Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-23 00:00:00

25.08.2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визначення частки, встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності на 5/8 частин житлового будинку з надвірними спорудами за адресою [ADDRESS] в порядку спадкування за законом , після смерті [PERSON], який помер [INFO] року. 30.06.2016 року [PERSON] уточнила позовні вимоги та просила встановити факт прийняття спадщини [PERSON] та [PERSON] після смерті [PERSON] , який помер [INFO] року; встановити факт прийняття спадщини [PERSON] після смерті [PERSON], яка померла [INFO] року; визнати недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом , видані 18.03.2016 року П'ятою Харківською нотаріальною конторою [PERSON] та [PERSON]; визнати право власності на 5/8 частин частин житлового будинку з надвірними спорудами за адресою [ADDRESS] в порядку спадкування за законом , після смерті [PERSON], який помер [INFO] року. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилається на те, що [INFO] року помер дідусь [PERSON]. На час смерті йому та його дружині [PERSON] на праві спільної часткової власності належав будинок з надвірними спорудами [ADDRESS] Спадкоємцями після смерті [PERSON] були бабуся [PERSON] , батько [PERSON], дядько [PERSON]. На момент смерті зі спадкодавцем проживали [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 549 ЦК Української РСР від 1963 року , який діяв на час смерті дідуся, спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Дружина померлого [PERSON] та його син [PERSON] проживали разом зі спадкодавцем, а після смерті вступили в управління майном, а отже є такими, що прийняли спадщину . Інший син померлого [PERSON] спадщину не прийняв, оскільки заяву про прийняття спадщини нотаріусу не подав, разом з батьками не проживав. Таким чином після смерті [PERSON] спадщину прийняли його дружина [PERSON] та син [PERSON], які мали кожен право на спадкування по ? частині спадкового майна. [INFO] року померла [PERSON] . Спадкоємцями після смерті [PERSON] були її батько [PERSON] та дядько [PERSON], [PERSON] проживав разом зі спадкодавцем. Спадщина після смерті [PERSON] складалася з1/2 частини будинку , якою вона володіла на праві власності , та ? будинку , право на спадкування якої вона отримала після смерті свого чоловіка [PERSON]. Таким чином після смерті [PERSON] її діти [PERSON] та [PERSON] мали право на спадкування по 3/8 частини вищезазначеного будинку. Також, не оформивши свого права на спадкове майно , [INFO] року помер [PERSON]. До складу спадщини після смерті [PERSON] входили ? частина спірного будинку , право на спадкування якої він мав після смерті свого батька [PERSON], та 3/8 частини будинку , право на спадщину якої він мав після своєї матері [PERSON]. [INFO] року помер [PERSON]. За свого життя заяву про прийняття спадщини після своєї матері [PERSON] він не подавав. Однак заяви про прийняття спадщини у встановлений строк подали його син та дочка, які є відповідачами у справі. Таким чином вона має право на спадкування після смерті свого батька [PERSON] 5/8 частин будинку з надвірними спорудами [ADDRESS] , на спадкування яких мав право її батько. У встановлений законом строк вона звернулась до П'ятої Харківської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. На заяву позивача щодо видачі свідоцтва про право на спадщину вона двічі отримала відмову через відсутність у неї правовстановлюючих документів на спадкове майно, оригінали яких утримуються відповідачем [PERSON]. Крім того , після отримання примірника зустрічного позову вона дізналася про видачу 18.03.2016 року нотаріусом свідоцтв про право на спадщину на частку у спадковому майні відповідачам. Вважає, що вказані свідоцтва незаконні і порушують її права, оскільки відповідачі приховали від нотаріуса факт проживання [PERSON] зі своїм батьками [PERSON] і [PERSON] у спірному будинку на час їх смерті, а відповідно і факт прийняття ним спадщини після смерті батьків. Внаслідок цього нотаріусом було видано свідоцтво про право на спадщину на майно, право на спадкування якого має вона. 28.03.2016 року [PERSON] звернулася до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про надання їй право на спадкування після свого дядька [PERSON], який помер [INFO] року, разом з його дочкою [PERSON] /в одній черзі/ в рівних частках. