Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-25 00:00:00

25.04.2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Позовні вимоги [PERSON] мотивує у наступний спосіб. 08 жовтня 2015 року між ним та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідачу надано позивачем позику у розмірі 1500 (одна тисяча п'ятсот доларів США нуль центів). Факт передання позивачем відповідачу запозичених коштів підтверджується розпискою від 08.10.2015 року. Відповідно до умов, визначених у розписці, сума позики складає 1500,00 (одна тисяча п'ятсот доларів США нуль центів), строк повернення позики- 31.05.2017 року. Станом на 11.04.2018 року відповідачем не було повернуто позику, чим порушено права позивача на отримання переданих у позику коштів, у зв'язку із чим позивач звертається до суду із позовною заявою про стягнення заборгованості. Обгрунтовуючи доводи позовної заяви позивач посилається на статтю 1046 ЦК України, відповідно до якої за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику (факт передачі позивачем та отримання відповідачем грошових коштів встановлено у виданій відповідачем розписці). Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Посилаючись на вищезазначене, позивач зазначає, що відповідачем порушено зобов'язання щодо повернення грошових коштів (суми позики) у розмірі 1 500,00 ( одна тисяча п'ятсот доларів США нуль центів), у зв'язку із чим порушені права позивача підлягають захисту в судовому порядку та просить суд стягнути з [PERSON] на свою користь, [PERSON], заборгованість за договором позики у розмірі 1500,00 ( одна тисяча п'ятсот доларів США нуль центів), що за курсом НБУ 25,975527 за один долар США станом на 11.04.2018 року становить 38 963, 29 грн.( тридцять вісім тисяч дев'ятсот шістдесят три гривні двадцять дев'ять копійок), та судові витрати, пов'язані з розглядом справи. В судове засідання позивач та його представник не з'явилися, позивач направив до суду заяву про розгляд справи без їх участі та задоволення позовних вимог. В судовому засіданні представник відповідача частково визнав позовні вимоги в розмірі ? частки позовних вимог, мотивуючи це тим, що позичені його довірителем кошти були позичені у період перебування у зареєстрованому шлюбі з донькою позивача, третьою особою у справі- Пащенко Н.В., та кошти позичалися на потреби сім'ї та були використані також на потреби сім'ї, на підтвердження чого він приєднав до матеріалів справи виписку по картрахунку [PERSON] за період з 22.08.2015 по 22.05.2016 року. Третя особа на стороні позивача [PERSON] в судове засідання не з'явилася, направила до суду заяву про розгляд справи без її участі та що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити. Вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 08 жовтня 2015 року між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики, за яким позивач передав у власність відповідача [PERSON] грошові кошти у розмірі 1500,00 доларів США нуль центів, а відповідач [PERSON] зобов'язався повернути вказані кошти 31 травня 2017 року. Але станом на 11.04.2018 року кошти були не повернуті. Факт передачі [PERSON] грошових коштів у розмірі 1500,00 доларів США [PERSON] підтверджується копією розписки останнього від 08 жовтня 2015 року. Факт написання розписки особисто відповідачем не оспорюється. (а.с.24). Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі та на підтвердження укладення договору та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику( грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родивими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. [PERSON] отримані у позику грошові кошти у встановлений строк не повернув, чим порушив взяті на себе зобов'язання за договором позики. Згідно вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до відзиву відповідача ( а.с.78,79), останній звертає увагу суду на той факт, що між ним та донькою позивача, [PERSON], 26 лютого 2000 року було зареєстровано шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Білопільського районного управління юстиції у Сумській області, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 10. Вказаний шлюб було розірвано рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 13 червня 2016 року по справі № 573/958/16-ц. Тобто на час отримання коштів в позику та написання розписки відповідач- [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Вказані кошти витрачалися відповідачем в інтересах їхньої сім'ї, а відповідно і сам договір укладався в інтересах сім'ї. Що відповідно до ч.12 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. А відповідно до частини 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Відповідно до ч. 3 ст. 61 Сімейного кодексу України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 3 ст. 65 Сімейного кодексу України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Однак, як вбачається з матеріалів справи, письмової згоди щодо укладення договору позики від 08 жовтня 2015 року між [PERSON] та [PERSON], третя особа по справі [PERSON], яка на той час була дружиною позичальника, не надавала, а тому відповідальності за вищезазначеним договором третя особа не несе. Отже, заборгованість за договором позики повинна стягуватись лише з відповідача [PERSON] Аналогічна правова позицію міститься у Постанові ВСУ по справі № 6-163цс-12 вид 20.02.2013 року, згідно якої зазначено, що відповідно до змісту ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Згідно ч. 2 ст. 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і одержане за договором використано на її потреби. Слід зазначити, що договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім'ї. Договір, укладений одним із подружжя, за яким майно використане не на задоволення потреб сім'ї, а на інші потреби, не створює обов'язків для іншого з подружжя. З огляду на наведене очевидним є висновок про те, що для покладення обов'язків по виконанню договору на одного з подружжя та притягнення його до встановленої законом відповідальності у випадку невиконання цього договору, обов'язковою є наявність двох обставин: 1) договір стосовно цінного майна було укладено в інтересах сім'ї і одержане за договором було використане на її потреби; 2) другий з подружжя надав письмову згоду на його укладення. Таким чином суд зазначає, що доказуванню у вказаних категоріях справ підлягають наступні факти: отримані грошові кошти за договором повинні бути витрачені в інтересах сім'ї; іншим з подружжя повинна бути надана письмова згода на укладення договору позики. Відповідно до ст. ст. 77,78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, що не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 08 жовтня 2015 року відповідач [PERSON] уклав договір позики з [PERSON] та отримав від останнього 1500 доларів США, про що власноручно написав розписку від 08.10.2015 року, згідно якої зобов'язався повернути [PERSON] ці кошти 31.05.2017 року ( а.с.24). Шлюб між відповідачем [PERSON] та третьою особою [PERSON] розірвано згідно рішення Білопільського районного суду Сумської області від 13 червня 2016 року ( а.с.81,82). Однак, доказів того, що саме отримані у позику грошові кошти у розмірі 1500 доларів США були витрачені відповідачем [PERSON] на потреби та в інтересах сім'ї [PERSON], останнім суду не надано. Взагалі не зазначено конкретно відповідачем та його представниками на які потреби з самого початку бралася позика. Не підтверджує зазначеного і виписка по картрахунку і додатковим рахункам Приватбанку( а.с.83-112) за період 22.08.2015- 22.05.2016, так як у графі «деталі операції» не зазначено із якого джерела надходили кошти, адже як відповідач, так і третя особа [PERSON]( колишні члени подружжя) постійно працювали та отримували не малі заробітки, які також витрачали на потреби сім'ї . Відповідач не надав суду виписку із банку про операцію обміну 1500 доларав США на гривні. Також без відповіді залишилося питання необхідності позики, адже у декларації відповідача в графі «Грошові активи» задекларовано 495 000 грн. готівкових коштів. Навіщо маючи достатньо коштів ще й позику брати ? ( а.с.20). Другою обставиною, яка підлягає обов'язковому доказуванню по даній справі, є факт надання письмової згоди дружиною позичальника на укладення договору позики. Однак, на підтвердження того, що третя особа- [PERSON], надавала таку згоду, відповідач суду належних та допустимих доказів не надав. Отже суд зазначає, що відповідачем не надано суду доказів того, що отримані ним за договором позики грошові кошти були витрачені саме в інтересах сім'ї та на її потреби, як і не надано доказів того, що [PERSON] надавала письмову згоду на укладення вказаного договору. Вказані обставини також не були належним чином підтверджені під час розгляду справи № 573/2026/16-ц за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Ухвалою Білопільського районного суду Сумської області від 15.11.2016 року закрито провадження у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та визнано мирову угоду, укладену 15 листопада 2016 року між [PERSON] та [PERSON] Умовами зазначеної угоди не було вирішено питання щодо боргів подружжя перед [PERSON] За таких обставин суд приходить до переконання, що підстав для стягнення грошових коштів за договором позики з [PERSON] не має, оскільки останньою не надавалося письмової згоди на її укладення. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Згідно роз'яснень наданих у пункті 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року, відповідно до частини першої статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. На підставі викладеного, враховуючи, що відповідач [PERSON] не виконав взяті на себе зобов'язання та не повернув суму позики у строк, визначений розпискою, чим порушив право позивача як позикодавця за договором позики на її повернення, при цьому, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, виходячи з правових норм, а саме: ст.ст. 1046-1049 ЦК України, суд приходить до висновку, що позовна вимога [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики є обгрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Станом на дату звернення із даним позовом до суду НБУ встановив офіційний курс валюти: 1 долар США - 25,275527 грн. Отже, заборгованість відповідача перед позивачем за договором позики від 08 жовтня 2015 року у розмірі 1500,00 доларів США х 25,275527 -дорівнює 38 963, 29 грн., які необхідно стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розгляддом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Враховуючи, що позов задоволено повністю, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судовий збір, сплачений позивачем 12.04.2018 року у сумі 704 грн. 80 коп. та витрати на юридичну допомогу у сумі 3000 грн. а всього разом 3704 грн.80 коп.( а.с.2,63). На підставі ст.ст. 192,202,207, 533, 625, 1046, 1047, 1049 Цивільного кодексу України, ст.ст. 61, 65, 73 Сімейного кодексу України, та

Outcome: approved