Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-27 00:00:00

26.08.2015 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність банку. Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] не виконує належним чином свої зобов'язання за кредитним договором від 19.05.2008 року, в результаті чого виникла заборгованість, яка складає 1714334 грн. 59 коп. Оскільки кредит було забезпечено іпотекою на підставі договору від 19.05.2008 року, банк просить звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру за адресою: [ADDRESS], що належить [PERSON], шляхом визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності на квартиру. 12.09.2016 року до суду надійшла позовна заява третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору - [PERSON] в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та Хаврона В.С., [INFO]. В заяві [PERSON] просить визнати недійсним іпотечний договір, що укладено між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] в забезпечення кредитного договору від 19.05.2008 року, посилаючись на іпотечний договір суперечить правам неповнолітніх дітей та укладений с порушенням вимог закону. Крім того, [PERSON] просить встановити факт проживання малолітньої дитини за адресою об'єкту іпотеки, а також зобов'язати уповноважену особу суб'єкта державної реєстрації виключити з реєстру іпотек та заборон відчуження запис про іпотеку та заборону відчуження. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги банку та просив звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за банком права власності на квартиру, що є предметом іпотеки. Проти позовних вимог третьої особи представник позивача заперечував, посилаючись на те, що договір іпотеки було укладено з додержанням вимог законодавства. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився. Про час та місце розгляду позову повідомлений належним чином. Представник третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору заперечував проти задоволення позовних вимог позивача, зазначаючи про те, що ПАТ «Дельта Банк» не є іпотеко держателем, тому не має права звертатися із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. Також представник третьої особи підтримав позовні вимоги третьої особи та просив їх задовольнити. Представник третьої особи без самостійних вимог на предмет спору - органу опіки та піклування в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог банку та підтримав позовні вимоги [PERSON] Заслухавши представника позивача, представника третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору, представника органу опіки та піклування, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. 19.05.2008 року між ВАТ «Сведбанк» та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір № 1301/0508/71-065, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 75000 доларів США строком до 18.05.2038 року для здійснення розрахунків за договором купівлі-продажу з метою придбання квартири за адресою: [ADDRESS]. Позичальник зобов'язався сплачувати кредит та відсотки за користування кредитом в розмірі 12,5% річних щомісяця згідно з графіком. Виконання банком умов договору та надання відповідачу коштів сторонами не оспорюється. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 19.05.2008 року між ВАТ «Сведбанк» з одного боку та відповідачем [PERSON] з іншого боку укладено іпотечний договір, згідно з яким відповідач надав в іпотеку нерухоме майно - квартиру за адресою: [ADDRESS], яка належить йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 19.05.2008 року. Іпотечним договором передбачено, що іпотекодержатель має право у разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов'язання, задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (п. 10 іпотечнрого договору). В п. 16 іпотечного договору передбачено, що іпотека діє до припинення основного зобов'язання. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення закону щодо договору позики, якщо інше не випливає із суті кредитного договору. За вимогами, передбаченими в ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та впорядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору або вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно з вимогами ст. 629 ЦК України - договір є обов'язковим для виконання сторонами, а з вимогами ст. 610 ЦК України - порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Позивач, який на підставі договору від 25.05.2012 року отримав право вимоги за кредитним договором № 1301/0508/71-065 від 19.05.2008 року, що укладено з відповідачем [PERSON], вказує на те, що позичальник умови договору не виконує. Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст.ст. 57, 58, 59, 64 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. За правилами ч. 3 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач [PERSON] доказів належного виконання умов кредитного договору не надав. В той же час, суд вважає, що позивачем невірно визначено розмір заборгованості. Так, позичальник зобов'язаний повернути кредит в строк до 18.05.2038 року. Пунктом 3.9 кредитного договору передбачено право дострокової вимоги виконання зобов'язань, але лише за умови направлення позичальнику письмової вимоги про дострокове повернення кредиту та сплату процентів, яка підлягає виконанню протягом 30 календарних днів з моменту її надіслання. При цьому датою початку відліку цього строку є дата, зазначена на квитанції, яка видається банку відділенням зв'язку при відправленні листа. Тобто, банк має право вимагати дострокового повернення кредиту та відсотків лише після спливу 30 календарних днів з дати відправлення письмової вимоги. З матеріалів справи вбачається, що письмова вимога щодо дострокового повернення кредиту була направлена відповідачу 12.08.2015 року. Саме ця дата зазначена на квитанції відділення зв'язку про відправленні листа і саме з цієї дати починається відлік передбаченого п. 3.9 строку. Проте, позивач, не дотримавшись вищезазначеного строку, вже 21.08.2015 року здав у відділення зв'язку для відправки до суду позовні заяви, що є предметом даного розгляду. Таким чином, на день звернення до суду позивач ще не мав право вимагати дострокового повернення кредиту та відсотків. Згідно розрахунку від 29.07.2015 року, розмір простроченої заборгованості становить 4826,62 долари США, з яких заборгованість по тілу кредиту - 262,15 доларів США, по відсотках - 4564,47 доларів США. Загальний розмір простроченої заборгованості за офіційним курсом Національного Банку України на день ухвалення рішення еквівалентний 125084 грн. 70 коп.(з розрахунку 25,915589 грн. за 1 долар США). Вирішуючи позовну вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд враховує, що відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно ч. 5 ст. 3 Закону іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідач доказів належного виконання взятих на себе за кредитним договором зобов'язань не надав. За загальним правилом ч. 1 ст. 590 ЦК України, звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки виникає, зокрема, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. У разі порушення позичальником обов'язків, встановлених кредитним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Право іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки передбачене в Законі (ст. 36, ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку»). В п. 39 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено, що з урахуванням положень ч. 3 ст. 33, а також ст. 36 і ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що з урахуванням цим норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі ч. 2 ст. 16 ЦК має право вимагати застосування його судом. При вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна (п. 41 постанови). Згідно п. 3 іпотечного договору інвентаризаційна оцінка предмету іпотеки становить 19450 грн. В п. 5 іпотечного договору зазначено, що предмет іпотеки оцінюється сторонами в 383799 грн. 60 коп. Відповідно розділу 1 Звіту про незалежну оцінку від 25.01.2017 року ринкова вартість квартири, що є предметом іпотеки, становить 767000 грн. В той же час, розмір простроченої заборгованості відповідача [PERSON] перед банком, виходячи з матеріалів справи, становить 125084 грн. 70 коп. Суд вважає, що розмір простроченої заборгованості не відповідає вартості предмету іпотеки, є незначним в порівнянні з вартістю предмета іпотеки, тому звернення стягнення на предмет іпотеку в даному випадку порушує принцип справедливості. Крім того, постановою Львівського окружного адміністративного суду від 14.03.2017 року в адміністративній справі № 813/3480/16, яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 18.05.2017 року, визнано протиправними дії приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кондратюка В.С. щодо внесення ним 29.12.2012 року змін до державного реєстру іпотек, реєстраційний номер обтяження № 7210185 про зміну умов обтяження квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] та скасовано відповідний запис в державному реєстрі іпотек. Наслідком зазначеної постанови Львівського окружного адміністративного суду від 14.03.2017 року стало скасування державної реєстрації правочину, за яким відбувся перехід статусу іпотекодержателя від ВАТ «Сведбанк» до ПАТ «Дельта банк» по відношенню до квартири за адресою: [ADDRESS]. Згідно зі ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. В ч. 2 ст. 640 ЦК України зазначено, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Відповідно до п. 8 Постанови № 9 Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації…Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації. Момент вчинення таких правочинів згідно зі ст. 210, ч. 3 ст. 640 ЦК України (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними й не створюють прав та обов'язків для сторін (пункт 6 розділу «Спори щодо визнання правочинів недійсними «Висновків Верховного Суду України, викладених у постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, за перше півріччя 2013 року»). Наведена вище правова позиція знайшла своє підтвердження у Постанові Верховного суду України від 13.06.2016 року у цивільній справі № 6-643цс16, згідно яких цивільні права та обов'язки, на досягнення яких спрямоване волевиявлення сторін договору, набуваються після відповідної державної реєстрації. У момент державної реєстрації набирає чинності (набуває юридичної сили) договір, укладення якого вже відбулося. Згідно з вимогами ст. 360-7 ЦПК України, вищезазначений висновок Верховного Суду України є обов'язковим для застосування іншими судами загальної юрисдикції при застосування таких норм права. Частиною 1 ст. 13 ЦК України передбачено, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку, що після скасування судом державної реєстрації правочину, за яким ПАТ «Дельта банк» набув статусу іпотекодержателя по відношенню до квартири за адресою: [ADDRESS], такий правочин вважається неукладеним, іпотекодержателем даної квартири є ПАТ «Сведбанк», а позивач втратив права, передбачені іпотечним договором від 19.05.2008 року, зокрема, право що належить виключно іпотекодержателю - заявляти вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі його у власність іпотекодержателя. Представник позивача посилається на те, що скасування реєстрації зміни умов обтяження квартири відповідача не впливає на обсяг прав позивача, оскільки відповідно до п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України № 410 від 31.03.2004 року «Про затвердження Тимчасового порядку державної реєстрації іпотек» державна реєстрація іпотек здійснюється з метою: реалізації переважного права іпотекодержателя у задоволенні вимог за рахунок предмета іпотеки перед іншими іпотекодержателями незареєстрованих або зареєстрованих пізніше прав чи вимог на предмет іпотеки: надання в інтересах фізичних чи юридичних осіб інформації про обтяження нерухомого майна іпотекою або про відсутність такого обтяження. Суд вважає таке посилання неспроможним, оскільки Постанови Кабінету Міністрів України № 410 від 31.03.2004 року втратила чинність ще 01.01.2013 року. Тобто, ця Постанова вже була нечинною на момент проведення державної реєстрації відомостей про відступлення прав за іпотечним договором, яка була проведена 07.12.2015 року. Крім того, частинами 2, 4 ЦК України передбачено, що основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також постанови Кабінету Міністрів України. Якщо постанова Кабінету Міністрів України суперечить положенням цього Кодексу або іншому закону, застосовуються відповідні положення цього Кодексу або іншого закону. Враховуючи вимоги ст. 210 ЦК України, лише після державної реєстрації змін до іпотечного договору у сторін виникають взаємні права та обов'язки відповідно до цих змін. В даному випадку, беручи до уваги відсутність реєстрації змін умов обтяження квартири відповідача на день розгляду цієї справи, суд приходить до висновку про відсутність у позивача права іпотекодержателя вищезазначеної квартири. За таких обставин, враховуючи, що на день розгляду даного позову позивач не є іпотекодержателем вищезазначеної квартири, суд не вбачає підстав для задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки. Вирішуючи позовну вимогу третьої особи про визнання іпотечного договору недійсним суд виходить з наступного. Відповідно до висновку ВСУ, який висловлений у Постанові від 20.01.2016 року (справа № 6-2940цс15), підставою визнання договору іпотеки недійсним за відсутності попередньої згоди органу опіки та піклування на передачу в іпотеку квартири, право користування якою має неповнолітня дитина, - повинно вважатися не сам факт відсутності згоди органу опіки та піклування, а порушення прав малолітньої (неповнолітньої) дитини. Такий факт порушення прав дитини - це звуження, зменшення чи обмеження існуючого права малолітньої дитини на користування житлом, може підтверджуватися зверненням банком стягнення на передану в іпотеку квартиру, при цьому, така ситуація має існувати на момент спору, а не в майбутньому. Наявність такої обставини може слугувати достатньою підставою для висновку про необхідність захисту речового права малолітньої дитини на збереження саме цієї квартири як єдиного місця її проживання, адже, відповідно до приписів статті 39 Закону України «Про іпотеку» в поєднанні зі ст. 40 цього Закону та ст. 109 ЖК УРСР прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 05.11.2014 року (справа № 6-158цс14), право членів сім'ї власника будинку користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є. З припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. Отже, після переходу права власності від відповідача [PERSON] та третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, до позивача на квартиру, яка є предметом іпотеки, припиняється і право користування цією квартирою у неповнолітніх дітей відповідача [PERSON] та третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору. За таких обставин втрата єдиного житла, у якому зареєстровані та проживають неповнолітні діти, невідворотна, адже неповнолітні діти [PERSON] та [PERSON] не можуть розраховувати на отримання іншого постійного жилого приміщення, яке надається лише у випадку, якщо житлове приміщення на яке звернуто стягнення не придбавалося за рахунок кредиту (позики) банку, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР). Таким чином, суд приходить до висновку про існування факт оспорювання та невизнання з боку банку речового права малолітніх дітей на користування єдиним житлом, яке забезпечене ст. 405 ЦК України, що підтверджується самим фактом пред'явлення банком позову про звернення стягнення на єдине житло, у якому проживають неповнолітні діти. Адже наслідком такого звернення стягнення на квартиру, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 406 ЦК України, є позбавлення неповнолітніх дітей єдиного житла, тобто, звуження обсягу, зменшення та обмеження існуючого майнового права малолітніх дітей на користування єдиним житлом - квартирою за адресою: [ADDRESS]. Це, в свою чергу, порушує гарантії збереження прав малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] на житло. Статтею 15 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним. Таким чином, [PERSON] обрано вірний спосіб захисту прав її неповнолітніх дітей. В судовому засіданні встановлено, що на день укладення іпотечного договору позичальник [PERSON] перебував у шлюбі із [PERSON] та мав неповнолітню дитину. В судовому засіданні також встановлено, що іпотечний договір від 19.05.2008 року було укладено без попередньої згоди органу опіки та піклування. Представник банку посилається на те, що на день укладення іпотечного договору неповнолітня дитина не проживала в квартирі, що передавалася в іпотеку, була зареєстрована в іншому житловому приміщенні, а тому не було підстав для отримання згоди органу опіки та піклування. Суд не погоджується з таким посиланням. Так, в ухвалі від 23.12.2009 року у справі № 6-2918цс15 Верховний Суд України зазначив, що установивши, що договір купівлі-продажу будинку, кредитний договір та договір іпотеки укладалися одночасно в один день, покупець будинку та його сім'я не були й не могли бути зареєстровані в ньому в той же день з об'єктивних причин; сторонам було відомо, що позичальник брав кредит саме з метою купівлі житлового будинку для поліпшення житлових умов своєї сім'ї і що квартира, у якій проживала сім'я до цього, має бути продана, іншого житла його сім'я не мала, тому відбулась єдина операція, спрямована на зміну житлових умов сім'ї позичальника, в тому числі і його неповнолітньої дитини, суди дійшли правильного висновку, що неповнолітня дитина іпотекодавця мала право на користування жилим приміщенням, що передавалося в іпотеку, у зв'язку із чим при укладенні спірного договору іпотеки необхідно було отримати дозвіл органу опіки та піклування. Як встановлено в судовому засіданні, кредитний договір, договори купівлі-продажу та договір іпотеки укладені в один день. Отже ні [PERSON], ні його сім'я, в тому числі й неповнолітня дитина, не були і не могли бути зареєстровані та проживати в будинку, що є предметом договору іпотеки, з об'єктивних причин. Тому відсутність реєстрації дитини в квартирі, що є предметом іпотеки, не є підтвердженням того, що дитина не має права користуватися цією квартирою. Крім того, при вирішенні даного спору, для правильного застосування до спірних правовідносин статті 405 ЦК України, ч. 2 ст. 177 СК України, ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», ст.ст 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства»і ст. 203, 215 ЦК України, необхідно установити з якою метою купувалася квартира, яка є предметом іпотеки (поліпшення житлових умов сім'ї), чи була ця квартира єдиним житлом сім'ї, чи є у сім'ї інше житло, а також чи відчужено житло, в якому сім'я проживала до цього. З розділу 1 кредитного договору вбачається, що кредит видавався відповідачу [PERSON] в метою купівлі квартири за адресою: [ADDRESS]. З матеріалів справи також вбачається, що під час укладення кредитного та іпотечного договорів позичальник не приховував, що є одружений та має неповнолітню дитину - доньку [PERSON], [INFO]. В судовому засіданні встановлено, що квартира, яка є предметом іпотеки, купувалася за кредитні кошти з єдиною метою - для проживання у цій квартирі сім'ї [PERSON] у зв'язку з відсутністю в сім'ї іншого житла. На момент укладення кредитного та іпотечного договору, позичальник та члени його сім'ї, в тому числі неповнолітня дитина, проживали без реєстрації в квартирі, що є об'єктом іпотеки. Вказана обставина підтверджується договором найму (оренди) квартири від 12.05.2008 року, довідкою ЛКП «Дністер» № 12 від 15.01.2016 року та письмовою заявою продавців квартири [PERSON] та [PERSON] від 15.01.2016 року. Суд не може прийняти надану банком довідку, що видана виконкомом Батятицькою сільською радою Кам'янка-Бузького району Львівської області від 15.05.2008 року № 804, в якості доказу місця фактичного проживання дитини, оскільки ця довідка спростовується вищеназваними доказами. Крім того, судом враховано, що виходячи з довідки, неповнолітня дитина у віці 3-х років проживала роздільно від матері, без постійної опіки та догляду зі сторони матері, а лише з батьком, який є працевлаштований на повний робочий день, що не може відповідати дійсності. Наявність такої довідки, на думку суду, свідчить про формальний підхід банку при встановленні місця проживання неповнолітніх членів сім'ї іпотекодавця. Статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. За змістом зазначених норм матеріального права за умови встановлення місця проживання батьків (усиновлювачів) або одного з них, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце їх проживання, а відсутність або наявність факту реєстрації за цим місцем проживання сама по собі не впливає на реалізацію права на свободу вибору місця проживання. Таким чином, суд приходить до висновку, що при укладенні іпотечного договору від 19.05.2008 року необхідно було отримати дозвіл органів опіки та піклування, оскільки при договір стосувався нерухомого майна, яким мала права користуватися неповнолітня дитини позичальника. Відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування на здійснення будь-якого правочину стосовно нерухомого майна, право власності або користування яким мають діти, є підставою для визнання такого правочину недійсним, у свою чергу - відсутність реєстрації дитини не є підставою для відмови в позові заявленого в інтересах неповнолітніх дітей, про що зазначено в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 01.07.2015 року у справі № 6-396цс15. Враховуючи правову позицію ВСУ у справах № 6-2918цс15 та № 6-1055цс15, відсутність з об'єктивних причин факту реєстрації місця проживання неповнолітньої дитини у квартирі - об'єкті іпотеки на момент укладення оспорюваного іпотечного договору, суд приходить до висновку, про наявність належних доказів фактичного проживання дитини у цій квартирі на моменту укладення договору. Враховуючи, що на час укладення іпотечного договору, у квартирі, яка є предметом цього договору, проживала неповнолітня дитина, передача нерухомості в іпотеку відбулася всупереч вимогам ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» без передньої згоди органу опіки та піклування, спірний договір іпотеки не відповідає вимогам ст. 203 ЦК України. Тому такий договір має бути визнаний недійсним на підставі ст. 215 ЦК України, як такий, що порушує майнові права малолітніх дітей. За таких обставин суд не вбачає підстав для відмови в задоволенні позовної вимоги про визнання іпотечного договору недійсним. При цьому не потребує вирішення в якості окремої позовної вимоги встановлення факту проживання малолітньої дитини за адресою об'єкту іпотеки, оскільки цей факт підлягає обов'язковому з'ясуванню під час вирішення вимоги про визнання іпотечного договору недійсним та охоплюється даною позовною вимогою. Що стосується позовної вимоги про зобов'язання виключити з реєстру іпотек та заборон відчуження запис про іпотеку та заборону відчуження, суд вважає таку вимогу передбаченою. Зобов'язання вчинити певні дії - є одним із способів захисту порушеного права. При чому, зобов'язати вчинити дії можна лише особу, яка порушила це право. В даному випадку, права [PERSON] щодо внесення змін в реєстр іпотек ще не порушені. Крім того, суд не має повноважень зобов'язувати вчиняти будь-які дії третіх осіб. Тому дана позовна вимога задоволенню не підлягає, як така, що не ґрунтується на законі. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Під час звернення до суду банк був звільнений від сплати судового збору на підставі п. 22 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», оскільки з 03.03.2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «Дельта Банк». Проте, враховуючи, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, судовий збір підлягає стягненню на користь [PERSON] з ПАТ «Дельта Банк» та відповідача [PERSON] в рівних частках. На підставі викладеного,

Outcome: partial