Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-15 00:00:00

25.12.2013 року [PERSON] звернулась до суду із вищевказаним позовом. В обґрунтування своїх вимог позивач послалась на те, що 01.01.2000 року позичила [PERSON] (на той час [PERSON] ) за договором позики грошові кошти в розмірі 79 000 дол.США. Договір був оформлений двома розписками, підписаними сторонами, в яких вони обумовили відсотки за користування грошима. Строк повернення грошей сторонами визначений не був. В листопаді 2013 року позивач звернулась до відповідача із вимогою про повернення спірних грошей. Позивач стверджувала, що на час звернення із даним позовом [PERSON] від виконання зобов`язання ухиляється. Враховуючи викладене, позивач просила стягнути з відповідача суму боргу з урахуванням процентів в загальному розмірі 3 163 549, 47 грн. Представник позивача в останнє судове засідання не з`явився, надав заяву, згідно якої наполягав на задоволенні позову, просив розглянути справу без участі позивача. Відповідач в останнє судове засідання не з`явилась, повідомлена про розгляд справи належним чином (розписка учасників справи), представником надана заява про відкладення розгляду справу, у задоволенні якої судом відмовлено, в процесі розгляду справи відповідач позов не визнала. Так, зі зміною своїх представників відповідач змінювала підстави невизнання позову, стверджуючи, що розписки про отримання спірних грошей не підписувала, грошові кошти не отримувала, одночасно, заперечувала проти стягнення відсотків як таких, що не передбачені законом, просила застосувати строк позовної давності. З`ясувавши обставини справи, дослідивши наявні докази, надані сторонами, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав: Судом встановлено, що між сторонами 01.01.2000 року укладений договір позики, за яким [PERSON] передала [PERSON] (на той час [PERSON] ) грошові кошти у розмірі 79 000 дол.США., а остання зобов`язалась повернути їх. Договір позики укладений у формі складання двох ідентичних за змістом розписок, одна з яких має уточнення в частині визначення особи позикодавця. Як вбачається зі змісту договору позики сторони обумовили відсотки за користування спірними грошима як три відсотка щомісячно від суми заборгованості. Строк повернення грошей сторонами визначений не був. При вирішенні спору суд враховує, що до виниклих між сторонами правовідносин мають бути застосовані норми ЦК УРСР. Так, за статтею 374 ЦК УРСР за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобо`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості. Укладення договору в простій письмовій формі відповідає статті 375 ЦК УРСР. Обов`язкове нотаріальне посвідчення договору законом не передбачено. За положеннями статті 374 ЦК УРСР договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей. Так, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Розписка про отримання в борг грошових коштів за своєю суттю є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми, що відповідає положенням ЦК УРСР. В процесі розгляду справи судом проведено ряд судових експертних досліджень. За результатами судової експертизи від 26.05.2016 року №17/167-П тексти спірних розписок, підписи від імені відповідача виконані нею особисто. Судові експертні висновки №17-3799 від 12.09.2017 року, 17-1708/01 від 29.11.2017 року, 17-1709 від 27.12.2017 року доводів позивача не спростовують, заперечень відповідача не доводять. Суд враховує, що якщо строк виконання зобов`язання не встановлений кредитор вправі вимагати виконання в будь-який час . Боржник повинен виконати таке зобов`язання в семиденний строк з дня пред`явлення вимоги кредитором, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із закону, договору або із змісту зобов`язання (ст.165 ЦК УРСР). Так, 1.11.2013 року позивач направила відповідачу письмову вимогу про повернення боргу. [PERSON] отримала її 12.11.2013 року, що підтверджується кур`єрським повідомленням WELT EXPRESS WORLD Ltd. 00112838-AAWH із зазначенням виду документу, який доставлявся. Вказане не спростовано відповідачем в процесі розгляду справи. До суду із даним позовом позивач звернулась 25.12.2013 року, тобто із дотриманням встановленого законом строку для захисту порушеного права, підстави для відмови у позові в порядку статті 80 ЦК УРСР за строком позовної давності відсутні. Відповідно до статей 161, 162 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок - відповідно до вимог, що звичайно ставляться , одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускається, за винятком випадків, передбачених законом. На час звернення [PERSON] до суду через неналежне виконання відповідачем умов договору позики наявна заборгованість за основною сумою боргу в 79 000 доларів США, яка доведена позивачем в процесі розгляду справи. Враховуючи тривалий час розгляду цивільної справи, обумовлений розглядом клопотань відповідача, відсутність безпідставного затягування розгляду справи позивачем з метою ухвалення законного та справедливого рішення, суд вважає, що відновленням порушених прав [PERSON] є стягнення спірних грошей в обумовленій сторонами валюті зобов`язання. Вказане узгоджується із принципом пропорційності ЦПК України, частиною 2 статті 5 ЦПК України, за якою суд може визначити ефективний спосіб захисту, який не суперечить закону, позицією Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року (справа N 373/2054/16-ц , провадження N 14-446цс18), якою наданий аналіз суті договору позики, валютних зобов`язань та їх належного виконання. Поряд із тим, суд погоджується із доводами відповідача про неможливість стягнення відсотків за договором, оскільки на момент укладення договору позики за статтею 170 ЦК УРСР проценти по грошових та інших зобов`язаннях між фізичними особами не допускались. Наявності інших правовідносин, окрім, обумовлених договором позики судом не встановлено. Судовий збір, документально підтверджений позивачем підлягає присудженню на її користь в порядку ст.141 ЦПК України пропорційно до розміру задоволених вимог.

Outcome: partial