Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-27 00:00:00

25.02.2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS] у спільному майні подружжя без виділу частки в натурі. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що позивач перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі з 11 червня 1994 року по 18 березня 2013 року. Згідно рішення Городнянського районного суду Чернігівської області від 05 березня 2013 року шлюб між ними було розірвано. Під час шлюбу у сторін народилися діти [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] Старший син на момент звернення до суду проходить службу в армії, а молодший проживає з відповідачкою. Під час шлюбу сторонами було придбано житловий будинок [ADDRESS], право власності на який було зареєстровано на ім'я відповідачки. Після розірвання шлюбу позивач проживає окремо. З питань поділу майна він неодноразово звертався до відповідачки, але згоди між ними не досягнуто. Враховуючи той факт, що право власності на будинок в цілому зареєстровано за відповідачкою, яка не визнає будь-якого права позивача на частку в вказаному будинку, позивач просив визнати за ним право власності на 1/2 частину у спірному будинку без виділу частки в натурі. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, пояснили, що спірний будинок набутий сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу частина спірного будинку з відповідного дозволу виконкому Городнянської міської ради була знесена та на її місті зведена прибудова. Станом на момент судового розгляду ця прибудова є незакінченою та не введена в експлуатацію. Після розірвання шлюбу позивач виїхав з будинку, залишивши відповідачці та дітям все набуте за час шлюбу майно. До спірного будинку відповідачка позивача не впускає, вважаючи будинок особистим майном, заважає позивачу користуватись будинком, порушує його право власності на спільне майно, що змусило позивача звернутись до суду за захистом його права власності. Відповідачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали. На обґрунтування заперечень вказали, що спірний будинок дійсно придбаний за час перебування сторін у шлюбі, але є особистою власністю відповідачки, оскільки придбаний нею за її особисті кошти. Кошти, за які був придбаний 31.07.1996 року спірний будинок, отримані відповідачкою від продажу 30.07.1996 року її власного майна - подарованого їй у 1995 році будинку [ADDRESS]. При цьому вартість проданого відповідачкою та придбаного нею будинків була однаковою - 2000 доларів США. В період шлюбу частина спірного будинку була з відповідного дозволу органу місцевого самоврядування знесена, та на її місті побудовано прибудову. Проте ця прибудова є недобудованою, не прийнята в експлуатацію, отже не вважається нерухомим майном та не може бути поділена між сторонами як будинок. Вислухавши сторони та їх представників, показання свідків, дослідивши письмові докази, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного. Судом встановлено, що в період з 11.06.1994 року по 18.03.2013 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Городнянського районного суду від 05.03.2013 року. Від шлюбу сторони мають двох синів [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с.6). Дослідженням матеріалів інвентаризаційної справи №952 на будинок [ADDRESS] встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 30.07.1996 року [PERSON] продала [PERSON] жилий будинок [ADDRESS] з надвірними та побутовими спорудами, належний їй на підставі договору дарування від 20.10.1995 року, і належну їй на підставі Державного акту від 25.07.1996 року земельну ділянку розміром 0,10га для обслуговування вказаного жилого будинку. Продаж вчинено за сімдесят мільйонів карбованців жилий будинок та за двадцять мільйонів карбованців земельну ділянку. Загальна сума договору дев'яносто мільйонів карбованців. (а.с.77-78) Дослідженням матеріалів інвентаризаційної справи №924 на будинок [ADDRESS] встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 31.07.1996 року [PERSON] продала, а [PERSON] придбала жилий будинок [ADDRESS] з надвірними та побутовими спорудами, що розташовані на землях місцевої ради народних депутатів. Продаж вчинено за сто вісімдесят мільйонів карбованців. (а.с.79-80) Таким чином, письмовими доказами справи підтверджено, що під час перебування у шлюбі з позивачем відповідачка придбала спірний житловий будинок. Право власності на цей будинок було зареєстровано за відповідачкою (а.с.8, 33). З матеріалів справи вбачається, що у 2004 році з дозволу виконкому Городнянської міської ради Чернігівської області від 20.05.2004 року частина спірного будинку була знесена, та сторони розпочали будівництво прибудови, яка станом на момент розгляду справи будівництвом не закінчена та має 85% готовності. (а.