Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-21 00:00:00

25.03.2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, який уточнював до ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» та [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та просить стягнути додатково з ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» на свою користь страхове відшкодування у розмірі 49 966, 67 грн. та з [PERSON] 30 336, 31 грн. майнової шкоди, 20 000 моральної шкоди. В обґрунтування заявленого позову посилається на те, що 16.09.2018 року о 23 год. 30 хв. [PERSON] , керуючи транспортним засобом Opel Astra (державний номерний знак [NUMBER] ) у с. Нагоряни по вул. Наливайка, 14, здійснила зіткнення із належним позивачу припаркованим автомобілем Nissan Tiida (державний номерний знак [NUMBER] ) в наслідок чого позивачу було заподіяно майнову шкоду. 09.10.2018 року постановою Пустомитівського районного суду Львівської області [PERSON] визнано винною у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, позивач зазначає також, що [PERSON] керувала транспортним засобом без водійських прав. Цивільно-правова відповідальність водія автомобіля Opel Astra (державний номерний знак [NUMBER] ) не зважаючи на іноземну реєстрацію транспортного засобу було застраховано згідно із полісом PL/02/35446117 строком дії до 01.02.2019 року «Зелена карта», позивач у передбачений законом строк звернувся із заявою до ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» про виплату страхового відшкодування. Для визначення розміру страхового відшкодування на замовлення ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» проводилися дві експертні оцінки щодо пошкодженого автомобіля Nissan Tiida (державний номерний знак [NUMBER] ), за результатами яких складено звіт, проте позивачу було відмовлено у наданні копій цього звіту, лише у відповідь на адвокатський запит було надано відповідний звіт. У зв`язку із тривалим проведенням експертних оцінок, які проводилися на замовлення ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна», позивач самостійно звернувся до ТОВ «Експертиза» для проведення товарознавчого дослідження за результатами якого, було складено висновок експертного товарознавчого дослідження № 247. 12.12.2018 року позивачу було виплачене страхове відшкодування у сумі 49 333, 33 грн. (з вирахуванням комісії 246, 67 грн), тому фактична сума одержаного страхового відшкодування становить 49 086, 66 грн. Позивач зазначає, що його не повідомили про прийняте рішення, не узгоджували розмір страхового відшкодування, а перерахували кошти на розрахунковий рахунок та надіслали повідомлення про суму страхового відшкодування post factum 13.12.2018 року. Окремо зазначає, що відшкодування витрат на евакуацію транспортного засобу було здійснено лише після надходження до ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» адвокатського запиту по при своєчасність надання квитанцій про сплату послуг евакуатора. Позивач зазначає, що згідно висновку № 247 від 10.10.2018 року сума страхового відшкодування мала б становити 128 836, 31 грн. Беручи до уваги той факт, що ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» уже сплатила позивачу 49 333, 33 грн. страхового відшкодування та 700 грн. витрат на евакуатор, тому ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» зобов`язана сплатити ще 49 966, 67 грн. Окрім цього, зазначає, що враховуючи, що [PERSON] завдала йому шкоди, яка перевищує ліміт відповідальності страховика, тому вона має сплатити різницю між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування та суму за проведення експертного товарознавчого дослідження, а саме 30 336, 31 грн. та 20 000 грн. моральної шкоди. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 17.04.2019 року відкрито провадження у справі розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. 11.05.2019 року до суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, у якому вона з позовними вимогами не погодилася, вважає їх безпідставними. Мотивує свій відзив тим, що долучений позивачем висновок № 247 експертного автотоварознавчого дослідження, не є висновком експерта та доказом в розумінні ст. 76 ЦПК України, з огляду на наступне: при складанні висновку експерт не був обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок; огляд пошкодженого транспортного засобу проводився за відсутності відповідача, що ставить під сумнів об`єктивність проведення огляду та складання висновку; «висновок експертного дослідження» не є тотожним поняттям «висновок експерта», тобто, висновок експертного дослідження, який долучений позивачем не може вважатися належним та достовірним доказом. Окрім цього, відшкодування моральної шкоди у розмірі 20 000 грн. вважає безпідставним, а щодо стягнення 1 500 грн. за проведення експертного товарознавчого дослідження, вважає, що таке повинно стягуватися згідно ст. 141 ЦПК з обох відповідачів. З огляду на вказане, просить суд у задоволенні позову відмовити. Також 11.05.2019 року відповідачем [PERSON] було подано заяву, у якій та просила розгляд справи здійснювати з повідомленням (викликом) сторін. За ч. ч. 5, 6 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи. Враховуючи те, що характер спірних правовідносин та предмет доказування не потребуються проведення судового засідання, повне та всебічне встановлення обставин справи можливе за дослідження наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що клопотання відповідача про розгляд справи з повідомленням (викликом) учасників справи не підлягає до задоволення. Враховуючи наведене, відповідно до ч. 8 ст. 178 та ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Окрім цього представником позивача 16 травня 2019 року до суду було подано клопотання про витребування доказів, у якому просить у [PERSON] документи, пов`язані із проведенням аукціону щодо автомобіля [PERSON]. Обґрунтовує клопотання тим, що вказані документи є важливими для повного та всебічного дослідження обставин справи, оскільки позивач не уповноважував [PERSON] продавати його автомобіль на аукціоні. Вказує, що таким чином було порушено право власності позивача. Додатково повідомляє, що вказана вартість автомобіля позивача є істотно заниженою. Представник позивача обґрунтовує пропуск строку для звернення з клопотанням про витребування доказів тим, що у неї на момент подання позову до суду не було достовірних даних про вручення повторного адвокатського запиту з вимогою надати витребувану інформацію. Згідно з ч. 1 ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї. Судом встановлено, що зазначене клопотання було подано з пропуском строку, встановленого ч. 2 ст. 83 ЦПК України. Представником позивача було направлено позовну заяву до суду 22 березня 2019 року, про що свідчить опис вкладення, доданий до матеріалів справи. Доданими до клопотання копіями накладної № 7902100078413 та опису вкладення стверджується, що повторний адвокатський запит [PERSON] було направлено 31 січня 2019 року. Натомість, встановити дату, коли представник позивача отримала повторний адвокатський запит, який було повернуто, з доданих до клопотання матеріалів неможливо. Враховуючи наведене, суд також критично ставиться до обґрунтування причин пропуску строку для звернення з клопотанням про витребування доказів, оскільки об`єктивних причин, які б унеможливлювати подання такого клопотання у представника позивача не було. З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що у задоволенні клопотання про витребування доказів слід відмовити. 17 травня 2019 року представником позивача до суду було подано відповідь на відзив, у якій та зазначила, що доводи відповідача, зазначені у відзиві, є необґрунтованими та спростовуються наданими позивачем доказами. Зазначає, що експерту [PERSON] . відомо про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, оскільки він є судовим експертом і має відповідну кваліфікацію. Його висновок відповідає вимогам, вказаним у ЦПК України. Натомість експертні висновки про оцінку [PERSON] та [PERSON] не є висновками експертів. Відповідач [PERSON] не була присутня під час проведення цих експертних досліджень, відомості про [PERSON] та [PERSON] , як про судових експертів, відсутні. Позивач не уповноважував ні аварійного комісара [PERSON] , ні контактну особу, ні ПрАТ «СК «ПЗУ України» на продаж його автомобіля на аукціоні. Повідомляє що відповідачем [PERSON] було неправильно застосовано норми цивільного процесуального та матеріального законодавства. Вказує, що відповідач ПрАТ «СК «ПЗУ України» у відповіді на претензію не заперечує та не оспорює факт щодо надання недостовірних відомостей у звітах про оцінку, а також відомостей відсутності згоди позивача на проведення аукціону стосовно його автомобіля. Враховуючи наведене, підтримує заявлені позовні вимоги та просить їх задовольнити. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження, без повідомлення сторін, вивчивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд виходив з наступного. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Із змісту ст. 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником транспортного засобу Nissan Tiida (державний номерний знак [NUMBER] ), що стверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу (а.с.14). За ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Згідно ч.1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. У відповідності до п.1 ч.1 ст.1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Судом встановлено, що 16.09.2018 року о 23 год. 30 хв. [PERSON] , керуючи транспортним засобом Opel Astra (державний номерний знак [NUMBER] ) у с. Нагоряни по вул. Наливайка, 14, порушуючи п. 2.3, 12.1 Правил дорожнього руху здійснила зіткнення із належним позивачу припаркованим автомобілем Nissan Tiida (державний номерний знак [NUMBER] ) в наслідок чого позивачу було заподіяно майнову шкоду. Постановою Пустомитівського районного суду Львівської області від 09.10.2018 року [PERSON] визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн. Дана постанова відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України має преюдиціальне значення з питань чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою (а.с.15). Як вбачається із матеріалів справи про адміністративне правопорушення № 450/2979/18 у схемі місця ДТП вказано перелік видимих (зовнішніх) пошкоджень транспортного засобу Nissan Tiida (державний номерний знак [NUMBER] ), отриманих у ДТП (а.