Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-12 00:00:00

24.11.2016 р. позивач [PERSON] звернувся до Чугуївського міського суду Харківської області з позовом до Чугуївської державної нотаріальної контори Харківської області, в якості третіх осіб на стороні відповідача зазначивши: Прокуратуру Харківської області та Чугуївський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Харківської області, в якому просив суд зняти арешт з належної йому на праві власності квартири [ADDRESS], накладений 23.09.1997 р. Прокуратурою Харківської області, заборона №51/1997/ЧНДК, реєстраційний номер обтяження 3875411, виключивши з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна обтяження за реєстраційним номером 3875411 у вигляді арешту нерухомого майна, внесеного 12.10.2006 року реєстратором Чугуївської державної нотаріальної контори Харківської області, заборона №51/1997/ЧНДК - квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], а також зняти арешт з легкового автомобіля марки Nissan, 1985 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], кузов [NUMBER], двигун [NUMBER], що належить [PERSON]., який накладений за вих.№ 70022 від 12.09.1997 року, дата арешту 23.09.2008 року. Належним чином повідомлений про місце та час судового засідання позивач до суду не з'явився, разом з тим, від його представника [PERSON] надійшла заява, в якій він висловився щодо підтримання заявлених позовних вимог та просив суд провести розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача до зали судових засідань також не з'явився, подав заяву з проханням розглянути справу за позовом [PERSON] без його участі. Представники третіх осіб: Прокуратури Харківської області - прокурор Чугуївської місцевої прокуратури Хмелевський А.О., та Чугуївського МРВ ДВС ГТУЮ Харківської області - Таранік С.В., в судовому засіданні проти задоволення позову [PERSON] не заперечували. Вислухавши учасників судового засідання, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі обставини справи та відповідні ним правовідносини. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 03.12.1996 року, Позивачу на праві спільної сумісної власності належить квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. (а.с.5). В лютому 2016 року позивачу стало відомо про накладення арешту нерухомого майна, підстава обтяження: Прокуратура Харківської області, 23.09.1997, заборона №51/1997 ЧДНК; реєстраційний номер обтяження: 3875411, об'єкт обтяження: квартира, адреса: [ADDRESS], що підтверджується Інформаційною довідкою з ДРРП на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 18.02.2016 року (а.с.6). Згідно Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 27.01.1995 року позивачу на праві приватної власності належить легковий автомобіль марки Nissan, 1985 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], кузов [NUMBER], двигун [NUMBER] (а.с. 8). Звернувшись до Управління Державної автомобільної інспекції ГУМВС України в Харківській області позивачу стало відомо, що на його автомобіль старшим слідчим прокуратури Ільницьким І. А. також було накладено арешт за вих. №70022 від 12.09.1997 року дата арешту 23.09.2008 року, що підтверджується карткою арешту ТЗ з ІБ ЛП0ГРТ11У0355292 (а.с.9) . Дані арешти були накладені під час проведення досудового розслідування у кримінальній справі, яке на той час проводилось відносно [PERSON] Вироком від 27 березня 2001 року Судової палати по кримінальним справам Харківської області позивача було засуджено до 13 років позбавлення волі з конфіскацією 1/2 частини майна, яке є його приватною власністю (а.с.10-14). Позивач відбув покарання у вигляді 13 років позбавлення волі, звільнився з установи відбування покарань в 2010 році. Весь цей час, починаючи з 27.03.2001 року (з моменту винесення вироку судом) ніяких виконавчих дій щодо конфіскації нерухомого майна, належного [PERSON] не проводилось. З цього питання Позивач у грудні 2015 року звернувся із письмовою заявою до ВДВС Чугуївського міськрайонного управління юстиції. ^ З Відділу державної виконавчої служби Чугуївського міськрайонного управління юстиції Харківської області отримано довідку від 02.02.2016 року про те, що згідно Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень, відомості щодо перебування виконавчого документа про конфіскацію майна належного [PERSON] відсутні (а.с.15). Ухвалою Чугуївського міського суху Харківської області від 17.05.2016 року по справі №636/1108/16-к [PERSON] було звільнено від відбування додаткового покарання у вигляді конфіскації ? частини майна, що є його приватною власністю, призначеного вироком судової колегії по кримінальним справам Харківського обласного суду від 27.03.2001 року, у зв'язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку в цій частині. (а.с.16. ) Таким чином, підстав для подальшого арешту майна, що належить позивачу, немає. Згідно ч.1 ст. 316 ЦПК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч.1,2 ст. 319 ЦПК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 321 ЦПК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою ст. 353 цього Кодексу. Статтею 391 ЦПК України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. За правилом ч. 3,4 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Вище приведені обставини та факти у їх сукупності дають суду можливість зробити висновок про те, що обставини, на які позивач посилався у позові, як на підстави своїх вимог обґрунтовані. Враховуючи викладене вище, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved