Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-21 00:00:00

25 березня 2015 року позивачка звернулася до Шевченківського районного суду м.Кєва з позовом до [PERSON] про надання їй дозволу на виїзд [PERSON], [INFO], за кордон без дозволу батька дитини [PERSON], до її повноліття та надання їй дозволу без згоди [PERSON] оформити документи для тимчасового виїзду неповнолітньої [PERSON], за межі України, до шістнадцятирічного віку, а саме до [INFO]. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що відповідач, з яким вона перебувала у зареєстрованому шлюбі, і який є батьком їх неповнолітньої доньки, відмовляється надавати дозвіл на її виїзд для участі у навчальних змаганнях та олімпіадах за межами України, а також для відпочинку за кордоном. В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали з підстав викладених в ньому, просили суд його задовольнити. Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечив. Відповідач вважає, що таким шляхом позивачка може вивезти дитину на постійне місце проживання за межі України, оскільки дозвіл на виїзд дитини позивачка просить до досягнення нею повноліття, і він не зможе бачитись зі своєю донькою. Також відповідач побоюється за життя та безпеку дитини під час перебування її за кордоном без нього, а відпочивати можна і на території України. Крім того відповідач готовий розглянути можливість виїзду за кордон в кожному конкретному випадку, а саме з вказівкою до якої країни буде виїжджати дитина, на який строк, з якою ціллю, та хто забезпечить фінансування поїздки і в якому розмірі, на даний час відповідач зазначив, що позивачка з такими пропозиціями не зверталася. Третя особа у судове засідання не з'явилася, надала суду заяву про слухання справи за відсутності представника служби у справах дітей Солом'янської районної в м.Києві державної адміністрації Вислухавши пояснення сторони позивачки, відповідача, дослідивши зібрані в справі докази, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що позивачка і відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу №044083 від 05.06.2010 року (а.с.11). Під час шлюбу у сторін народилася донька, [PERSON], [INFO]. Дитина в даний час проживає з матір'ю. З пояснень учасників судового розгляду вбачається, що між сторонами після розлучення склалися неприязні відносини. В тому числі сторони не можуть дійти згоди щодо порядку спілкування та участі у вихованні дитини з боку батька. У відповідності з ч.1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов'язані: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину. Відповідно до п 3 ч.3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. В судовому засіданні [PERSON] зазначив, що позивачка не зверталася до нього за дозволом на виїзд їхньої доньки за кордон, до конкретної країни, з вказівкою мети поїздки та терміну перебування дитини за кордоном. Відповідно до ч.2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до п.4 абз.1 Правил перетинання державного кордону громадян України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57 виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Разом з тим, у відповідності з ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч.4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене, оскільки позивачкою не було надано доказів щодо її звернення до відповідача з проханням надати згоду на виїзд доньки за кордон України, а також навіть під час розгляду справи судом, стороною позивачки не було зазначено держави в яку має виїхати дитина та часовий проміжок перебування у цій державі та мету такого виїзду, суд вважає за необхідне відмовити [PERSON] у задоволені її позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed