Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-19 00:00:00

24.10.2019 року [PERSON] (далі по тексту - позивачка) звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до [PERSON] (далі по тексту - відповідачка-1), [PERSON] (далі по тексту - відповідачка-2), [PERSON] (далі по тексту - відповідач-3) про виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності та визнання права власності на об`єкт нерухомого майна (а.с.2-9). Так, позивачка просить суд: - виділити їй - [PERSON] , [INFO] , паспорт серії [NUMBER] , виданий 21 листопада 2014 Саратським РВ ГУ ДМС України в Одеській області, реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] в натурі 23/100 часток житлового будинку, яке розташовано за адресою: [ADDRESS] , що цілому складається з житлового будинку літ. «А», житловою площею - 108,6 кв.м., загальною площею - 174,8 кв.м, споруд 3-13з припиненням права спільної часткової власності; - визнати за нею - [PERSON] , [INFO] , паспорт серії [NUMBER] , виданий 21 листопада 2014 Саратським РВ ГУ ДМС України в Одеській області, реєстраційний номер облікової картки платника податків - [NUMBER] , місце проживання якої зареєстровано за адресою: [ADDRESS] , право власності як на окремий об`єкт нерухомого майна, а саме на житловий будинок, який складається з: житлового будинку літ. «А» загальною площею 43,9 кв.м, житловою площею, 35,7 кв.м, в складі приміщень: 2-1 коридор, площею 1.0 кв.м; 2-2 коридор, площею 3,4 кв.м.; 2-3 санвузол, площею 1,1 кв.м.; 2-4 кухня, площею 5,4 кв.м.; 2-5 житлова, площею 10,5 кв.м.; 2-6 житлова, площею 14,3 кв.м.; І веранда, площею 2,3 кв.м.; ІІ веранда, площею 5,9 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15.11.2019 року відкрито загальне позовне провадження у справі № 495/9522/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності та визнання права власності на об`єкт нерухомого майна. По Справі призначено підготовче судове засідання (а.с.59-60). Позивачка [PERSON] , в судове засідання не з`явилася, але її представник - адвокат Васильєв П.О., подав до суду заяву, згідно з якою заявлені позовні вимоги [PERSON] підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити, розглянути справу за її відсутності та ухвалити судове рішення за результатами підготовчого провадження (а.с.80-81). Відповідачі - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , в судове засідання не з`явилися, але подали до суду заяви про визнання позову та розгляд справи за їх відсутності (а.с.73-79). Відповідно до ч.3 ст.211 Цивільного процесуального кодексу України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Враховуючи викладені обставини, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників судового процесу, на підставі наявних та достатніх для розгляду матеріалів справи. У відповідності до ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч.ч. 3, 4 ст.200 Цивільного процесуального кодексу України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Згідно із ч.4 ст.206 Цивільного процесуального кодексу України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Розглянувши позовну заяву [PERSON] , вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд дійшов до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, [PERSON] є власником 23/100 часток житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , що в цілому складається з житлового будинку літ. «А», житловою площею - 108,6 кв.м, загальною площею - 174,8 кв.м, споруд 3-13, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав № 31950972 від 08.11.2011 року, інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 23.09.2019 року № 181979314 (а.с.22, 14-15). Позивачка зазначає, що іншими співвласниками вказаного об`єкту нерухомості є також [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 23.09.2019 року № 181979314 (а.с.14-15). Відповідно до рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01.07.2011 року, витягу про державну реєстрацію прав № 31950972 від 08.11.2011 року, а також інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 23.09.2019 року № 181979314, позивачка є власником 23/100 часток житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , що в цілому складається з житлового будинку літ. «А», житловою площею - 108,6 кв.м, загальною площею - 174,8 кв.м, споруд 3-13, що також вбачається з технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок у домоволодінні [ADDRESS] та інвентаризаційної справи № 3977, реєстровий № 272-5091 (а.с.16-20). На теперішній час, позивачка виявила бажання виділити належну їй частку об`єкту нерухомості із спільної часткової власності, так як така можливість реально існує і вона має право розпорядження своєю часткою. Крім того [PERSON] зауважила, що відповідачі відмовлялись нотаріально посвідчити договір про порядок володіння та користування вказаним об`єктом нерухомості, яке перебуває у сторін на праві спільної часткової власності. Крім того позивачка зазначила, що з технічної точки зору її частка може бути виділена в натурі не порушуючи права відповідачів та є можливісь присвоїти кожному об`єкту окрему адресу. Згідно висновку експерта № 016/2019 будівельно-технічного експертного дослідження від 01.10.2019 року можливо з технічної точки зору, у відповідності до нормативно-технічних актів виділити в окремий об`єкт нерухомості 23/100 частин домоволодіння, розташованих по [ADDRESS] , що належать [PERSON] , до складу яких згідно фактичного користування входять: частина житлового будинку літ. «А» загальною площею 43,9 кв.м, житловою площею, 35,7 кв.м, в складі приміщень: 2-1 коридор, площею 1.0 кв.м; 2-2 коридор, площею 3,4 кв.м.; 2-3 санвузол, площею 1,1 кв.м.; 2-4 кухня, площею 5,4 кв.м.; 2-5 житлова, площею 10,5 кв.м.; 2-6 житлова, площею 14,3 кв.м.; І веранда, площею 2,3 кв.м.; ІІ веранда, площею 5,9 кв.м (а.с.25-35). Відповідно до листа Управління містобудування та архітектури виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області № 342 від 23.10.2019 року, у разі виділення [PERSON] належної їй частки із спільної часткової власності в окремий об`єкт нерухомого майна можливо присвоїти окрему адресу майну, а саме: [ADDRESS] (а.с.48-49). За твердженням позивачки, виділення частки із спільної часткової власності їй необхідно для реалізації своїх прав як власника. Вище зазначені обставини і стали підставою для звернення позивачки із відповідною позовною заявою до суду. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державною та органами самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (ст.47 Конституції України). Відповідно до ч.1 ст.316 та ч.1 ст.317 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України). Статтею 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із ч.1 ст.356 Цивільного кодексу України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності (ч.ч. 1-2 ст.358, ст.361 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.364 Цивільного кодексу України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Відповідно до ст.367 Цивільного кодексу України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Частиною 4 ст.120 Земельного кодексу України встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Крім того, Верховний Суд України у постанові від 19.02.2014 року зазначив, що у силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Виходячи із цих положень, правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. При вирішенні справи даної категорії, крім вказаної спеціальної норми суду слід враховувати і загальні засади цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників. При цьому, суду слід врахувати, що правовий режим спільної часткової власності має враховувати інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших. Вказані обставини, що встановлені матеріалами справи, та зазначені норми чинного законодавства свідчать про наявність усіх фактичних та правових підстав для здійснення виділу в натурі 23/100 частин із спільної часткової власності у житловому будинку за номером [ADDRESS] . Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ст.2 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 12, 13 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 76-77 ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ст.263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов до висновку про законність, обґрунтованість та правомірність позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності та визнання права власності на об`єкт нерухомого майна, у зв`язку з чим такий позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved