Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-28 00:00:00

25.07.2017р. [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про зменшення розміру аліментів, в якому просив суд змінити максимальний розмір аліментів, які стягуються з нього на утримання сина [PERSON], 25.07.2008р.н., в розмірі ? частини заробітку (доходу), але не менше 10 прожиткових мінімумів на дитину віком від 6 до 18 років щомісячно (а.с. № 3-4). В позовній заяві позивач, обґрунтовуючи свій позов, посилався на те, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20.01.2016р. з нього стягнуто на користь [PERSON] аліменти на утримання сина в розмірі ? заробітку (доходу) щомісяця, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму дитини відповідного віку, починаючи з 18.12.2015р. та до досягнення дитини повноліття. Відповідно до ст.192 СК України позивач бажає зменшити розмір аліментів, обґрунтовуючи відповідну вимогу зміною свого матеріального становища, оскільки з червня 2016р. має нести щомісячно додаткові матеріальні затрати по оренді житла в м. Полтава за місцем своєї роботи в ПАТ «Полтаваобленерго». Виходячи з положень ч.5 ст.183 СК України позивач просив змінити максимальний розмір аліментів, які стягуються та зазначив, що аліменти на утримання дитини в розмірі ? частини заробітку (доходу), але не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку є достатнім для забезпечення гармонійного розвитку його сина. 17.11.2017р. до суду надійшли письмові заперечення відповідачки [PERSON] проти позову, в яких не погоджуючись з вимогами та обґрунтуваннями позивача, відповідачка зазначила, що обмеження в частині стягнення аліментів у розмірі не більше 10 прожиткових мінімумів можуть стосуватися виключно тих позовних заяв, які були подані до суду 08.07.2017р. та після 08.07.2017р. (дата набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів»). Водночас, норми ч.5 ст.183 СК України не передбачають можливості особи, з якої рішенням суду вже стягуються аліменти, з підстав визначених в ч.5 ст.183 СК звертатися з позовною заявою про їх зменшення. 15.01.2018р. до суду надійшла відповідь позивача на відзив, в якій позивач не погоджується з запереченнями відповідачки та наголошує на тому, що відповідно до ст.192 СК України, враховуючи існуючі обставини в його житні, які наразі визначають зміну його матеріального становища та в майбутньому вплинуть на його дохід, враховуючи зміни внесені в ст. 183 СК України суд під час розгляду позовних вимог про зменшення розміру аліментів на утримання дитини повинен неухильно дотримуватися даної правової норми, якою встановлено максимальний розмір стягнення аліментів на дитину відповідного віку. 29.01.2018р. до суду надійшли заперечення відповідачки з урахуванням відповіді позивача, в яких відповідачкою наведені факти на спростування обставин, на які посилається позивач, що підтверджують зміну його матеріального становища. Крім того, 29.01.2018р. до суду надійшло клопотання відповідачки про витребування доказів. Ухвалою суду від 29.01.2018р. (винесена без виходу до нарадчої кімнати) стороні відповідачки було відмовлено у задоволенні клопотання про витребування доказів, оскільки суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з інших підстав, ніж погіршення матеріального становища сторін. 29.01.2018р. від позивача [PERSON] та його представника [PERSON] (діє за ордером від 26.01.2018о.) до суду надійшла спільна заява про уточнення позовних вимог, в якій позивач просив суд задовольнити позов, не змінюючи способу стягнення аліментів на утримання дитини, встановити граничний розмір стягнення аліментів на утримання дитини, що відповідає 10 прожитковим мінімумам на дитину віком від 6 до 18 років щомісячно, вони також просили справу 29.01.2018р. розглянути без участі позивача та без участі його представника та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Відповідачка та її представник [PERSON] (діє на підставі договору про надання правової допомоги від 25.01.2018р.) 29.01.2018р. надали суду спільну заяву про розгляд справи без їх участі та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, проти задоволення позову заперечували з підстав викладених у раніше поданих до суду письмових запереченнях. Пунктом 9 частини 1 Розділу XI «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №\~2147-VІІІ від 03.10.2017р., який набрав чинності з 15.12.2017р. справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Саме з тих норм сторона відповідачки надала суду письмові заперечення на позов, а позивач скористався своїм правом надіслати суду та [PERSON] письмовий відзив на заперечення, підтвердивши його завчасне направлення відповідачці поштою. За таких обставин, враховуючи належне повідомлення сторін про день та час розгляду справи, надані сторонами письмові заперечення щодо предмету позову, відповідь на відзив, суд вважає за можливе розглянути дану справу по суті відповідно до глав 6 та 9 ЦПК України. Згідно до ст. 223, ч.2 ст.247 ЦПК України, враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, відповідні заяви про розгляд справи за їх відсутністю, розгляд справи здійснювався за відсутності сторін та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. \~\~\~ Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено, що в період шлюбу у позивача та відповідачки народився син [PERSON], 25.07.2008р.н., що підтверджується свідоцтвом про народження серія І-КИ №185283 від 05.08.2018р., виданим Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану ДМУЮ у Дніпропетровській області, актовий запис № 915 (а.с. № 5). Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20.01.2016р. у справі №201/18187/15-ц (рішення набрало законної сили 02.02.2016р.) з позивача стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON], 25.07.2008р.н. в розмірі ? частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менш ніж 30% прожиткових мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 18.12.2015р. та до досягнення дитини повноліття. Суд вважає, що наведені позивачем правові обґрунтування заявлених вимог не можуть бути підставою для задоволення позову виходячи з наступного. Згідно до ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно до ч.5 ст.183 СК України (статтю доповнено ч.5 згідно із Законом № 2037-VIII від 17.05.2017) , той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Отже, обмеження в розмірі 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку стосується лише випадку обрання спрощеного порядку стягнення, тобто в разі одержання судового наказу, та не можуть бути застосовані судом при розгляді позовних вимог, з підстав визначених ст.192 СК України, про зменшення розміру аліментів визначених за рішенням суду, виходячи з чого, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] не ґрунтуються на нормі закону. При винесенні рішення суд не надіє оцінку матеріальному стану відповідача в сукупності наданих сторонами письмових доказів, оскільки прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову з підстав невірно обраного позивачем граничного обмеження розміру стягнення аліментів, який може бути визначений судом лише в наказному провадженні. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст.141 ЦПК України, з урахуванням відмови в задоволенні позовних вимог, сплачені позивачем судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1124 грн.06коп. (а.с.№2), не підлягають відшкодуванню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed