Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-23 00:00:00

25 травня 2021 року [PERSON] звернулася до Орджонікідзевського районного суду м. Харкова з позовом до ДП «Завод» «Електроважмаш» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування позову зазначила, що з 06.07.2010 року перебувала в трудових відносинах з відповідачем. Згідно з наказом № 526 від 22.10.2020 року звільнена за власним бажанням за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Під час перебування в трудових правовідносинах з ДП «Електроважмаш» їй була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 37397,86 грн. Вона зверталась до відповідача щодо проведення повного розрахунку, але остаточний розрахунок з нею було проведено лише 22.03.2021 року. Просила стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.10.2020 року по 22.03.2021 року в розмірі 33816,72 грн. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 03.06.2021 року визначено вказану справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. У наданий в ухвалі час від сторін заперечень проти розгляду справи у спрощеному провадженні не надходило. Відповідачу направлено копію позовної заяви з додатками до неї разом із ухвалою про відкриття провадження у справі та встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. Відповідач позовну заяву з додатками отримав, що підтверджується матеріалами справи. З боку відповідача до суду у встановлений законом строк, відповідно до вимог ст. 178 Цивільного процесуального кодексу України, подано відзив. Просили долучити відзив до справи, врахувати при прийнятті рішення, у вимогах про стягнення витрат на правничу допомогу відмовити, судові витрати розподілити відповідно до розміру позовних вимог. Із змісту відзиву вбачається, що відповідачем дійсно своєчасно не проведено виплату заборгованості по заробітній платі в день звільнення. Заборгованість по заробітній платі на дату звільнення становила 37397,86 грн. Станом на 23.03.2021 року заборгованість по заробітній платі сплачена в повному розмірі. Що стосується стягнення середнього заробітку, зазначали, що середньоденна заробітна плата позивачки складає 402,58 грн. 24.07.2020 року т.в.о. Генерального директора ДП «Завод «Електроважмаш» було підписано Наказ №309 «Про встановлення неповного робочого тижня», яким з 01.10.2020 року на підприємстві було встановлено неповний робочий тиждень з робочими днями: понеділок, вівторок, середа, четвер, тобто розрахунок кількості робочих днів за період з 22.10.2020 року (день звільнення) по 23.03.2021 (день фактичного розрахунку) повинна розраховуватись за графіком роботи підприємства. Вважали, що не підлягають задоволенню вимоги позивачки щодо стягнення витрат на правову допомогу, оскільки відсутні документальні підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунки таких витрат. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала заяву, в якій просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином та своєчасно, у судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Дослідивши матеріали справи, перевіривши обставини справи, суд доходить наступних висновків: У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Згідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] з 06.07.2010 року перебувала в трудових відносинах з відповідачем. 22.10.2020 року звільнена за власним бажанням, на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, зазначені обставини підтверджуються копією трудової книжки (а.с. 7-8). Відповідно до вимог статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Із матеріалів справи вбачається, що відповідачем дійсно не було проведено виплату заборгованості по заробітній платі в день звільнення. ДП «Завод» «Електроважмаш» подано довідку № 245/850 від 09.08.2021 року, відповідно до якої розмір середньоденної заробітної плати звільненого працівника [PERSON] складав 402,58 грн., а заборгованість по заробітній платі станом на 23.03.2021 року відсутня. Статтею 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт непроведення з ним остаточного розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки до дня фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а, отже, працівник може визначати остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Верховний Суд України у постанові від 21.11.2011 року зазначив, що, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі не проведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У відповідності до п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року (далі - Порядок № 100), зазначений Порядок застосовується у випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати. З урахуванням аналізу положень п. 2 Порядку № 100, суд зазначає, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до п. 3 Порядку № 100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. Пунктом 8 Порядку № 100 передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідно до наданої відповідачем довідки середньоденна заробітна плата позивачки складає 402,58 грн. В даному випадку, період затримки в проведенні розрахунку складає період з 23.10.2020 року, наступного дня з моменту звільнення, та по 22.03.2021 року, час проведення повного розрахунку, а саме 123 дні. Тобто, середній заробіток за час затримки розрахунку на момент розгляду справи складає 123 днів х 402,58 грн. = 49517,34 грн. З огляду на очевидну неспівмірність сум середнього заробітку з розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 10000 грн. Отже, суд вважає, що вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку підлягає частковому задоволенню. Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача понесені ним витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2500 грн., суд зазначає наступне. Пунктом першим частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до частин першої четвертої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Так, на підтвердження здійснених витрат на правничу допомогу адвоката позивачкою надано договір-доручення про надання правничої допомоги від 02.04.2021 року, квитанцію б/н від 22.04.2021 року про сплату послуг адвоката в сумі 2500 грн., акт виконаних робіт від 02.04.2021 року. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню витрати на правничу допомогу в заявленому нею розмірі 2500,00 грн., що буде належною і пропорційною компенсацією послуг адвоката в спірних правовідносинах. Відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений ним за подачу позову з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 908 грн.

Outcome: approved