Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-21 00:00:00

25 серпня 2015 року до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська звернувся із заявою [PERSON], заінтересована особа: Сьома Дніпропетровська державна нотаріальна контора про встановлення юридичного факту належності правовстановлюючого документу (а.с. 1-5). В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що 08 лютого 2015 року помер його рідний дядько [PERSON], після смерті якого відкрилась спадщина на квартиру [ADDRESS]. За життя [PERSON] склав заповіт, яким заповів усе своє майно: 60% (3/5 частини) [PERSON], 40% (2/5 частини) [PERSON]. [PERSON] звернувшись до нотаріальної контори відмовився від своєї частини спадщини за заповітом на користь заявника. Звернувшись до нотаріальної контори для належного оформлення спадщини, заявник отримав відмову нотаріуса, у зв'язку із тим, що існують розбіжності в написанні імені заявника, яке не співпадає з його паспортними даними та РНОКПП на теперішній час, а також в написанні дати народження. У зв'язку із вищевикладеними обставинами, заявник вимушений був звернутися до суду із даною заявою, в якій уточнивши свої вимоги, просив суд, встановити факт належності заповіту йому, [PERSON], [INFO], тобто, що померлий [PERSON] заповідав йому, заявнику 60 % усього належного майна; факт того, що в заповіті [PERSON] від 07.02.2014 року зроблені технічні помилки в написанні імені та року народження його, як спадкоємця. Ухвалою суду в якості заінтересованої особи залучено територіальну громаду в особі Дніпропетровської міської ради. Заявник в судовому засіданні вимоги заяви підтримав у повному обсязі. Заінтересована особа Сьома ДДНК в особі свого законного представника, в судове засідання не з'явилась. Про день, час та розгляд справи повідомлялась належним чином. До суду надала письмову заяву, в якій просить справу розглядати справу без присутності свого представника (а.с.78). Заінтересована особа - територіальна громада в особі Дніпропетровської міської ради в особі свого законного представника в судове засідання не з'явилась. Про день, час та розгляд справи повідомлялась належним чином. Про причини неявки свого представника не повідомила. Письмових заяв про розгляд справи без участі свого представника не надсилала. Вступна та резолютивна частини рішення проголошено у судовому засіданні. Повний текст рішення складений 25 грудня 2015 року. Підставою звернення заявника до суду на захист своїх прав є встановлення юридичного факту належності йому заповіту, у звязку із тим, що у зазначеному документі, власні імя та рік народження заявника не збігаються із даними у паспортних документах. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч.1 ст. 58 Конституції України) для встановлення правовідносин між сторонами та при вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, Кодексу про шлюб і сімю України, Сімейного кодексу України в редакції 2003 року, практику Верховного Суду України. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази у справі, з`ясувавши обставини у справі та перевіривши їх доказами, вважає, що заявлені вимоги не належать задоволення, з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно паспорта громадянина України серії АЕ № 129287, виданого Ленінським РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області 09.10.1995 року, прізвище, ім'я та по-батькові заявника зазначено як «Созін Геннадий Євгенійович». Дата народження вказана - «03 травня 1969 року» (а.с.30). При цьому, у довідці про присвоєння ідентифікаційного номера ДПА в Ленінському районі виданої від 24.06.1997 року ім'я заявника вказано як «Созін Геннадій Євгенійович» (а.с.33). Відповідно до ст.28 ЦК України, ім'я фізичної особи, яка є громадянином України, складається із прізвища, власного імені та по батькові, якщо інше не випливає із закону або звичаю національної меншини, до якої вона належить. Згідно ч.1 ст.13 Закону України «Про засади державної мовної політики», паспорт громадянина України або документ, що його заміняє, і відомості про його власника, що вносяться до нього, виконуються державною мовою і поруч, за вибором громадянина, однією з регіональних мов або мов меншин України. Дія цього положення поширюється й на інші офіційні документи, що посвідчують особу громадянина України або відомості про неї (записи актів громадянського стану і документи, що видаються органами реєстрації актів громадянського стану, документ про освіту, трудова книжка, військовий квиток та інші офіційні документи), а також документи, що посвідчують особу іноземця або особу без громадянства, у разі наявності письмової заяви особи. Оскільки паспорт є документом, що засвідчує особу та підтверджує громадянство України. Він необхідний при укладанні цивільно-правових угод, здійсненні банківських операцій, оформленні документів тощо. Для виправлення при наявності розбіжностей у записі імені, паспорт підлягає обміну за заявою зацікавленої особи територіальним підрозділом Державної міграційної служби. Судом встановлено, що 16 липня 2015 року [PERSON] звернувся до Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою при прийняття спадщини після смерті [PERSON], який залишив 07.02.2014 року заповіт, посвідчений цією ж нотаріальною конторою. Постановою від 08 серпня 2015 року нотаріус відмовив заявнику у видачі свідоцтва, у звязку із відсутністю підстав для закликання до спадкоємства [PERSON] (а.с.87-95). При цьому, суд зауважує, що за чинним законодавством України заповіт не є правовстановлюючим документом, а є правочином зробленого у встановленій законом формі розпорядження дієздатного громадянина на випадок\~своєї смерті. Так, відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Значення заповіту полягає в тому, щоб визначити порядок переходу всього майна, майнових прав та обовязків до певних осіб, який буде існувати після смерті заповідача. Поняття принципу свободи заповіту проявляється в праві особи самостійно, без зовнішнього примусу визначати доцільність та момент складання заповіту. Особі, яка забажала скласти заповіт, закон надає цілий ряд можливостей щодо вибору спадкоємців, визначення обсягу спадщини, покладання на спадкоємців обовязків щодо третіх осіб. Заповіт складається за життя людини, а підлягає виконанню тільки після його смерті. Факт смерті заповідача є умовою для набуття чинності заповіту. Волевиявлення спадкоємців (прийняти або не прийняти спадок) має значення тільки на момент смерті заповідача та відкриття спадщини. Особа, права і законні інтереси якої було порушено у складеному заповіті, має право на оскарження заповіту, з умовами якого не згодна, в судовому порядку, звернувшись до суду із вимогою про визнання заповіту недійсним (частково недійсним). У відповідності до п.6 ч.1 ст. 273 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Відповідно до п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року, при розгляді справи про встановлення відповідно до п.6 ст.\~256 ЦПК факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства. Таким чином, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності звязку у сукупності, суд першої інстанції дійшов до висновку, що вимоги заяви є незаконними, в повній мірі необґрунтованими, у звязку з чим не підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed