Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-06 00:00:00

26.11.2020 року [PERSON] звернулась до суду з даним позовом мотивуючи тим, що з 27.06.2007 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Від спільного проживання вони мають сина - [PERSON] , [INFO] , який проживає разом із нею та знаходиться на її утриманні, а відповідач ухиляється від утримання сина і добровільно матеріальної допомоги не надає. Відповідач має можливість сплачувати аліменти, оскільки працездатний, працює у локомотивному депо м. Знам`янка та отримує постійний дохід близько 15000,00 грн., має нерухоме майно, транспортний засіб та задовільний стан здоров`я, а вона не має можливості у повній мірі забезпечити сина усім необхідним. Просила у судовому порядку стягнути з відповідача на свою користь аліменти на дитину у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, за період з листопада 2017 року по листопад 2020 року, та починаючи з моменту подання позову і до повноліття дитини. 17.12.2020 року судом прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. Позивач у судове засідання не з`явилась, про дату час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, просила позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, 17.02.2021 року судом отримано відзив [PERSON] , в якому він просить задовольнити позовні вимоги частково, а саме: стягнути з нього на користь [PERSON] аліменти на сина - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/6 частини усіх видів його заробітку ( доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з моменту подання позову і до повноліття дитини, а у задоволенні решти вимог відмовити. Заперечення проти позову обґрунтовує тим, що дійсно від шлюбу з позивачем він має сина - [PERSON] , [INFO] , він не заперечує свого обов`язку щодо утримання дитини до досягнення ним повноліття, згідно СК України. Він справно і добровільно надає матеріальну допомогу сину шляхом переказу коштів на його картковий рахунок відкритий в АТ «Ощадбанк» ( 2000,00 грн. - 08.06.2020 року, 1500,00 грн. - 27.07.2020 року, 1500,00 грн. - 09.08.2020 року). Також, він має на утриманні ще одну неповнолітню дитину - [PERSON] , [INFO] , обов`язок утримання якої покладено на нього за законом. 08.07.2019 року шлюб між ним та [PERSON] було розірвано та при тому, що його колишня дружина не позивалася до нього з вимогою про стягнення аліментів, він сплачує аліменти на дочку у розмірі 1/4 частини всіх своїх доходів, які розрахував самостійно зі своєї заробітної плати на рахунок відкритий в АТ «Ощадбанк». Дійсно він перебуває у трудових відносинах з Локомотивним депо м. Знам`янка регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця», де отримує регулярний дохід у розмірі приблизно 15000,00 грн. на місяць. Тому, навіть при задоволенні позовних вимог [PERSON] частково та стягнення аліментів у розмірі 1/6 частина з усіх видів заробітку, неповнолітній син буде забезпечений більш як прожитковий мінімум для дитини відповідного віку, що в розумінні СК України є достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. При цьому, окрім аліментних зобов`язань перед своїми дітьми, він має особисті потреби, такі як харчування, забезпечення одягом, засобами гігієни, сплаті комунальних послуг, податків із заробітної плати, тощо. Характер його роботи вимагає достатнього відпочинку між змінами і регулярного харчування (перед кожною зміною має проходити медичний огляд), а при гнучкому графіку роботи він позбавлений можливості мати додаткові заробітки. Дійсно, з 11.09.2008 року він має на праві власності легковий автомобіль Citroen C4 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , який по даний час перебуває у заставі АТ «Райффайзен Банк Аваль», оскільки придбаний не за власні кошти, а за кредитні, про що у свідоцтві міститься відповідна відмітка. Тому така обставина не покращує його матеріальний стан, а навпаки погіршує його. Також, позивачем заявлено вимогу про стягнення аліментів за період з листопада 2017 року по листопад 2020 року, однак дана вимога не обґрунтована, не підтверджена жодними доказами. Зокрема, що позивачем вживалися заходи для стягнення аліментів, а він свідомо ухилявся від виконання своїх батьківських обов`язків в частині надання неповнолітній дитині матеріальної допомоги, тому вказана вимога не підлягає до задоволення. За правилами ч. 2 ст. 247 ЦПК України за умов неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи , а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з 17.01.2004 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням суду та 27.06.2007 року відділом РАЦС Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області видано свідоцтво про розірвання шлюбу. Від спільного проживання сторони мають сина - [PERSON] , [INFO] , який проживає разом із матір`ю та перебуває на її утриманні. Позивач зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с.7,8), разом із сином, та не має можливості в повній мірі забезпечити дитину усім необхідним для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, що підтверджено матеріалами справи ( а.с. 4-7) та визнається відповідачем. Відповідач - [PERSON] зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] , за віком є здоровою та працездатною особою, працює у Локомотивному депо м. Знам`янка регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця» та отримує дохід в середньому в розмірі 15000,00 грн. на місяць. У добровільному порядку надає матеріальну допомогу сину [PERSON] , [INFO] , шляхом переказу коштів на його картковий рахунок відкритий в АТ «Ощадбанк». Також, відповідач з 26.01.2018 року перебував у шлюбі з [PERSON] та рішенням Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 08.07.2019 року шлюб між ними було розірвано, від даного шлюбу він має дочку - [PERSON] , [INFO] , та сплачує у добровільному порядку аліменти на дитину в розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу), шляхом перерахування коштів на рахунок відкритий в АТ «Ощадбанк». Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу відповідач має на праві власності легковий автомобіль Citroen C4 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , який перебуває у заставі АТ «Райффайзен Банк Аваль», що підтверджено матеріалами справи ( а.с.40-56) та не заперечується позивачем. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України (ст. 180 Сімейного Кодексу України). Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Відповідно до ст. 7 Сімейного кодексу України, сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя ( ч. ч. 1, 2, 3 ст. 150 Сімейного кодексу України). Способи виконання обов`язку утримувати дитину визначені статтею 181 СК України, за змістом якої, кошти на утримання дитини (аліменти) за рішенням суду присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України. Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для дітей віком від 6 до 18 років встановлено: з 1 січня 2020 року - 2218 гривень, з 1 липня - 2318 гривень, з 1 грудня - 2395 гривень. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для дітей віком від 6 до 18 років встановлено: з 1 січня - 2395 гривень, з 1 липня - 2510 гривень, з 1 грудня - 2618 гривень. Позивач заявила вимоги щодо стягнення аліментів на сина у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісяця, починаючи з дати подання позову до суду і до досягнення дитиною повноліття, відповідач у свою чергу дані вимоги визнав частково та не заперечує стягнення з нього аліментів на сина, однак у розмірі 1/6 частини від його заробітку (доходу), мотивуючи тим, що він має на утриманні ще одну дитину та окрім аліментних зобов`язань перед своїми дітьми, він має особисті потреби, а характер його роботи вимагає достатнього відпочинку між змінами, регулярного харчування та при гнучкому графіку роботи він позбавлений можливості мати додаткові заробітки. Крім того, наявний на праві власності легковий автомобіль Citroen C4 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , який перебуває у заставі АТ «Райффайзен Банк Аваль», погіршує його матеріальний стан . Суд критично оцінює вказані доводи відповідача, оскільки ним не надано достатніх доказів на підтвердження обставин щодо його незадоволеного матеріального стану, враховуючи подані до відзиву відомості про надання дітям матеріальної допомоги у розмірі 1500,00 - 2000,00 грн. щомісячно на кожну дитину. Крім того, відповідачем зазначається, що він сплачує аліменти на дочку в розмірі 1/4 частини його заробітку, а на сина визнає аліменти у розмірі 1/6 частини його заробітку, однак, факт народження другої дитини не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів на першу дитину, адже батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою. Крім того, відповідно до ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» розмір відрахувань із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника вираховується із суми, що залишається після утримання податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Із заробітної плати боржника може бути утримано за виконавчими документами до погашення у повному обсязі заборгованості, зокрема, у разі стягнення аліментів - 50 відсотків. Загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Однак, це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати, зокрема, у разі стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків (ч. 3 ст. 70 ЗУ «Про виконавче провадження»). Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч.2 ст.6 цієї Конвенції). Також, частинами 1 та 2 ст.27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. Відповідно до ст.5 «Рівноправність подружжя» Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України №475/97-ВРвід 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ч.1 ч.5 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Так, з урахуванням рівності батьківських обов`язків, розмір аліментів - 1/4 частина від заробітку (доходу) платника не перевищує рекомендований законодавством відповідний прожитковий мінімум, не перевищує максимальний розмір аліментів та відповідає принципу якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Таким чином, даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд дійшов висновку, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на сина - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісяця, починаючи з 26.11.2020 року і до досягнення дитиною повноліття, оскільки заявлені позивачем вимоги та визначений спосіб стягнення аліментів відповідає положенням законодавства та інтересам дитини, його рівню життя, необхідного для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Також, позивач просила стягнути з відповідача на свою користь аліменти на сина за період з листопада 2017 року по листопад 2020 року, однак, дані вимоги не підлягають до задоволення з наступних підстав. В п.17 постанови Пленуму ВСУ від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти присуджуються від дня пред`явлення позову. Згідно ч.2 ст. 191 СК України, аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки. Стягнення аліментів за час, що передує пред`явленню позову, є можливим у порядку виключення лише за наявності наступних умов: до моменту звернення з позовом до суду аліменти не стягувались; особа, яка вимагає аліментів, приймала заходи щодо одержання аліментів, але вони не були одержані у результаті ухилення особи, зобов`язаної сплачувати аліменти (відповідача), від їх сплати. Під ухиленням від сплати аліментів слід розуміти як пряму відмову від надання утримання, так і різні дії (бездіяльність) зобов`язаної особи, спрямовані на повне чи часткове ухилення від сплати аліментів: приховання особою дійсного розміру свого заробітку (доходу); зміну роботи або місця проживання з метою запобігання сплаті аліментів; приховання свого місцезнаходження; інші дії, що свідчать про намір особи ухилитися від виконання обов`язків щодо утримання. Ухилення від сплати аліментів завжди припускає винні навмисні дії (бездіяльність). Судом встановлено, що між сторонами відсутня добровільна домовленість відповідно до ст. 181,187,189 СК України щодо сплати аліментів, та позивач не надала до суду докази того, що у той чи інший спосіб відповідач свідомо прагнув ухилитися від виконання обов`язків щодо утримання дитини. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно п.26 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суду першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими сторони обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами обставини, що вона вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача у період з листопада 2017 року по листопад 2020 року та обставини, що вона не могла їх одержати у зв`язку з ухиленням відповідача від їх сплати, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для стягнення аліментів за минулий час. Слід зазначити, що відповідно до ч.1 ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом, тощо). Таким чином, відповідач, як до присудження аліментів так і після їх присудження, зобов`язаний брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами, в тому числі щодо оплати за навчання, на розвиток здібностей та лікування дитини, тощо. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Таким чином, враховуючи вище зазначене, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення частково. В порядку ст.141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», з відповідача в дохід держави стягується судовий збір в розмірі 840,80 грн.

Outcome: partial