Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-18 00:00:00

26.02.2020 [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа Слобожанська селищна рада Чугуївського району Харківської області про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позову вказано, що позивач [PERSON] , зареєстрований та проживає в квартирі [ADDRESS] . Разом з позивачем в зазначеній квартирі зареєстроване місце проживання [PERSON] та [PERSON] , які з березня 2019 року не проживають за зареєстрованим місцем проживання. [PERSON] та [PERSON] в утриманні квартири участі не приймають, угоди про порядок проживання в квартирі, збереження її та утримання між сторонами ніколи не укладалося. Відповідачі фактично проживають за адресою [ADDRESS] . Квартира [ADDRESS] на сьогоднішній день не приватизована та перебуває в комунальній власності Слобожанської селищної ради. В зв`язку з реєстрацією відповідачів у квартирі позивач позбавлений можливості оформити субсидію на оплату житлово-комунальних послуг. Зазначені обставини стали підставою для звернення до суду з цим позовом. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 15.03.2021 прийнято позовну заяву та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи, призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні в залі суду на 05.04.2021. 23.03.2021 до канцелярії суду від Слобожанської селищної ради Чугуївського району Харківської області за підписом селищного голови Діхтяр Д. надійшли письмові пояснення на позовну заяву в яких останній заперечує проти задоволення позову з підстав не надання позивачем достатніх доказів, що підтверджують виникнення у нього права власності на спірну квартиру, крім того, посилалися на те, що позивачем не зазначено причин відсутності відповідачів за місцем реєстрації з поважних причин (а.с. 25-26). 05.04.2021, 20.04.2021 судове засідання відкладено у зв`язку з неявкою відповідача. 19.05.2021 належним чином повідомлені учасники судового процесу повторно в судове засідання не з`явилися Позивач [PERSON] надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягав в повному обсязі. Відповідач [PERSON] надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнав в повному обсязі (а.с. 20). Відповідач [PERSON] який про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, рекомендованими листами, направленими судом на його адресу місця реєстрації та адресу фактичного місця проживання, що зокрема підтверджується розпискою про одержання повістки про виклик до суду (а.с. 17, 37, 40-41), причин неявки суду не повідомив, заперечень (відзиву) на позов не надавав. Представник третьої особи Слобожанської селищної ради Чугуївського району Харківської області Репнікова О.В., надала заяву про розгляд справи за її відсутності, проти Відповідно до частини 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до частини 1\~статті 223 Цивільного процесуального кодексу України\~неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи викладене, а також на підставі частини 2 статті 191 Цивільного процесуального кодексу України, суд вирішує спір за наявними матеріалами справи. Зважаючи на те, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися, відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши доводи позовної заяви, письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Відповідно до частин 1, 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Відповідно до статей 76-81 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Спірним є\~право користування\~відповідачами житловим\~приміщенням у\~вигляді квартири[ADDRESS] . Відповідно до копії контрольного талону до ордера № 509 від 19 серпня 1974 року до квартири [ADDRESS] ) 19.08.1974 вселений [PERSON] та члени його сім`ї : [PERSON] дружина, [PERSON] син, [PERSON] син, [PERSON] мати (а.с. 45-46). Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 765 від 18.03.2021, виданої виконавчим комітетом Слобожанської селищної ради Чугуївського району Харківської області в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с. 27). В той же час, з Акта обстеження, складеного 28 лютого 2021 депутатом Слобожанської селищної ради Яговкиним В.Б.., в присутності свідків [PERSON] , [PERSON] , вбачається, що в квартирі [ADDRESS] , зареєстровані, але фактично не проживають з березня 2019 року [PERSON] та [PERSON] , останні не приймають участь в утриманні вищевказаного житла (а.с.7). Право власності на житловий будинок, квартиру, визначені статтями\~317, 388 Цивільного кодексу України та статтею 150\~Житлового кодексу Української РСР які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання членів сім`ї, інших осіб, розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Зі змісту статей 316, 317, 319, 321 Цивільного кодексу України , правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. \~Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до\~Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до частини 1 статті Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Статтею 71 Житлового кодексу Української РСР \~встановлено загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. Так, за змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до статті 72 Житлового кодексу Української РСР\~визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. За приписами частини 2 статті 405 Цивільного кодексу України\~член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад рік, якщо інше не встановлено домовленістю між сторонами. Судом не було встановлено поважність причин не використання відповідачами права на проживання за місцем реєстрації. \~Відповідачами не надано суду даних на підтвердження поважності причин не використання права користування житловим приміщенням в спірній квартирі, а також даних про звернення відповідача із заявою про подовження строку зберігання за ним жилого приміщення. З огляду на вищевикладене, враховуючи що відповідач [PERSON] визнав позов в повному обсязі та судом встановлено факт не проживання відповідача [PERSON] за місцем реєстрації в квартирі [ADDRESS] , з березня 2019 року, суд дійшов висновку, що позовна заява [PERSON] в частині позбавлення відповідачів права користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. До доводів представника третьої особи суд ставиться критично, оскільки відповідно до контрольного талону до ордеру на квартиру [ADDRESS] , [PERSON] , надана житлова площа, відповідачі, відповідно, є членами сім`ї наймача. Факт не проживання [PERSON] , [PERSON] , у спірній квартирі, підтверджується актом обстеження від 28 лютого 2021, складеного депутатом Слобожанської селищної ради Яговкиним В.Б.., в присутності свідків [PERSON] , [PERSON] . Більш того, відповідач [PERSON] , позовні вимоги визнав, що свідчить про факт не проживання у квартирі, обрання ним іншого місця проживання не суперечить вимогам Закону та не порушує права інших осіб. Тобто, встановлені судом обставини не суперечать положенням статті 71 ЖК України, а доводи третьої особи не можуть слугувати підставою для відмови у позові. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оскільки позивач не вимагав відшкодування судових витрат, понесених ним по сплаті судового збору, питання щодо розподілу судових витрат судом не вирішувалося. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved