Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-11 00:00:00

25.04.2018р. [PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договорами позики (а.с. № 3 - 8). Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 01.06.2018р. відкрито провадження у справі і призначено проведення підготовчого судового засідання (а.с. № 28). Підготовче засідання у справі відповідно до положень ст. 197 та п.3 ч.2 ст. 200 ЦПК України проведено 24.09.2018р.(а.с. № 49). Під час підготовчого засідання ухвалою суду (винесена без виходу до нарадчої кімнати) було задоволено клопотання представника позивачки та долучено до матеріалів справи витяг з ЄРДР від 14.12.2017р., протоколи допиту [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в якості свідків (а.с. № 41-48). Під час підготовчого засідання ухвалою суду (винесена без виходу до нарадчої кімнати) було відмовлено представнику позивачки у задоволенні клопотання від 25.04.2018р. про допит свідків (а.с.№ 21, 22, 49) з огляду на вимоги ч.2 ст.78 ЦПК України щодо допустимості доказів. В обґрунтування позовних вимог по тексту позовної заяви [PERSON] зазначила, що 17.01.2014р. відповідачка [PERSON] позичила у неї 24 727 дол.США і 1 000 євро на невизначений строк з щомісячною виплатою процентів, розмір яких договором не установлений. Крім того, 29.01.2014р. відповідачка [PERSON] позичила у неї 6 300 дол.США на невизначений строк з щомісячною виплатою 3 % (36 % річних). Договори позики оформлені розписками. 19.10.2017р. позивачка направила відповідачці вимогу про повернення коштів у строк до 19.11.2017р., яка отримана останньою 25.10.2017р. Проте до цього часу кошти не повернуті. Враховуючи викладене, просила суд стягнути з відповідачки борг за договорами позики в сумі 31 027 дол.США і 1 000 євро, проценти в сумі 27 252,41 дол.США та 713,13 євро, три відсотки річних в сумі 402,92 дол. США і 12,99 Євро, а всього 58 682,33 дол.США і 726,12 євро. Представник позивачки - адвокат [PERSON] (діє на підставі ордеру від 24.04.2018р. - а.с. № 23) 12.11.2018р. надав суду заяву, в якій просив справу розглядати без його участі, зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Крім того, зазначив, що він просить винести рішення суду на загальних засадах (а.с. № 55). Крім цієї заяви, представник позивачки надав суду для огляду оригінали розписок від 17.01.2014р. та 29.01.2014р. (а.с. № 56-57). Відповідачка в підготовчі та судове засідання, призначені на 05.07.2018р., 24.09.2018р. та 12.11.2018р. відповідно тричі поспіль не з'явилася, про дату, місце і час розгляду справи кожного разу була повідомлена належним чином за адресою, наданою ВОМІ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області (а.с.№ 27). Двічі до суду поверталися конверти з повістками в підготовчі засідання 05.07.2018р. та 24.09.2018р. з позначками «за закінченням терміну зберігання» (а.с. № 35, 39). Окрім того, судом на офіційному веб-порталі сайту «Судова влада» двічі було розміщено оголошення для відповідачки про дату, місце і час розгляду справи 24.09.2018р. та 12.11.2018р., на які остання не відреагувала (а.с. № 37, 52). Крім того, судова повістка в судове засідання 12.11.2018р. відповідачці вручена особисто 26.10.2018р. (а.с. № 54) З урахуванням положень ст. 128 ЦПК України, відповідачка вважається такою, що належним чином повідомлена про дату та час слухання справи. Підстав для винесення по справі заочного рішення у цій справі не має, оскільки немає сукупності умов для винесення заочного рішення, яка передбачена ст. 280 ЦПК України, в нашому випадку немає згоди позивачки (представника позивачки) на винесення по справі заочного рішення ні по тексту позову, ні в заяві до суду від 12.11.2018р. (вимоги п.4 ч.1 ст. 280 ЦПК України). Крім того, з протоколу допиту відповідачки як свідка на досудовому розслідуванні (а.