с.55, 71) Виходячи з положень ч.ч.2,3 ст. 331 ЦК України вказана прибудова до спірного будинку не є об'єктом нерухомого майна та до моменту завершення будівництва і прийняття її в експлуатацію не може вважатися частиною спірного будинку, який є предметом спору. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому відповідно до положень п.3 ч.1 ст.57 СК України, а також роз'яснень, викладених у п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте особою за час шлюбу, але за кошти, які належали їй особисто. Заперечуючи проти позову, відповідачка пояснила, що спірний будинок придбаний нею за її особисті кошти. 30.07.1996 року вона продала власні будинок [ADDRESS], який належав їй на підставі договору дарування від 20.10.1995 року, та приватизовану нею земельну ділянку під цим будинком. При продажу власних будинку та земельної ділянки вона отримала від покупця 2000 доларів США. Наступного дня, 31.07.1996 року, вона уклала договір купівлі-продажу будинку [ADDRESS]. При цьому вона сплатила за цей будинок також 2000 доларів США. Факт передачі відповідачці 2000 доларів США як оплати вартості при купівлі-продажу будинку [ADDRESS] підтвердив допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести суду ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. В попередньому та судовому засіданнях позивач не заперечував та не оспорював тих обставин, що при купівлі спірного будинку частково використовувались кошти, отримані позивачкою від продажу її власного будинку. При цьому позивач стверджував, що з моменту укладення шлюбу з відповідачкою він постійно працював, що підтверджується даними його трудової книжки. Всі зароблені кошти він віддавав відповідачці, яка частину грошей відкладала на придбання житла. Продаж відповідачкою її власного будинку і купівля спірного будинку відбувались у його відсутність, гроші відповідачка отримувала від покупця її будинку та передавала продавцеві спірного будинку самостійно. Твердження позивачки про те, що вартість спірного будинку дорівнювала вартості проданого нею її власного майна, позивач вважає недостовірними та такими, що не відповідають письмовим доказам справи. Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо за своїм внутрішнім переконанням. Виходячи з положень вказаної норми, а також враховуючи вимоги ст.60 ЦПК України, показання свідка [PERSON] в частині підтвердження ним сплаченої на користь відповідачки вартості придбаного ним 30.07.1996 року будинку [ADDRESS], суд вважає недопустимим доказом Відповідачка не надала суду інших переконливих доказів на підтвердження своїх заперечень щодо суми її особистих коштів, внесених в якості оплати при придбанні спірного житлового будинку. При цьому достовірними та допустимими доказами підтвердження вартості проданого відповідачкою її власного будинку та придбаного нею спірного будинку суд визнає договори купівлі-продажу від 30.07.1996 року та від 31.07.1996 року, з яких вбачається, що сума, отримана відповідачкою від продажу її власних будинку та земельної ділянки (90 млн.крб.) складала 1/2 частину від вартості спірного будинку станом на момент його придбання (180 млн.крб.). Ці договори суд бере до уваги та приходить до висновку, що 1/2 частина спірного будинку придбана за особисті кошти відповідачки і є її особистою власністю. Друга половина спірного будинку виходячи з положень ст.60 СК України є спільною сумісною власністю сторін та є предметом поділу. Пленум Верховного Суду України в Постанові № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначив у п.22, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 372 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності - вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У своїх позовних вимогах позивач просить визнати за ним право власності на 1/2 частину спірного будинку з надвірними будівлями без реального поділу. В силу ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Оскільки доказами справи підтверджується, що 1/2 частина спірного будинку є спільною сумісною власністю сторін, враховуючи невизнання відповідачкою права позивача на частку в спірному будинку, суд приходить до висновку, що право власності позивача підлягає захисту та за позивачем слід визнати право власності на 1/4 частину спірного житлового будинку з надвірними будівлями без виділення частки в натурі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню витрати на оплату судового збору у розмірі 121,80 грн. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial