Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-18 00:00:00

25.08.2021 року позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості,вказавши, що 15.11.2012 року відповідач позичив у [PERSON] грошові кошти в сумі 14 000 дол. США про що свідчить розписка. Однак, відповідач суму боргу не повертає. Просить стягнути [PERSON] суму заборгованості. 28.08.2021 року по справі відкрито провадження, призначено підготовче засідання. 23.09.2021 року справу призначено до слухання по суті. 19.11.2021 року представник відповідача подав заяву про застосування строків позовної давності. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримує, просить позов задоволити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив, просить відмовити в його задоволенні у зв`язку із пропуском строків позовної давності. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 15.11.2012 року [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти в сумі 14 000 дол. США, про що свідчить розписка, яка долучена до матеріалів справи, та яка ніким не оспорена та не визнана недійсною. Відповідач борг не повернув, доказів іншого суду не надано. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (ч. 2 ст. 1049 ЦК України). Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Представником відповідача заявлено клопотання про застосування строків позовної давності, з тих мотивів, що позивач вказує на те, що звертався з вимогою про повернення боргу до [PERSON] ще в 2017 році, а оскільки до суду з позовом звернувся лише в серпні 2021 року, то пропустив строк на звернення і не просив про його поновлення. Так, відповідно до ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Вивчивши заявлене клопотання суд приходить до висновку, що воно не підлягає задоволенню, оскільки жодних доказів про те, що [PERSON] звертався до [PERSON] протягом 2015-2017 років з вимогою про повернення коштів, суду не надано, а відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин суд вважає, що строк на звернення до суду не було пропущено, а тому з відповідача слід стягнути на користь позивача суму боргу за розпискою. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеній в постанові Великої Палати Верховного суду від 16.01.2019. по справі № 373/2054/16-ц: «Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року М° 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі -Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. Уразі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовна заява є підставною, обгрунтованою та такою, що підлягає задоволенню в повному обсязі. Судові витрати розподіляються відповідно до ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved