Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-24 00:00:00

25.05.2017 року Миколаївський обласний Будинок дитини звернувся до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав, та стягнення аліментів. Свої вимоги мотивували тим, що відповідач [PERSON] є матір'ю малолітнього [PERSON] [INFO]. 28.03.2016 року до Будинку дитини відповідно розпорядження Жовтневої райдержадміністрації від 24.03.2016 року та заявою матері [PERSON] був влаштований малолітній [PERSON]. 20.10.2016 року розпорядженням Вітовської райдержадміністрації термін перебування малолітнього у Будинку було продовжено на 6 місяців. За період перебування дитини у закладі мати [PERSON] сина не відвідувала, станом здоров'я та подальшою долею його не цікавилась. Посилаючись на злісне ухилення відповідачкою від своїх батьківських обов'язків, просили позбавити [PERSON] батьківських прав відносно дитини [PERSON], стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини. Представник позивача в судове засідання не з'явилась, надала суду заяву з проханням розглянути справу у її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, наполягає на їх задоволенні, не заперечує проти винесення заочного рішення. Представник третьої особи у судове засідання не з'явилась, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Не заперечує проти задоволення позовних вимог. У судове засідання відповідач не з'явилась, про час та місце слухання справи була повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила. Суд вважає можливим постановити рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Згідно вимог ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним. Згідно ст. 18 Конвенції «Про права дитини» від 20.11.1989 року батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основної уваги. Вимогами ст. 27 даної Конвенції передбачено, що батьки зобов'язані виховувати дитину, нести основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей та фінансових можливостей рівень життя, необхідний для розвитку дитини. Відповідно до роз'яснень, викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості за нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини. Ухилення від виконання юридичного обов'язку - завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в п. п. 16, 18 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» за №3 від 30 березня 2007р., ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Жорстоке поводження полягає у фізичному або психічному насильстві, застосуванні недопустимих методів виховання, приниженні людської гідності дитини тощо. Хронічний алкоголізм батьків і захворювання їх на наркоманію мають бути підтверджені відповідними медичними висновками. Як експлуатацію дитини слід розглядати залучення її до непосильної праці, до заняття проституцією, злочинною діяльністю або примушування до жебракування. Якщо позов про позбавлення батьківських прав заявлений із декількох підстав, суди повинні перевіряти та обґрунтовувати в рішенні кожну з них. Відповідно до свідоцтва про народження Серії [NUMBER], [PERSON] є матір'ю [PERSON] [INFO]. Відомості про батька дитини внесені відповідно до ч.1 ст. 135 СК України. Згідно Розпорядження Жовтневої районного державної адміністрації від 24.03.2016 року №118-р, малолітній [PERSON] 2016 року народження був направлений до Будинку дитини м.Миколаєва терміном до шести місяців, в зв'язку з тим, що мати дитини [PERSON] надала письмову заяву на влаштування своєї дитини, в зв'язку з складними життєвими обставинами. Розпорядженням Вітовської РДА від 20.10.2016 року за №352-р термін перебування малолітнього [PERSON] продовжено до шести місяців, у зв'язку з тим, що відповідно акту обстеження матеріально побутових умов житло не пригодне для перебування малолітньої дитини. Згідно характеристики на [PERSON] наданої Галицинівською сільською радою Вітовського району Миколаївської області від 28.03.2017 року, остання зареєстрована та проживає в [ADDRESS]. Не працює. Проживає разом з трьома неповнолітніми дітьми: [PERSON] 2010р.н., [PERSON] 2011р.н., [PERSON]. Рішенням Жовтневого районного суду від 01.06.2009 року [PERSON] була позбавлена батьківських прав відносно свої трьох дітей [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Вихованням дітей не займається. Комісію до будинку не впускає. До дитини [PERSON] в дитячий будинок не їзди. Згідно Акту обстеження матеріально-побутових умов проживання сім'ї [PERSON] в [ADDRESS] від 28.03.2017 року, при обстеженні умов проживання сім'ї [PERSON] виявлено, що житлове приміщення перебуває в антисанітарному стані. Згідно Висновку Вітовської районної державної адміністрації від 20.04.2017 року № 1284/01-29/27-17 про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON]: на території Лиманівської сільської ради за адресою: [ADDRESS] проживає багатодітна сім'я [PERSON] яка має чотирьох малолітніх дітей. Діти перебувають на профілактичному обліку в службі у справах дітей, як такі, що виховуються в сім'ї де батьки ухиляються від виконання батьківських обов'язків. Рішенням Жовтневого районного суду від 01.06.2009 року [PERSON] була позбавлена батьківських прав відносно своїх трьох дітей [PERSON] 2003 р.