с. № 42-44) вбачається, що вона не заперечуючи фактів складання розписок, заперечувала факти отримання грошей за цими розписками, отже позиція відповідачки щодо предмету позовних вимог суду відома (п.3 ч.1 ст. 280 ЦПК України та їй буде дана належна оцінка поряд з іншими обставинами та доказами у справі. Отже по справі винесено рішення суду за правилами глави 6 розділу III ЦПК України. Ухвалою суду від 12.11.2018р. (винесена без виходу до нарадчої кімнати) було відмовлено представнику відповідачки адвокату [PERSON] у відкладенні розгляду цивільної справи, оскільки це вже третя поспіль неявка відповідачки в підготовчі та судове засідання по справі. При прийнятті такого рішення судом також враховано, що у відповідачки є ще один адвокат Балаян А.Г.(а.с. № 42з), який обізнаний з обставинами у цій справі. Укладення угоди з іншим адвокатом саме в день судового засідання 12.11.2018р., незважаючи на те, що він в цей день був зайнятий в іншому судовому процесі в Індустріальному районному суді м. Дніпропетровська (а.с. № 65, 66), суд вважає недобросовісним користуванням з боку відповідачки своїми процесуальними правами. При цьому враховано й те, що судову повістку на 12.11.2018р. [PERSON] отримала ще 26.10.2018р. (а.с. № 54). При прийнятті рішення про розгляд справи з винесенням рішення 12.11.2018р. судом прийнято до уваги те, що у справі через неявку відповідачки порушені строки підготовчого провадження (ч.3 ст. 189 ЦПК України) та строки розгляду справи по суті (ст. 210 ЦПК України). Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази по справі за принципами ст.89 ЦПК України, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Як встановлено судом 17.01.2014р. між [PERSON] і [PERSON] укладено договір позики, на підставі якого остання позичила у [PERSON] 24 727 дол.США і 1 000 Євро на невизначений строк з щомісячною виплатою процентів, розмір яких договором не установлений. Договір позики оформлений розпискою. Позичальниця у розписці зобов'язалася повернути борг за взаємною домовленістю (а.с. № 9). Крім того, 29.01.2014р. між [PERSON] і [PERSON] договір позики, на підставі якого остання позичила у [PERSON] 6 300 дол.США на невизначений строк під 3 % відсотки. Договір позики оформлений розпискою. Позичальниця у розписці зобов'язалася повернути борг за взаємною домовленістю (а.с. № 10). 19.10.2017р. позивачка направила відповідачці вимогу про повернення коштів в розмірі 31 027 дол.США і 1 000 Євро протягом 30 днів, тобто у строк до 19.11.2017р. (а.с. № 11 - 13). Вимога отримана [PERSON] 25.10.2017р. (а.с. № 14). Ті обставини, що вимога про повернення коштів була отримана відповідачкою, підтверджуються й поясненнями, які надала остання на запитання слідчого, під час допиту 14.06.2018р. в якості свідка (а.с. № 44зв.). Проте до цього часу кошти не повернуті. Оригінали двох розписок, які надані представником позивачки, оглянуті судом 12.11.2018р. під час розгляду справи (а.с. № 56, 57). Приймаючи до уваги, що до теперішнього часу відповідачка не виконала умови договорів позики і не повернула позивачці грошовий борг, порушене право позивачки підлягає захисту в судовому порядку шляхом стягнення зазначеної суми на користь позивачки. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Згідно вимог ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Так, в постанові Верховного Суду України від 02.07.2014р. у справі №6-79цс14 зазначено, що відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання». Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013р. № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей. Як вбачається з розписок, вони підтверджують і факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дату її отримання (17.01.2014р. і 29.01.2014р.), що з урахуванням норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України та вищенаведених правових позиції Верховного Суду України від 02.07.2014р. у справі №6-79цс14 та від 18.09.2013р. № 6-63цс13, доводить факт отримання позивачкою грошей у борг. Отже, саме з цих підстав суд критично оцінює позицію відповідачки, яка викладена під час допиту 14.06.2018р. в якості свідка на досудовому розслідуванні кримінального провадження, де [PERSON] не заперечуючи фактів складання розписок, заперечувала факти отримання грошей за цими розписками (а.