Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-04 00:00:00

26.04.2019 року позивач звернувся до Корабельного районного суду м. Миколаєва з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком по [ADDRESS] та виселити з житлового будинку по [ADDRESS] , а також стягнути судові витрати. В обгрунтування позову позивач зазначає, що [PERSON] була власницею житлового будинку по [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20.03.2007 р., посвідченого державним нотаріусом П`ятої Миколаївської державної нотаріальної контори Жебрак О.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 2-194. Також в цьому будинку 23.02.1993 р. зареєстрований в якості члена її сім`ї та проживає по теперішній час її син [PERSON] . 19.03.2013 р. [PERSON] надала дозвіл на реєстрацію у цьому будинку свого знайомого [PERSON] . Починаючи з 2016 року [PERSON] систематично створював умови, неможливі для проживання в одному з ним будинку. Він зловживав алкоголем, вів себе агресивно, вчиняв сварки, погрожував фізичною розправою позивачу та його матері, сварився та вчиняв бійки із сусідами. [PERSON] зверталась з цього приводу до поліції, [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 178 КУпАП. Але він продовжив вести себе агресивно та створювати умови, неможливі для проживання у житловому будинку по [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] померла. 05 лютого 2019 р. [PERSON] звернувся із заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Ягужинської К.Т., заведено спадкову справу № 25/2019. Інші спадкоємці з заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] не звертались. Після спливу строку, встановленого для прийняття спадщини, на ім`я [PERSON] буде видане свідоцтво про право на спадщину на майно, що належало [PERSON] на праві власності, зокрема на житловий будинок по [ADDRESS] . Відповідач відмовляється добровільно звільнити житловий будинок та знятися з місяця реєстрації, в зв`язку з чим позивач вимушений звернутись до суду з даною позовною завою. В судове засідання сторони не з`явились, були повідомлені про час та місце розгляду справи у порядку встановленому ст.ст. 128, 130 ЦПК України. Позивач, в судове засідання не з`явився, проте клопотав про слухання справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач в судове засідання не з`явився, судом про дату і час розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, про що свідчить наявне у справі поштове повідомлення про вручення судової повістки, доказів про поважність причин неявки суду не надав. Заяву із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження не подав. Також не скористався своїм правом надіслати не пізніше 15 днів з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження, відзив на позовну заяву і всі письмові та електроні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову, тому з урахуванням ч. 8 ст. 178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами в справі. Зважаючи на те, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явились, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст. 280, 281 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи та письмові докази додані до неї, взявши до уваги заяву позивача, прийшов до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] була власницею житлового будинку по [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20.03.2007р., посвідченого державним нотаріусом П`ятої Миколаївської державної нотаріальної контори Жебрак О.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 2-194. Також в цьому будинку з 23.02.1993 р. зареєстрований в якості члена її сім`ї та проживає по теперішній час її син [PERSON] . 19.03.2013 р. [PERSON] надала дозвіл на реєстрацію у цьому будинку свого знайомого [PERSON] , про що свідчить запис у будинковій книзі. Також, даний факт підтверджується відповіддю відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Миколаївській області від 20.05.2019 року, відповідач [PERSON] , [INFO] зареєстрований з 19.03.2013 року за даною адресою. Починаючи з 2016 року [PERSON] систематично створював умови, неможливі для проживання в одному з ним будинку. Він зловживав алкоголем, вів себе агресивно, вчиняв сварки, погрожував фізичною розправою позивачу та його матері, сварився та вчиняв бійки із сусідами. Корабельним відділом поліції ГУНП в Миколаївській області 19.01.2019 року була проведена перевірка за повідомленням [PERSON] про вчинення протиправних дій [PERSON] , а саме перебував у стані сп`яніння та погрожував словами. За результатами розгляду даної заяви відносно [PERSON] складено протокол про адміністративне правопорушення, а також проведена профілактична бесіда про недопустимість вчинення антигромадської поведінки. [INFO] [PERSON] померла. 05 лютого 2019 р. [PERSON] звернувся із заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Ягужинської К.Т., заведено спадкову справу № 25/2019. Інші спадкоємці з заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] не звертались. 20.08.2019 року на ім`я [PERSON] було видане свідоцтво про право на спадщину на майно, що належало [PERSON] на праві власності, зокрема на житловий будинок по [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] не є членом родини позивача [PERSON] . Позивач не давав дозволу на його вселення та заперечує проти проживання відповідача. Наразі позивач хоче користуватись житловим будинком по [ADDRESS] , що є спадковим майном, та розпорядитись їм на власний розсуд шляхом продажу, але йому перешкоджаєте, що цим будинком користується без його дозволу відповідач. Окрім того, відповідач систематичним порушенням правил співжиття робить неможливим для позивача проживання з ним в одному будинку, заходи впливу виявились безрезультатними. Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно частини першої статті 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з частиною четвертою статті 156 ЖК України до членів сімї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у частині другої статті 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Судом встановлено, що позивач є власником спірного житлового будинку, в якому зареєстрований відповідач, який не є членом його сім`ї , ніколи ним не був. Предметом позову не є визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням у зв`язку з не проживанням в ньому понад один рік. Отже, на встановлені правовідносини норми статей 64, 156 ЖК України, статті 405 ЦК України не поширюються. З матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] на даний час продовжує в ньому проживати, яке добровільно звільнити відмовляється. На підставі викладеного правові підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням відсутні. Щодо вимог про виселення відповідача суд приходить до наступного. Як вбачається з положень статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується. Недопустимим в правовому суспільстві є свавільне виселення особи із житлового приміщення. Щоб захистити особу від свавілля, недостатньо забезпечити формальну можливість мати змагальне провадження для оскарження застосування положення закону в її справі. Якщо ухвалене в результаті судове рішення не містить обґрунтування або доказової бази, виникле втручання у гарантоване Конвенцією право може стати непередбачуваним та, як наслідок, не відповідати вимозі законності (рішення у справі «Лупса проти Румунії», заява № 10337/04, пункти 41-42; та рішення від 24 квітня 2008 року у справі «C. G. та інші проти Болгарії», заява № 1365/07, пункти 42, 46 та 49-50). За змістом статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс). Правомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання. Правомочність розпорядження означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.). У сукупності ці правомочності вичерпують усі надані власнику можливості. Згідно з нормою статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном,

Outcome: partial