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилається на те, що [PERSON] є спадкоємцем першої черги після свого батька [PERSON] згідно ст. 1261 ЦК України. Вона /племінниця [PERSON]./ за відсутності спадкоємців першої черги мала б право на спадкування тієї частини спадщини після смерті [PERSON]. яка належала б за законом її батькові [PERSON] /брату [PERSON] та спадкоємця другої черги після нього згідно ст. 1262 ЦК України/. Протягом тривалого часу - з 2005 року до дня смерті [PERSON] /[INFO] року/ [PERSON] проживали разом із своїм дядьком [PERSON] в спірному будинку [ADDRESS] опікувалась, матеріально забезпечувала та надавала всю іншу необхідну допомогу своєму дядьку [PERSON], який через похилий вік, хвороби та відсутність будь-яких власних коштів для існування був в безпорадному стані. Позивач за первісним позовом [PERSON] за цей час /з 2005 року до дня смерті батька -[INFO] року / не тільки не надавала будь-якої допомоги, опіки чи піклування батькові, але й жодного разу не спілкувалась з ним. За таких обставин , у неї виникло право на спадкування після смерті [PERSON] разом із спадкодавцем першої черги [PERSON] в рівних частках, у відповідності з приписами ч. 1 ст. 1267 ЦК України , тобто - по ? частині спірного будинку. Спадщину після [PERSON] вона прийняла, звернувшись із відповідної заявою до 5-ї ХДНК. Позивач за первісним позовом [PERSON] та її представник зустрічний позов не визнали, вважаючи його безпідставним, оскільки спираючись на п. 5.2 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року №24-753/)/4-13 у даній справі відсутня вся сукупність підстав , які необхідні для надання [PERSON] права на спадкування після свого дядька [PERSON] в першу чергу з його донькою, [PERSON]. [PERSON] не здійснювала опіку над померлим дядьком [PERSON] . Перш за все вона опікувалася за своїм співмешканцем, разом з яким після смерті [PERSON] приїхала проживати у спірний будинок. А її дядько [PERSON] вимушений був через це переїхати жити до літнього будинку /флігеля/. [PERSON] та її померлий дядько [PERSON] проживали окремо і вели окреме господарство. [PERSON] взяв на себе весь клопіт за господарством і за рахунок продажу продуктів цього господарства харчувався і отримував дохід на життя , за свої кошти купував продукти. [PERSON] самостійно готував собі їжу, прибирав будинок, в якому проживав та самостійно проводив його поточний ремонт. [PERSON] не опікувалася , матеріально не забезпечувала і не надавала допомоги [PERSON],. Відповідно і не може йти мова про тривалість дій, які не мали місце бути. І найголовніше - [PERSON] не знаходився у безпорадному стані, оскільки не зважаючи на наявність захворювань самостійно себе обслуговував , стороннього догляду не потребував , готував їжу, порався по господарству , займався продажем продуктів свого домашнього господарства, вільно пересувався , за лікарською допомогою до дня смерті не звертався, до останніх днів їздив на велосипеді і помер досить несподівано, провівши в ліжку лише останні два дні. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] та її представники первісний позов не визнали та пояснили, що на підставі поданих до 5-ї ХДНК документів 18.03.2016 року державним нотаріусом видані свідоцтва про право власності на спадщину за законом після [PERSON], [PERSON] та [PERSON] - на ? частку спірного будинку. Свідоцтво про право власності на іншу й/2 частину вказаного будинку ще не видане. Згідно вказаних свідоцтв про право на спадщину за законом - спадкоємцями майна [PERSON] /будинок [ADDRESS] були : в ? частині кожен з її синів - [PERSON] та [PERSON]. В зв'язку зі смертю [PERSON] [INFO] року спадщина перейшла до його дочки [PERSON] та сина [PERSON]. Відповідач за первісним позовом [PERSON] у судове засідання не з'явився, належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, про причини неявки суду не повідомив, тому з урахуванням думки представників сторін у справі, судом було вирішено можливим розглядати справу за його відсутністю. Суд, вислухав пояснення представників сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що первісний позов підлягає задоволенню частково, у задоволенні зустрічного позову слід відмовити, виходячи з наступного. Вирішуючи справу по суті позовних вимог, суд виходив з положень ч. 1 і 3 ст. 60 ЦПК України про обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доведенню підлягають обставини, які мають значення для прийняття рішення по справі і по яким у сторін і інших осіб, які приймають участь у справі, виникає спір. Відповідно до вимог ст. 57 Цивільно-процесуального кодексу України доказами являються будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних у якості свідків, пояснень свідків, письмових доказів, речових доказів тощо. У судовому засіданні встановлено, що [INFO] року помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER], видане 27 січня 1994 року /а.с.15 спадкової справи №1013/2008/. На час смерті [PERSON] та його дружині [PERSON] на праві спільної часткової власності належав будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] /колишня назва [ADDRESS] що підтверджується відповіддю КП «ХМБТІ» від 10.01.2014 року та договором дарування від 26.12.1962 року. /а.с. 10,14-15/. Після смерті [PERSON] /[INFO] року/ залишилася спадщина у вигляді ? частини вищевказаного будинку. Спадкоємцями після смерті [PERSON] були , його дружина [PERSON] та два сини [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до частин першої, третьої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Згідно із частиною четвертою Прикінцевих та перехідних положень Цивільний кодекс України 2004 року застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності (з 1 січня 2004 року). Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 1 січня 2004 року) або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК Української РСР 1963 року. Статтями 524,525 ЦК УРСР (в редакції 1963р.) передбачено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом, а часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Відповідно до ч.1 ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Згідно до ст. ст. 548,549 ЦК УРСР спадкоємець може прийняти спадщину шляхом подачі заяви про прийняття спадщини, так і фактичного вступу в управління чи володіння спадковим майном. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами , які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Сторони у справі не заперечували той факт, що дружина [PERSON], [PERSON] на день смерті чоловіка /спадкодавця/ [INFO] року мешкала разом з ним у будинку [ADDRESS] була зареєстрована у цьому будинку, а також володіла на праві власності ? частиною зазначеного будинку на підставі договору дарування від 26.12.1962 року. Позивач за первісним позовом [PERSON] стверджує, що разом з спадкодавцем [PERSON] на день його смерті мешкав також його син [PERSON], а тому разом з [PERSON] фактично вступив в управління та володіння спадковим майном. В підтвердження цього посилається на довідку №79 від 14.06.2016 року , акт №80 від 14.06.2016 року та пояснення свідків. Акт від 14.06.2016 року , на який посилається позивач за первісним позовом як на доказ позовних вимог, було складено громадянами [PERSON], [PERSON], [PERSON], які підтвердили факт мешкання [PERSON] з серпня 1990 року по [INFO] року в будинку [ADDRESS] Відповідно до вимог ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин , що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. При складенні вищевказаного акту громадяни [PERSON], [PERSON], [PERSON], як свідки підтвердили факт проживання [PERSON]. Відповідно до ч. 1 ст. 50 ЦПК України свідок зобов'язаний з'явитися до суду у визначений час і дати правдиві пояснення про відомі йому обставини. За завідомо неправдиві показання або відмову від давання показань з непередбачених законом підстав свідок несе кримінальну відповідальність . Крім того , перед допитом , суд приводить свідка до присяги. Таким чином акт від 14.04.2016 року не є допустимим доказом у розумінні вимог ст. 59 ЦПК України. Довідка ділянки №25 жителів приватного сектору Жовтневого району м. Харкова , яка була складена на підставі допиту сусідів не підтверджує факт проживання [PERSON] зі спадкодавцем [PERSON] на момент смерті останнього. За клопотанням представника позивача за первісним позовом [PERSON] були допитані свідки [PERSON],[PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Представник позивача за первісним позовом відмовився від клопотання про допит в якості свідків [PERSON] та [PERSON]. Так, свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що знайомі з [PERSON] братом [PERSON],їм відомо, що їх батько [PERSON] помер у 2013 році,до смерті проживав в пос. Лідном, оскільки пішов від дружини. Також пояснили, що за якою адресою мешкав [PERSON], їм не відомо, в цьому будинку вони не були. [PERSON] пояснив, що батько [PERSON] та [PERSON] пішов з сім'ї років за 5-10 до смерті / чи у 2008 , чи у 2003 році/. Свідок [PERSON] пояснив, що [PERSON] пішов з сім'ї у 1990 році. Свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що мешкають по сусідству по [ADDRESS] їм відомо, що [PERSON] після розірвання шлюбу з дружиною у 1990 році прийшов до батьків на [ADDRESS] та проживав там до смерті. Також пояснили, що у [PERSON] після розірвання шлюбу була інша жінка, яка приходила до нього. Тоді як свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] /допитані за клопотанням позивача за зустрічним позовом/, пояснили,що [PERSON] зловживав спиртними напоями, це не подобалося його батькові [PERSON] , а тому він проживав у жінки в Харківській області та повернувся в батьківський будинок вже після смерті батька. Відповідно до вимог ст. 63 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка , який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Позивач за первісним позовом вважає, що її батько [PERSON] фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, оскільки після смерті батька взяв його інструмент у користування та це підтвердили у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON]. З цими доводами суд не погоджується, оскільки судом було встановлено, що [PERSON] оселився у спірному будинку лише після смерті батька та проживав з матір'ю , яка прийняла спадщину після померлого чоловіка. При допомозі матері по господарству [PERSON] міг користуватися інструментом , який належав його батькам. Такими чином , суд не може розцінювати пояснення вищевказаних свідків як доказ в підтвердження позовних вимог позивача за первісним позовом, оскільки їх покази не конкретизовані, мають протиріччя . Так, свідки [PERSON] та [PERSON] не могли пояснити суду де саме проживав на 1994 рік [PERSON], самі ніколи не були в будинку де останній мешкав, їм не відомо , що у [PERSON] була жінка, з якою він підтримував відносини , тоді як свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили це. Що стосується пояснень свідка [PERSON] , то до них суд відноситься критично, оскільки він є рідним братом [PERSON], а тому є особою заінтересованою в розгляді справи на користь сестри. Аналізуючи вищенаведене, суд дійшов до висновку, що позивачем за первісним позовом не доведено той факт, що [PERSON] на момент смерті спадкодавця [PERSON] [INFO] року проживав разом з ним та відповідно до вимог ст. 549 ЦК УРСР прийняв спадщину , шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном. Таким чином після смерті [PERSON] спадщину у вигляді ? частини спірного будинку прийняла його дружина [PERSON], а тому з урахуванням належності їй на праві власності у цьому будинку ? частини , після її смерті [INFO] року відкрилася спадщина на будинок [ADDRESS] [PERSON] на момент смерті матері [PERSON] [INFO] року мешкав разом з нею у будинку [ADDRESS] , що визнає позивач за зустрічним позовом [PERSON] , а тому цей факт не підлягає доказуванню відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України. Окрім того [PERSON] 11.12.2008 року надав до П'ятої ХДНК заяву про прийняття спадщини після я смерті матері [PERSON], що мешкала в [ADDRESS] [PERSON] прийняв спадщину у встановленому законом порядку та не оформивши своїх спадкових прав , помер [INFO] року. [INFO] року [PERSON] помер, після його смерті залишилася спадщина у вигляді ? частини будинку [ADDRESS] Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Згідно вимогам ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом чи за законом. Згідно ч.2 ст.1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України. Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за його життя і народжені після його смерті, той з подружжя, що його пережив, і батьки. Згідно ч. 1ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного зі спадкоємців за законом є рівними. Позивач за первісним позовом [PERSON]./до шлюбу [PERSON]/ є донькою [PERSON] що підтверджується копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] (а.с.27 спадкової справи №443/2013). Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Ч.1,2 ст. 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). 23.07.2013 року року [PERSON] звернулася до П'ятої ХДНК з заявою про прийняття спадщини, яка залишилася після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] року. (а.с. 2 спадкова справа 443/2013). За таких обставин позивач за первісним позовом [PERSON] у відповідність до положень ст.1269 ЦК України спадщину після смерті [PERSON] прийняла. Підстави набуття права власності передбачені ст. 328 ЦК України. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У п. 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» зазначено: якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Відповідно до відповіді П'ятої Харківської державної нотаріальної контори від 02.06.2014 року № 1731/02-14, [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її батька [PERSON], у зв'язку з ненаданням до нотаріальної контори оригіналу правовстановлюючого документу на спадкове майно: вищевказаний будинок .(а.с.6) Згідно до п/п 4.12. пункту 4 Глави 10 Розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Мінюсту України від 22.02.2012 №296/5 свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. А в силу п /п 4.15. пункту 4 Глави 10 указаного Порядку видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Відповідно до роз'яснень, викладених у п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року №7 слідує, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Оскільки правовстановлюючі документи на спадковий будинок у позивача за зустрічним позовом за первісним відсутній, остання обґрунтовано звернулася до суду з цим позовом. Як встановлено у судовому засіданні, оригінал правовстановлюючого документу на спірний будинок знаходиться у племінниці померлого [PERSON] , [PERSON], однак вона не надала оригінал документу 5-ої ХДНК . Отже, прийняти спадщини після померлого [INFO] року [PERSON], спадкоємиця [PERSON] не має можливості, оскільки у неї відсутні правовстановлюючі документи на спірний будинок. Відповідно до ч.3 ст. 1296 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Судом було витребувано спадкову справу до майна померлої [INFO] року [PERSON], в якій було досліджено договір дарування [PERSON] та [PERSON] по ? частини будинку [ADDRESS] від 26.12.1962 року. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, неможливість спадкоємця [PERSON] отримати оригінал правовстановлюючого документу на спадкове майно, суд приходить до висновку, що первісний слід задовольнити, визнавши за спадкоємицею за законом право власності на ? частину будинку [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON], померлого [INFO] року. На підставі поданих до П'ятої Харківської державної нотаріальної контори документів 18 березня 2016 року державним нотаріусом видані свідоцтва про право власності на спадщину за законом після смерті [PERSON] відповідачам за первісним позовом [PERSON] та [PERSON] - на ? частку спірного будинку [ADDRESS] Відповідно до вимог ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадкування визнається недійсним за рішенням суду , якщо буде встановлено , що особа , якій воно видане , не мала права на спадкування , а також в інших випадках , встановлених законом. Оскільки суд дійшов до висновку про не обґрунтованість та не доведеність позовних вимог позивача за первісним позовом [PERSON] в частині прийняття її батьком [PERSON] спадщині після померлого [INFO] року його батька [PERSON], то позовні вимоги про визнання свідоцтв про право на спадщину за законом , видані 18 березня 2016 року П'ятою Харківською державною нотаріальною конторою [PERSON] та [PERSON] недійсними , не підлягають задоволенню. Виходячи з наведеного вище, оспорювані [PERSON] свідоцтва про право на спадщину від 18 березня 2016 року видані без порушення норм чинного законодавства. Суд вважає , що зустрічний позов [PERSON] не доведений, а тому не підлягає задоволенню. Відповідно до положень ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Статтями 1261-1265 ЦК передбачено п'ять черг спадкоємців за законом. Утім, закріплене законом правило черговості може бути змінено на підставі ст. 1259 ЦК. Зміна черговості одержання права на спадкування - це встановлення іншого, ніж передбачено законом, порядку закликання до спадкування спадкоємців за законом. Положення цієї статті щодо можливості зміни черговості одержання права на спадкування обумовлено, по-перше, ідеєю справедливості та, по-друге, необхідністю стимулювати потенційних спадкоємців до турботливого ставлення до спадкодавця за його життя. Статтею 1267 ЦК України визначено, що частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Згідно з ч. 2 ст. 1259 ЦК фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. У п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що під безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Підставами для задоволення такого позову є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкоємцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом. Для задоволення такого позову необхідна наявність всіх п'яти вищезазначених обставин. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. 1, ч. 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що [PERSON] дійсно був хворий /онкологічне захворювання/, однак до смерті самостійно рухався, обслуговував себе. Пояснення свідків [PERSON] та [PERSON] співпадають з поясненнями свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які були допитані за клопотанням позивача за зустрічним позовом. Так, свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] пояснили, що [PERSON] надавала допомогу своєму дядьки [PERSON], оскільки проживали в одному будинку. Однак ці свідки не підтвердили,що [PERSON] був в безпорадному стані. Навпаки пояснили, що [PERSON] до останніх днів самостійно пересувався, до смерті не вставав з ліжка декілька днів . Позивач за зустрічним позовом не надала суду медичної документації щодо стану здоров'я [PERSON]. Згідно свідоцтва про смерть, [PERSON] помер у віці 60 років,тобто помер не у похилому віці На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позивачем за зустрічним позовом не надано допустимих належних доказів, що [PERSON] до останніх днів був на її утриманні, протягом тривалого часу, через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані, оскільки [PERSON] хоча і хворів на онкологічне захворювання, однак вільно пересувався , міг сам себе обслуговувати .

Outcome: partial