с.17). Згідно положень ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Частиною 6 ст. 82 ЦПК України визначено, що постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року з подальшими змінами «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», шкода підлягає відшкодуванню в повному об`ємі особою, що її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина даної особи. Цивільно-правова відповідальність на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди була застрахована у ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» відповідно до страхового акту № PL-UA/2018/152 від 11.12.2018 року ліміт відповідальності страховика (страхова сума) за шкоду заподіяну майну становить 100 000 грн. (а.с.30). Згідно звіту № SOS_-180918-3767894 про оцінку вартості (розміру) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу від 19.10.2018 року вартість (розмір) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу Nissan Tiida (державний номерний знак [NUMBER] ) за станом на дату оцінки - 16.09.2018 року, становить 161 533, 33 грн. (а.с.49-53). Згідно Звіту про розрахунок ринкової вартості пошкодженого колісного транспортного засобу № 669/11/18 від 025.11.2018 року - ринкова вартість пошкодженого автомобіля Nissan Tiida (державний номерний знак [NUMBER] ) за станом на дату оцінки 16.09.2018 року, становить -112 200,00 грн. (а.с.34-43). Проте, відповідач ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» у супереч вимогам ч. 1 ст. 658 ЦК України, де зазначено, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення - виставив на аукціоні автомобіль Nissan Tiida (державний номерний знак [NUMBER] ), власником якого є позивач [PERSON] (а.с.44). Суд критично ставиться до зазначеної вартості автомобіля визначену як 5 890 грн., така ціна явно не відповідає ринковій ціні станом на 2007 рік, як це зазначено у копії «Бюллетень автотовароведа» № 102 від 01.08.2018 року (а.с.57). Окрім цього, згідно Р.3, п. 3.1. Методики товарознавчої експертизи та оцінки транспортних засобів, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна від 24.11.2003 року № 1074/8395, передбачає - Основним підходом до визначення ринкової вартості КТЗ є порівняльний підхід. Порівняльний підхід ґрунтується на аналізі цін продажу (пропозиції) КТЗ, ідентичних або аналогічних оцінюваному на первинному чи вторинному ринках КТЗ, з відповідним коригуванням, що враховує відмінності між об`єктом порівняння та об`єктом оцінки. Відповідач ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» у супереч ст. 36.2 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 року, де зазначено, що: страховик протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його, лише після адвокатського запиту № 353 від 18.12.2018 року (а.с.25-27) надав відповідь № 8672-31 від 26.12.2019 року щодо здійснення розрахунку суми страхового відшкодування (а.с.29). Суд надає віри Висновку експертного автотоварознавчого дослідження № 247 від 10.10.2018 року, оскільки від складений у відповідності до вимог Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду Державного майна України від 24.11.2003 року № 142/5/2092 та Національного стандарту № 1 «Загальні принципи оцінки майна та майнових прав», затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 10.09.2003 року № 1440 - згідно якого, встановлено, що ринкова вартість транспортного засобу Nissan Tiida (державний номерний знак [NUMBER] ), власником якого є позивач [PERSON] становить 175 392, 15 грн., а ринкова вартість пошкодженого транспортного засобу Nissan Tiida (державний номерний знак [NUMBER] ) складає 46 555, 84 грн. (а.с.94-105). Позивач у своїх розрахунках посилається на те, що сума страхового відшкодування, згідно висновку експертного автотоварознавчого дослідження № 247 від 10.10.2018 року має становити 128 836, 31 грн. (175 392, 15 грн. (ринкова вартість транспортного засобу) - 46 555, 84 грн. (ринкова вартість пошкодженого транспортного засобу) = 128 836, 31 грн. Згідно ст. 9 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», п. 1 Розпорядження Державної комісії з регулювання фінансових послуг України «Про деякі питання здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 09.07.2010 року - передбачено обмеження щодо розміру страхового відшкодування за шкоду, завдану майну потерпілого у 100 000 грн. Згідно страхового акту № PL-UA/2018/152 страхова сума становить 100 000 грн. При цьому [PERSON] було виплачено 49 333 грн. 33 коп. (а.с. 30). Платіжним дорученням № 8878 від 12 грудня 2018 року стверджується, що [PERSON] було виплачене страхове відшкодування у розмірі 49 333 грн. 33 коп. (а.с. 31). Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року при розгляді справи №755/18006/15-ц відступила від висновку, сформульованого Верховним Судом України у постанові від 23 грудня 2015 року у справі №6-2587цс15, відповідно до якого страховик, який виплатив страхове відшкодування, має право самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права, зокрема, право вимоги до винної особи про стягнення коштів у розмірі виплаченого страховиком відшкодування. Цією ж постановою Велика Палата Верховного Суду у пунктах, 69, 71-74 постанови дійшла наступних висновків: «У випадку, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність». Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином, дотримуючись вищевказаного висновку Великої Палати Верховного Cуду, суд приходить до переконання, що матеріальна шкода, завдана позивачу внаслідок ДТП має відшкодовуватись, як страховиком відповідача (в межах ліміту відповідальності згідно полісу), так і винуватцем ДТП (різниця між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування). Відтак суд, вважає за доцільне стягнути з відповідача ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) в межах страхового ліміту у сумі 49 966, 67 грн. Щодо позовної вимоги про стягнення з [PERSON] 30 366 грн. 31 коп. завданої майнової шкоди суд зазначає наступне. Як вказано позивачем у своїй позовній заяві, у дану суму було включено 28 836 грн. 31 коп. різниці між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування та 1500 грн. витрат на проведення експертизи. З цього приводу суд зазначає, що витрати на проведення експертизи, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, є витратами, пов`язаними з розглядом справи. З огляду на зазначене, такі витрати не можуть бути включені до позовних вимог про стягнення різниці між фактичним розміром завданої шкоди та сумою страхового відшкодування, а їх стягнення передбачено ст. 141 ЦПК України. Також, враховуючи те, що сума страхового відшкодування перевищує законодавчо встановлений ліміт виплати у 100 000 грн., суд вважає за доцільне стягнути з відповідача [PERSON] різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) у сумі 28837 грн. 39 коп. Окремо суд зазначає, щодо вимоги про стягнення 20 000 грн. моральної шкоди з відповідача [PERSON] наступне. Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів такого захисту є відшкодування моральної (немайнової) шкоди, що гарантується в першу чергу Конституцією України, а також Цивільним кодексом і відповідними законами України. Згідно ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. У пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Судом установлено, що внаслідок вчиненого адміністративного правопорушення відповідачем [PERSON] , позивач зазнав моральних страждань, дія вчинена відповідачем призвела до того, що порушився звичайний, нормальний спосіб життя позивача останній зазнав душевних страждань, як вбачається із матеріалів справи у день дорожньо-транспортної пригоди у сина позивача було весілля, автомобіль котрий потрапив у ДТП мав використовуватися у сімейних справах для організації весілля. При цьому, не дивлячись на те, що з часу вчинення правопорушення сплинув тривалий період часу, проте відповідач не вжив заходів щодо повного відшкодування позивачу матеріальної і моральної шкоди та не сприяв усуненню негативних наслідків вчиненого ним правопорушення. Зазначене, на переконання суду, не може не відобразитись на характері та обсязі душевних та психічних страждань, яких зазнав позивач. Отже, очевидним є те, що вчиненим відповідачем правопорушенням позивачу завдано моральної шкоди. При цьому, моральну шкоду не можна відшкодувати у повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Будь - яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь - який її розмір може мати суто умовний вираз. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. З огляду на це, ураховуючи характер та обсяг душевних і психічних страждань позивача, їх тривалість, можливість відновлення немайнових втрат, недопущення безпідставного збагачення позивача, суд вважає, що розумним, справедливим та виваженим відшкодуванням моральної шкоди позивачу є 5 000 грн. Аналіз досліджених у судовому засіданні та оцінених доказів переконують суд у тому, що позивачем доведено факт порушення відповідачем його права, внаслідок чого позивачу було заподіяно матеріальну та моральну шкоду, а тому його позов належить в частині стягнення моральної шкоди задовольнити частково. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судом встановлено, що позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 1003 грн. 04 коп. за вимогу про стягнення матеріальної шкоди та 1721 грн. за позовну вимогу про стягнення моральної шкоди. Враховуючи наведене, з відповідачів на користь позивача підлягає солідарному стягненню судовий збір у розмірі 983 грн. 93 коп. пропорційно задоволеній позовній вимозі про стягнення матеріальної шкоди. Також з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 430 грн. 25 коп. пропорційно задоволеній позовній вимозі про стягнення моральної шкоди. За п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судом встановлено, що позивачем було проведено експертизу, вартість якої складає 1500 грн. Дана обставина стверджується квитанцією № 205311000054041537782108 від 24.09.2018 року (а.с.140). Враховуючи наведене, з відповідачів на користь позивача слід солідарно стягнути судові витрати пов`язані з проведенням експертизи у розмірі 1471 грн. 42 коп. пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Outcome: partial