с. № 41, 42-44). Дати складання боргових розписок 17.01.2014р. та 29.01.2014р. також підтверджуються поясненнями, які надала [PERSON] на запитання слідчого, під час допиту 14.06.2018р. в якості свідка (а.с. № 42-44). Відповідно до положень ч.1 ст. 82 ЦПК України ці обставини не підлягають доказуванню. Враховуючи викладене, сума основного боргу у 31 027 дол.США і 1 000 Євро підлягає стягненню з відповідачки. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Разом з тим, ч. 2 ст. 524 та ч. 2 ст. 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Вищевказане узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 01.03.2017р. 6-284ц17. Отже, стягнення суми боргу, відповідно до умов договору та положень ст. 533 ЦК України, проводиться за курсом долара США і Євро станом на 12.11.2018р. - на день ухвалення судового рішення, як зазначено у позовних вимогах. Договором позики від 17.01.2014р. розмір процентів не встановлений, а тому проценти розраховуються на рівні облікової ставки Національного банку України. Натомість у договорі позики від 29.01.2014р. обумовлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики в розмірі 3 (трьох) %. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Враховуючи викладене, заборгованість відповідачки за процентами за договором за період з 17.01.2014р. по 25.04.2018р. складає 27 252,41 дол. США і 713,13 євро. Окрім того, відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити йому суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З огляду на те, що відповідач прострочив виконання грошового зобов'язання, то позивачем відповідно до вимог ст. 625 ЦК України були розраховані 3% річних. Згідно розрахунку у позові (а.с. № 7) 3% річних від прострочених сум боргу за період з 19.11.2017р.по 25.04.2018р. складає всього 402,92 дол.США і 12,99 євро. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що з відповідачки на користь позивачки підлягає стягненню сума боргу за договором позики, оформленим борговою розпискою від 17.01.2014р. в сумі: 24 727 дол.США і 1 000 євро - основного боргу; 17 633,61 дол.США і 713,13 євро - відсотків, 321,11 дол.США і 12,99 євро - 3% річних а всього 42 681,72 дол.США і 726,12 євро, що за курсом НБУ на 12.11.2018р. (27,8916грн. за 1 дол.США та 31,6458грн. за 1 євро - а.с. № 67) складає 1 213 440грн.11коп. (1 190 461грн.46коп. + 22 978грн.65коп. = 1 213 440грн.11коп. /42 681,72 дол.США х27,8916 + 726,12 євро х 31,6458). Також підлягає стягненню сума боргу за договором позики, оформленим борговою розпискою від 29.01.2014р. в сумі: 6 300 дол.США - основного боргу: 9 618,80 дол.США - відсотків; 81,81 дол.США - 3% річних а всього 16 000,61 дол.США, що за курсом НБУ на 12.11.2018р. (27,8916грн. за 1 дол.США - а.с. № 67) складає 446 282грн.61коп. (16 000,61 дол.США х 27,8916). Обговорюючи питання розподілу судових витрат, з урахуванням задоволення позовних вимог у повному обсязі, на підставі ст. 141 ЦПК України суд вважає за можливе стягнути з відповідачки на користь позивачки суму сплаченого при подачі позову судового збору в розмірі 8 810 грн., що відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» є мінімальною ставкою судового збору при поданні позову майнового характеру фізичними особами (1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) (а.с. № 2). Також на підставі ст.ст.137, 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивачки слід стягнути витрати на оплату професійної правничої допомоги з боку адвоката [PERSON] за договором про надання правової допомоги від 23.11.2017р. та додаткової угоди від 24.04.2018р. (а.с. № 59, 60) в сумі 4500грн., що підтверджується актом прийняття-передачі наданих послуг (а.с. № 61). Судові витрати в загальному розмірі становлять суму 13 310грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved