Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-09 00:00:00

25.10.2017 позивач звернувся до суду з вказаним позовом до [PERSON], просить стягнути з відповідача на свою користь суму боргу за договором позики в розмірі 606 843 грн. 22 коп., з яких: 426 719 грн. 28 коп. - сума основного боргу, 56 369 грн. 58 коп.- інфляційні втрати, 12 585 грн. 29 коп. - 3% річних від простроченої суми, 111 169 грн. 07 коп. - сума пені. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 30.09.2016 між ним та [PERSON] було укладено договір позики (далі- Договір), відповідно до умов якого він передав відповідачу у власність грошові кошти в сумі 16000 доларів США, який відповідно до п.4 Договору зобов'язався повернути позивачу вказану суму коштів у строк до 01.11.2016. Оскільки відповідач свої зобов'язання за вказаним договором не виконав, зокрема у зазначений в договорі строк суму позики не повернув, в зв'язку з чим станом на 25.10.2017 у останнього утворилась заборгованість у розмірі 16000 доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ становить 426 719 грн. 28 коп., позивач просить стягнути з відповідача на свою користь вказану суму боргу та штрафні санкції. Від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого представник відповідача зазначив, що позов визнає частково, в частині стягнення основного боргу в розмірі 151 673 грн. 81 коп. В іншій частині позовних вимог про стягнення 3% річних від простроченої суми, інфляційних втрат та суми пені просив відмовити. Заперечуючи проти задоволення позову у вказаній частині представник відповідача зазначає, що частина боргу в розмірі 256 573 грн. 20 коп. відповідачем була повернута позивачу, у зв'язку з чим вважав відсутніми підстави для стягнення суми боргу в розмірі 426 719 грн. 28 коп. Також зазначає про відсутність законних підстав для стягнення штрафних санкцій, оскільки проценти відповідно до ст. 625 ЦК України не є штрафними санкціями, а борг в іноземній валюті не індексується. Крім того, зауважив, що строк позовної давності до вимог про стягнення пені сплив. Також представник відповідача вважає, що укладений Договір є недійсним, оскільки його зміст суперечить вимогам закону. Зокрема, просилається на те, що Договір не відповідає вимогам ст. 99 Конституції України, ч.1 ст. 533 ЦК України та ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, посилаючись на викладені в позові обставини та доводи, просив його задовольнити. Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали, посилаючись на викладене у відзиві на позов, просили відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення: 275 045 грн. 47 коп. - суми основного боргу, 56 369 грн. 58 коп. - інфляційних втрат, 12 585 грн. 29 коп. - трьох процентів річних, 111 169 грн. 07 коп. - суми пені. Суд, заслухавши представника позивача, відповідача та його представника, допитавши в якості свідка - відповідача, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами шляхом дослідження письмових доказів в матеріалах справи, надходить до наступних висновків. На підставі наявних в матеріалах справи письмових доказів, судом встановлено наступні обставини. 30.09.2016 між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено Договір позики (далі-Договір), у письмовій формі, за яким позивач передав відповідачу у власність грошові кошти у розмірі 16000 доларів США, що на момент укладення даного Договору еквівалентно 414 560 грн. 00 коп. за курсом встановленим НБУ(надалі іменується-позика), а відповідач зобов'язався повернути позивачу зазначені грошові кошти в доларах США (або у гривні по курсу НБУ на дату платежу), з кінцевим терміном повернення до 01.11.2016. (а.с.8-9) Факт укладення вказаного Договору відповідачем не заперечується. Відповідно до п.2 Договору, відповідач одержав від позивача суму грошей в розмірі 16 000 доларів США, що підтверджується розпискою, власноручно написаною відповідачем та не заперечується самим відповідачем. (а.с.10) Відповідно до п.7 Договору позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві грошей готівкою або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Наявність розписки у позичальника підтверджує виконання ним свого обов'язку в повному обсязі. (п.4 Договору) Відповідно до п.8 Договору якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення, а також неустойку у вигляді пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення. Відповідно до ст.ст.525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається. Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно із ч.2 ст.1046 ЦК договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка - відповідач [PERSON] пояснив суду, що частину суми боргу в розмірі 256 573 грн. 20 коп. він передавав особисто позивачу готівкою, разом із тим, розписки про отримання ним цих грошей від позивача він не вимагав. Разом з тим, виходячи з вимог ч. 1 ст.80 ЦПК України щодо достатності доказів суд не приймає до уваги показання допитаного свідка [PERSON], оскільки відповідно до п.4 Договору, виконання відповідачем свого обов'язку в повному обсязі підтверджується наявністю розписки, яка останнім суду не надана. Оскільки дані обставини підтверджуються виключно письмовими доказами, суд вважає, що по суті ці показання свідка, не мають доказового значення для правильного вирішення справи. Також, судом не приймаються до уваги як безпідставні і посилання відповідача та його представника на недійсність договору позики з тих підстав, що його зміст не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки вимог про визнання недійсності означеного договору з вказаних підстав позивачем не заявлено. Крім того, відповідно до ст. 1051 ЦК України договір позики може бути оспорений тільки на тій підставі, якщо грошові кошти або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Разом із тим, матеріали справи не містять даних про те, що вказаний договір позики оспорений відповідно до ст. 1051 ЦК України. Відповідно до змісту ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити, зокрема, суму боргу, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як встановлено судом, грошове зобов'язання має бути виконане відповідачем в іноземній валюті, в доларах США. Відповідно до ч.2 ст. 533 ЦК України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. З наведеного положення вказаної норми випливає, що сума, яка підлягає сплаті в іноземній валюті, визначається за офіційним курсом відповідної валюти, зокрема, на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Судом встановлено, що станом на дату ухвалення рішення суду від 10.05.2018 офіційний курс НБУ долара США по відношенню до гривні становив 1 долар США=26,21грн. Отже, гривневий еквівалент за курсом НБУ валютної заборгованості відповідача перед позивачем станом на 10.05.2018 становить: 16000 доларів США=419 360 грн. 00 коп. Виходячи з встановлених судом обставин справи, умов Договору позики між сторонами та положень законодавства України, яким регламентовано спірні правовідносини, відповідач свої зобов'язання за Договором позики перед позивачем не виконав, зокрема, у встановлений Договором строк до 01.11.2016 суму позики в розмірі 16 000 доларів США позивачу не повернув, у зв'язку з чим у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість за Договором в загальному розмірі 16000 доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 10.05.2018 (1долар США=26,21грн.) складає 419 360 грн. 00 коп. та три відсотки річних в розмірі 12 340 грн. 00 коп. за період з 01.11.2016 по 25.10.2017 та суми пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за прострочення строку повернення позики, згідно п.8 Договору - 108 964 грн. 67 коп. Посилання представника відповідача на сплив позовної давності щодо вимог про стягнення 3% річних та суми пені є безпідставними, необгрунтованими, та такими, що базуються на власний розсуд та власному припущенні. Виходячи з умов Договору, відповідно до якого кінцевий строк повернення позики встановлено 01.11.2016, а також з того, що позивач звернувся до суду з вказаним позовом 25.10.2017, тобто в межах річного строку, встановленого п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України, суд вважає відсутніми підстави стверджувати про сплив позовної давності до вимог про стягнення 3% річних та суми пені та відповідно відсутні підстави згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України для відмови у задоволенні позову в цій частині. Щодо вимог про стягнення інфляційних витрат, то ці вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Стаття 627 цього ж Кодексу визначає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За приписами статті 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Згідно з частинами першою, другою статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Разом з тим, як передбачено нормами Закону від 3 липня 1991 р. № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Таким чином, вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, однак унеможливлює урахування розрахованого Державним комітетом статистики України індексу інфляції для обґрунтування вимог, пов'язаних із знеціненням валюти боргу, оскільки офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Аналогічна правова позиція викладена у рішенні Верховного Суду України від 28.03.2012 у справі 6-36736вов10). Враховуючи вищевикладене, норми ч. 2 ст. 625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції не поширюються на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене в іноземній валюті. За вказаних обставин, позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України у зв'язку з частковим задоволенням позову з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені та документально підтверджені судові витрати, а саме сплачена сума судового збору у розмірі 5406 грн. 00 коп. Виходячи з вищевикладеного,

Outcome: partial