Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-19 00:00:00

25.03.2021 до Печерського районного суду м. Києва надійшов позов [PERSON] згідно вимог якого, остання просить суд: - визнати неправомірними дії Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» по встановленню факту належності [PERSON] до категорії політично значущих осіб, у зв`язку з тим, що [PERSON] займала посаду - Члена Вищої Ради Правосуддя; - зобов`язати Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні [PERSON] власними грошовими коштами, що знаходяться на карткових рахунках та/або обслуговуються платіжними картками, шляхом негайного розблокування зазначеного рахунку (рахунків), надання можливості зняти грошові кошти з карткового (карткових) рахунків. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що банк повідомив її, що виконуючи обов`язки суб`єкта первинного фінансового моніторингу, встановив факт належності позивача до категорії політично значущих осіб, у зв`язку з тим, що позивач обіймала посаду - члена Вищої ради правосуддя, а тому, як наслідок, необхідно надати банку інформацію про джерела походження коштів та активів (вимоги підпункту «в» пункту 2 частини п`ятої статті 6 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення». Проте, позивач вважає, що дії відповідача, щодо встановлення факту належності [PERSON] до публічно значущих осіб, у зв`язку з перебуванням на посаді члена Вищої ради юстиції, є протиправними (неправомірними) та такими, що порушують її майнові та не майнові права, що послугувало підставою для звернення до суду. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 09.11.2020 року справу прийнято до свого провадження та призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами відкрито провадження та роз`яснено відповідачу право надати у десятиденний строк з дня вручення даної ухвали надати відзив на позовну заяву. Згідно з частиною першою статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною четвертою статті вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні щодо позовних вимог заперечував у повному обсязі та просив відмовити. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та які представник позивача підтримав у судовому засіданні, а також враховуючи доводи представника відповідача, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення по справі рішення. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] являється клієнтом Акціонерного товариства «Приватбанк», вказаний факт був встановлений в судовому засіданні та сторонами не заперечувався. Листом від 16.02.2021, за підписом В.о. Голови правління Акціонерного товариства «Приватбанк» Самаріної Г.Ю., позивача повідомлено, що під час вивчення (уточнення/додаткового уточнення інформації) банком встановлено факт належності позивача до публічних діячів, близьких або пов`язаних осіб з публічним діячем, тому просить надати інформацію про джерела походження коштів та активів (вимоги підпункту «в» пункту 2 частини п`ятої статті 6 Закону України « Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення». Окрім цього, у листі зазначено, що на підставі вимог чинного законодавства відповідач просить позивача звернутися до будь-якого відділення банку або до персонального банкіра в банку протягом 10 календарних днів з дня отримання цього запиту та надати документи, які підтвердять реальні та потенційні фінансові можливості позивача, у тому числі рівень платоспроможності та фінансової стійкості, забезпеченість коштами (власним капіталом), активами або правами на такі активи, а також паспорт громадянина України та індивідуальний податковий номер (за наявності)». 23 лютого 2021 року за вих. № 20.1.0.0.0/7 -210129/2319 на 24-ВБ від 29-01-2021 від відповідача на адресу позивача надійшла відповідь, в якій банк доводить до відома, що виконуючи обов`язки суб`єкта первинного фінансового моніторингу, встановив факт належності позивача до категорії політично значущих осіб, у зв`язку з тим, що позивач обіймала посаду - члена Вищої ради правосуддя. При вивченні вказаних листів судом встановлено, що відповідач, як на законодавче обґрунтування, посилається на вимоги підпункту «в» пункту 2 частини п`ятої статті 6 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» та вказує на положення частини сьомої статті 9 вказаного Закон, що Відповідач має право, а клієнт зобов`язаний надати інформацію (офіційні документи) для ідентифікації, верифікації, вивчення клієнта, тощо. Вказаний Закон спрямований на захист прав та законних інтересів громадян, суспільства і держави, забезпечення національної безпеки шляхом визначення правового механізму запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення. Термін «національні публічні діячі» міститься в пункті 37 статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення». Під поняттям національні публічні діячі - слід відносити фізичних осіб, які виконують або виконували в Україні визначні публічні функції, а саме: Президент України, Прем`єр-міністр України, члени Кабінету Міністрів України та їх заступники; керівник постійно діючого допоміжного органу, утвореного Президентом України, його заступники; керівник та заступники керівника Державного управління справами; керівники апаратів (секретаріатів) державних органів, що не є державними службовцями, посади яких належать до категорії «А»; Секретар та заступники Секретаря Ради національної безпеки і оборони України; народні депутати України; Голова та члени Правління Національного банку України, члени Ради Національного банку України; голови та судді Конституційного Суду України, Верховного Суду, вищих спеціалізованих судів; члени Вищої ради правосуддя, члени Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, члени Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів; Генеральний прокурор та його заступники; Голова Служби безпеки України та його заступники; Директор Національного антикорупційного бюро України та його заступники; Директор Державного бюро розслідувань та його заступники; Директор Бюро фінансових розслідувань та його заступники; Голова та члени Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення, Голова та члени Антимонопольного комітету України, Голова Національного агентства з питань запобігання корупції та його заступники, Голова та члени Рахункової палати, Голова та члени Центральної виборчої комісії, голови та члени інших державних колегіальних органів; надзвичайні і повноважні посли; начальник Генерального штабу - Головнокомандувач Збройних Сил України, командувачі Сухопутних військ Збройних Сил України, Повітряних Сил Збройних Сил України, Військово-Морських Сил Збройних Сил України; державні службовці, посади яких належать до категорії А; керівники органів прокуратури, керівники обласних територіальних органів Служби безпеки України, голови та судді апеляційних судів; керівники адміністративних, управлінських чи наглядових органів державних та казенних підприємств, господарських товариств, державна частка у статутному капіталі яких прямо чи опосередковано перевищує 50 відсотків; члени керівних органів політичних партій. Проте, позивач не перебувала на посаді Члена Вищої Ради Правосуддя, не входить до чітко визначеного переліку наведених Інших посад в пункті 37 статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення». Так, під час судового розгляду встановлено, що [PERSON] була Членом Вищої ради юстиції з 1998 р. по 2014 р. Так, Законом України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» від 14.10.2014 № 1702-VII, що діяв на момент перебування [PERSON] на посаді Члена Вищої ради юстиції визначено, що національні публічні діячі - фізичні особи, які виконують або виконували протягом останніх трьох років визначені публічні функції в Україні, серед яких і члени Вищої ради правосуддя, члени Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, члени Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів. Статтею 58 Конституції України визначено, що Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. За встановлених обставин та вказаних підстав, слід прийти до висновку, що встановлення відповідачем певного факту та віднесення позивача до політично значущих осіб (публічного діяча), є протиправними діями, оскільки в даному випадку Закон не має зворотної сили. Відповідно до статті 5 Закону, до дій, які належать до легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, належать будь-які дії, пов`язані із вчиненням фінансової операції чи правочину з доходами, одержаними злочинним шляхом, а також вчиненням дій, спрямованих на приховання чи маскування незаконного походження таких доходів, чи володіння ними, прав на такі доходи, джерел їх походження, місцезнаходження, переміщення, зміну їх форми (перетворення), а так само набуттям, володінням або використанням доходів, одержаних злочинним шляхом. Пунктом першим частини 1 статті 6 Закону визначено, що банки відносяться до суб`єктів первинного фінансового моніторингу. Завдання, обов`язки та права суб`єкта первинного фінансового моніторингу визначенні в статті 8 Закону, а відтак посилання відповідача на підпункт «в» пункту 2 частини п`ятої статті 6 Закону є безпідставним. Відповідно до положень статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 1066 ЦК України, за договором банківського рахунку банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Частиною 1 ст. 1074 ЦК України передбачено заборону обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансування тероризму, передбачених законом. За встановлених обставин та відповідних тому норм, суд приходить до висновку, що в даному випадку відповідач, встановлюючи факт належності позивача до категорії політично значущих осіб (РЕР), у зв`язку з тим, що позивач обіймав посаду - члена Вищої ради правосуддя, діяв не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, що передбачений Законом № 361-ІХ від 06.12.2019 року, а відтак позовна вимога щодо визнання неправомірними дій Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» по встановленню факту належності [PERSON] до категорії політично значущих осіб, у зв`язку з тим, що [PERSON] займала посаду - Члена Вищої Ради Правосуддя, підлягає задоволенню. Окрім цього, позивач просить зобов`язати Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні [PERSON] власними грошовими коштами, що знаходяться на карткових рахунках та/або обслуговуються платіжними картками, шляхом негайного розблокування зазначеного рахунку (рахунків), надання можливості зняти грошові кошти з карткового (карткових) рахунків, проте вказана вимога задоволенню не підлягає з огляду на наступне. Так, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. В питаннях оцінки «пропорційності» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу, також визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за виключенням випадків, коли такий «розсуд» не Грунтується на розумних підставах (рішення в справах «Спорронґ і Льоннорт проти Швеції», «Булвес» АД проти Болгарії»). ЄСПЛ, оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого протоколу, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося в зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 5 липня 2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 05 липня 2001 року, «Ріела та інші проти Італії» від 4 вересня 2001 року, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 6 листопада2008 року). Так, частиною третьою статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Згідно частини першої статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Частиною другою статті 77 ЦПК України визначено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Проте, в порушення вказаних норм, стороною позивача не доведено, що рахунки позивача, які відкриті у АТ КБ «ПриватБанк», заблоковані та які саме. Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що часткове задоволення позовних вимог. Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача документально підтверджена сплачена сума судового збору у розмірі пропорційно до задоволеної частини позову - 908,00 грн. На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: partial