н., [PERSON] 2005 р.н., [PERSON] 2007 р.н. Малолітній [PERSON] 2016 р.н., згідно розпорядження голови Жовтневої райдержадміністрації від 24.03.2016 року за заявою матері дитини був влаштований тимчасово терміном до шести місяців до Миколаївського обласного Будинку дитини. [PERSON] не зверталась до служби у справах дітей, до Лиманівської сільської ради щодо можливості повернення їй дитини, в телефонному режимі не зв'язувалась з працівниками служби, сільської ради, не телефонувала до Будинку дитини щодо з'ясування стану здоров'я сина, що свідчить про її свідоме усунення від виконання батьківських обов'язків. За час перебування малолітнього сина [PERSON] в державному закладі мати не зареєструвала дитину за своїм місцем проживання. 03.10.2016 року службою у справах дітей було направлено запит до Лиманівської сільської ради щодо вирішення питання про доцільність повернення дитини матері або доцільність позбавлення її батьківських прав. 11.10.2016 року отримано відповідь, з якої слідує, що помешкання не придатне для проживання малолітньої дитини до року, оскільки опалення не підготовлено до опалювального сезону. Розпорядженням Вітовської РДА від 20.10.2016 року за №352-р термін перебування малолітнього [PERSON] у Будинку дитини продовжено до шести місяців. Службою у справах дітей отримано інформацію Миколаївського обласного Будинку дитини про те, що за весь час перебування дитини в державному закладі, його мати [PERSON] жодного разу не відвідала [PERSON], долею сина не цікавилась, до закладу не телефонувала. Родинні стосунки з найменшим сином матір'ю втрачені взагалі, адже після народження дитини вона не бачила його жодного разу. Виходячи з вищевикладеного з метою захисту прав, свобод та законних інтересів малолітньої дитини, Вітовська райдержадміністрація, як орган опіки та піклування, вважає доцільним та таким, що відповідає інтересам малолітньої дитини позбавити батьківських прав [PERSON] 1982 р.н., відносно малолітньої дитини [PERSON] 2016 р.н. Із роз'яснень, викладених у п.п. 15,16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 19 грудня 2008 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» вбачається, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті споріднення з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. З огляду на викладене, суд вважає, що наявні беззаперечні докази винної поведінки та свідомого нехтування своїми батьківськими обов'язками [PERSON], які свідчать про ухилення від виховання дитини, і, як наслідок, необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав. Відповідно до ч.1ст.180 СК України обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька. Причому обов'язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Згідно ч. 2 ст. 182 СК України (із змінами згідно ЗУ № 2037-VIII від 17.05.2017 року) мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Конституцією України визначено основні права й обов'язки держави та громадян щодо забезпечення захисту дітей. Зокрема, згідно з ч. 2 ст. 51 Основного Закону - батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до положень Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 р. (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року) дитина, враховуючи її фізичну й розумову незрілість, потребує спеціальної охорони та турботи, включаючи належний правовий захист, як до, так і після народження. Відповідно до положень ч. 8 ст. 7 Сімейного кодексу України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно із ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. У частині 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» закріплено, що сім'я є першоосновою розвитку особистості дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. 27 Конвенції про захист прав дитини, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Враховуючи той факт, що на теперішній час дитина перебуває у Миколаївському обласному Будинку дитини, та знаходиться на їх утриманні, аліменти, які просить стягнути позивач, підлягають стягненню з відповідачки на користь зазначеного Будинку дитини. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідачки на користь держави підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 640 гривень. На підставі ст.ст. 150, 164, 165, 166, СК України,

Outcome: approved