Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-12 00:00:00

24 січня 2018 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третьої особи [PERSON], про визнання дійсним договору купівлі-продажу квартири. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що 23 листопада 1998 року між нею та відповідачами було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] який було зареєстрованого Вознесенською Універсальною Товарно-Сировинною Біржею в журналі реєстрації біржових договорів з нерухомості за № 202 від 23 листопада 1998 року. На підтвердження факту досягнення згоди між ними, вона сплатила відповідачам кошти в розмірі 9962,00 грн., а останні прийняли кошти і передали приміщення квартири та технічну документацію. 27 листопада 1998 року на підставі вказаного договору Веселинівською філією ММБТІ їй було видано технічний паспорт на квартиру та реєстраційне посвідчення, згідно з яким придбана квартира зареєстрована і належить їй на праві особистої власності. До нотаріальної контори для нотаріального посвідчення договору вона не зверталась, оскільки в договорі купівлі-продажу зазначалось, що договір подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає. Крім того, позивач в позовній заяві також зазначила, що бажає посвідчити заповіт на випадок своєї смерті та з цього приводу звернулась до приватного нотаріуса [PERSON], яка оглянувши документи на квартиру повідомила, що договір купівлі-продажу квартири нотаріально не посвідчений, а тому не має юридичної сили. В свою чергу відповідачі вважають договір купівлі-продажу дійсним та відмовляються від нотаріального посвідчення договору. За вказаних обставин позивачка позбавлена можливості розпорядитись належним їй майном, а тому звернулась до суду з вказаним позовом в якому просить визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] укладений 23 листопада 1998 року між нею та відповідачами. Крім того, в позові просила, у відповідності до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачами, повернути їй з державного бюджету 50% сплачений нею судовий збір в сумі 352,40 грн. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позов підтримує повністю. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомили, відзивів на позовну заяву не надали. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, проти задоволення позову не заперечує. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У зв'язку з неявкою сторін по справі, у відповідності до ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового процесу. Дослідивши письмові докази в справі, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що 23 листопада 1998 року позивачка [PERSON] та відповідачі: [PERSON], що діяла від себе та в інтересах неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO], на підставі рішення Веселинівської селищної ради № 193 від 12 листопада 1998 року, та [PERSON], які були членами товарної біржі, уклали договір купівлі-продажу нерухомого майна № 202, згідно якого відповідачі продали, а позивачка купила квартиру [ADDRESS] Зазначений договір купівлі-продажу нерухомого майна був зареєстрований Вознесенською універсальною товарно-сировинною біржею в журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю за № 202 від 23 листопада 1998 року. 27 листопада 1998 року Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації на підставі вищевказаного договору купівлі-продажу за позивачем [PERSON] зареєстровано право особистої власності на квартиру [ADDRESS] за реєстраційним № 1773. Позивач має намір розпорядитись належною їй квартирою, однак не може цього зробити через відсутність нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, а тому звернулась до суду. Статтею 9 Житлового Кодексу України вказує, що громадяни України мають право на придбання будинків і квартир на біржових торгах. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року N 1956-XII біржовою операцією визнається угода, якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі, якщо її учасниками є члени біржі та якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про товарну біржу» членами товарної біржі є засновники, а також прийняті до її складу згідно із статутом біржі вітчизняні та іноземні юридичні і фізичні особи. Порядок прийняття у члени біржі та вибуття із складу її членів визначається статутом товарної біржи. На момент укладення угоди купівлі-продажу сторони були членами біржі, зазначена біржова операція являла собою угоду купівлі-продажу квартири, допущену до обороту на товарній біржі. При укладенні договору, сторони узгодили всі його істотні умови і виконали свої зобов'язання, але не здійснили нотаріального посвідчення цього договору, як того вимагала ст. 227 ЦК УРСР 1963 року (чинна на час придбання майна). З положень ч. 1 ст. 47 ЦК УРСР 1963 року вбачається те, що угода, укладена з порушенням вимог про її обов'язкове нотаріальне посвідчення, вважається недійсною. Проте, згідно ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР, якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Судом встановлено, що сторони договору обумовили всі його істотні умови та повністю виконали взяті на себе зобов'язання, тому враховуючи встановлені судом обставини, суд вважає, що його вимоги в частині визнання договору купівлі-продажу дійсним є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Згідно ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки мирова угода сторонами не укладалась, відмови позивача від позову не було, а від відповідачів до суду не надходило письмових заяв про визнання ними позову, суд не вбачає підстав для повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову до суду. На підставі вищевказаного,

Outcome: partial