБ «Надра», делеговані Білій Ірині Володимирівні рішенням виконавчої дирекції Фонду від 22 червня 2020 року № 1179 «Про деякі питання здійснення ліквідації ПАТ КБ «Надра»; визначені законом повноваження під час здійснення ліквідації ПАТ КБ «Надра» до моменту внесення запису про державну реєстрацію припинення ПАТ КБ «Надра» до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань здійснювати Фондом безпосередньо (а. с. 128-129). Відповідно до п. 2 Договору № GL48N718070_blank про відступлення прав вимоги від 05 серпня 2020 року, укладеного між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», права кредитора за основними договорами переходять до нового кредитора у повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення права вимоги, за виключенням права на здійснення договірного списання коштів з рахунку/рахунків боржників, що надане банку відповідно до умов основних договорів. Оскільки до нового кредитора перейшли права первісного кредитора у зобов`язанні в тому ж обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, то сам факт укладення між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» договору № GL48N718070_blank про відступлення прав вимоги від 05 серпня 2020 року, не порушує права позивачки. Посилання позивачки на те, що на момент придбання даної квартири жодних обтяжень щодо неї не було, спростовується матеріалами справи. Так, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а. с. 11-13), у відомостях щодо Актуальної інформації зі спеціального розділу вбачається, що у відомостях про реєстрацію до 01 січня 2013 року міститься інформація про обтяження майна № 13335908 - в «Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження: 4975234, 17 травня 2007 року 18:37:52, реєстратор: Дніпровський міський нотаріальний округ; об`єкт майна - квартира; адреса - [ADDRESS] » та, у відомостях про реєстрацію до 01 січня 2013 року міститься інформація про іпотеку майна № 13336973 - в «Державному реєстрі іпотек, реєстраційний номер іпотеки: 4975250, 17 травня 2007 року 18:41:17, реєстратор: Дніпровський міський нотаріальний округ; об`єкт майна - квартира; адреса - [ADDRESS] ». Підставою внесення вказаних записів є рішення приватного нотаріусу Дніпровського міського нотаріального округу Андрєєвої Г.О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 28335201 від 19 лютого 2016 року 11:53:22 та 28336341 від 19 лютого 2016 року 12:20:56. Щодо доводів позивачки з приводу того, що вона жодних кредитів не брала, суд зазначає наступне. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 14 липня 2020 року № 8-р/2020 (щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ч. 1, 2 ст. 23 Закону України «Про іпотеку» зазначив, що іпотека є специфічним видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні його власника, який обмежений у правомочності самостійно розпоряджатися предметом іпотеки. Тобто іпотека обмежує такий елемент права власності, як право розпорядження нерухомим майном, яке є предметом іпотечного договору. Зазначений вид забезпечення виконання зобов`язання передбачає стимулювання боржника до належного виконання зобов`язання та запобігання негативним наслідкам, що настають у разі порушення ним свого зобов`язання. У разі порушення боржником свого зобов`язання до особи, яка передала в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання такого зобов`язання, можуть бути застосовані заходи цивільно-правової відповідальності у виді звернення стягнення на предмет іпотеки. Особливістю цього виду забезпечення виконання зобов`язання є те, що обтяження майна іпотекою відбувається незалежно від зміни власника такого майна, тому стосовно кожного наступного власника іпотечного майна виникають ризики настання відповідальності перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання, зокрема звернення стягнення на предмет іпотеки. Оскільки жодний з доказів того, що зобов`язання за кредитним договором № 8/2007/840-К/992-Н від 17 травня 2007 року, який було укладено між ВАТ КБ «Надра» та [PERSON] на строк до 10 травня 2027 року, та який було забезпечено договором іпотеки № 8/2007/840-К/992-Н/2 від 17 травня 2007 року, виконано шляхом дострокового повернення кредитних коштів, матеріали справи не містять, суд доходить висновку, що зобов`язання є дійсним, а відтак, позивачка несе всі ризики настання відповідальності перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання як власник іпотечного майна, а не як боржник за кредитним договором. Щодо тверджень позивачки про те, що ТОВ «ФК» Дніпрофінансгруп» не є банківською установою та не мало ліцензії на здійснення валютних операцій під час укладення Договору № GL48N718070_blank про відступлення прав вимоги від 05 серпня 2020 року, суд зазначає наступне. Предметом договору № GL48N718070_blank від 05 серпня 2020 року, укладеного між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» є право вимоги за кредитним договором, в тому числі за кредитним договором № 8/2007/840-К/992-Н/2 від 17 травня 2007 року, а не валютні цінності, про що прямо зазначено у даному договорі. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 9 Закону України «Про валюту і валютні операції» небанківські фінансові установи на підставі ліцензії Національного банку України на здійснення валютних операцій здійснюють такі валютні операції: торгівля валютними цінностями в готівковій формі; переказ коштів; здійснення розрахунків у іноземній валюті на території України за договорами страхування життя; факторинг (у частині здійснення розрахунків на території України в іноземній валюті між факторами та клієнтами за операціями з міжнародного факторингу щодо відступлення права грошової вимоги до боржника-нерезидента); інші валютні операції, визначені Національним банком України. Так, судом встановлено та підтверджено відповідачем ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», що останній не є банківською установою та не має індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій, генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій та ліцензії на здійснення валютних операцій. Разом з цим, з матеріалів справи вбачається, що відповідач ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» не надавало позивачці кредит в іноземній валюті та не використовувало іноземну валюту як засіб платежу за оспорюваним договором про відступлення права вимоги. З матеріалів справи вбачається, що розрахунок між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» за оспорюваним договором про відступлення прав вимоги здійснювався у валюті України гривні, про що прямо зазначено у пункті 4 договору GL48N718070_blank від 05 серпня 2020 року. Укладений між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» оспорюваний договір про відступлення прав вимоги не містить ознак здійснення операцій з валютними цінностями, а відповідачем ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» не здійснювалось будь-яких валютних операцій. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що при укладенні між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» спірного договору № GL48N718070_blank про відступлення прав вимоги від 05 серпня 2020 року наявність у відповідача ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» ліцензії на здійснення валютних операцій не є обов`язковою, а відтак посилання сторони позивача на вказані обставини як на підставу для визнання недійсним даного договору є необґрунтованими, та такими, що не приймаються судом до уваги. Також суд враховує, що відповідно до даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, які знаходяться у відкритому доступі, основним видом діяльності Товариства з обмеженою відповідальності «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» (ідентифікаційний код - 40696815) є: 64.99 надання інших фінансових послуг (крім страхування та пенсійного забезпечення). Під час розгляду справи судом не було встановлено, яке суб`єктивне цивільне право (інтерес) позивачки було порушене, не визнане чи оспорене самим лише фактом укладення оспорюваного нею договору, для того, щоб застосувати такий спосіб захисту, як визнання правочину недійсним. Отже, з викладеного вбачається, що на теперішній час факту порушення відповідачем права позивачки судом не встановлено, а тому підстав для здійснення судового захисту та поновлення таких прав немає, оскільки не можливо поновити права, якщо їх не було кимось порушено. За таких обставин суд не вбачає підстав для визнання оспорюваного позивачкою договору недійсним, оскільки на теперішній час не відбулося порушення її прав та інтересів, а суд здійснює захист лише тих прав та інтересів, які були порушені іншою особою. З огляду на викладене, зважаючи на те, що підстав для задоволення позовних вимог судом не встановлено, суд доходить висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити за безпідставністю та недоведеністю. У зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог за приписами ст. 141 ЦПК України судовий збір не відшкодовується. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed