Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-23 00:00:00

24.10.2019 на адресу суду надійшов позов АТ «ПУМБ» до [PERSON] про стягнення заборгованості. Свій позов банк обґрунтував тим, що 25.06.2014 між ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» та [PERSON] укладено кредитний договір №GP-6510565, згідно якого остання отримала кредит у розмірі 17\~789,90 грн. зі сплатою 9% річних строком на 48 місяців. У зв`язку із порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 23.07.2019 має заборгованість в розмірі 95\~597,77 грн. Оскільки відповідач не виконує належним чином своїх зобов`язань за кредитним договором, позивач просив стягнути з неї зазначену заборгованість. Ухвалою судді Заводського районного суду м. Миколаєва Павлової Ж.П. від 25.11.2019 відкрито провадження у даній справі. 16.03.2020 відповідач надала до суду відзив на позовну заяву, згідно якого просила відмовити в задоволенні позову, застосувавши позовну давність, мотивуючи тим, що останній раз вона здійснювала погашення кредиту 26.11.2014, а позовна заява була подана до суду 24.10.2019, тобто з пропуском строку позовної давності. Представник позивача у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. До судового засідання відповідач не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Крім того, надала до суду розрахунок відсотків по кредиту, згідно якого визнала частково позовні вимоги, а саме: 1\~772,00 грн. тіла кредиту та 637,92 грн. відсотків за користування кредитом. Враховуючи, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явились, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 25.06.2014 між ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» та [PERSON] укладено кредитний договір №GP-6510565, згідно якого остання отримала кредит у розмірі 17\~789,90 грн. зі сплатою 9% річних строком на 48 місяців. 19.07.2016 ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» припинилося шляхом приєднання до ПАТ «ПУМБ», що підтверджується випискою з ДРЮОтаФОП. ПАТ «ПУМБ» стало правонаступником усіх прав та зобов`язань ПАТ «Банк Ренесанс Капітал», що підтверджується випискою та Статутом. Як встановлено у судовому засіданні, ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» свої зобов`язання за договором виконало в повному обсязі. У свою чергу, в зв`язку з порушеннями кредитних зобов`язань за даним договором відповідач [PERSON] станом на 23.07.2019 має перед АТ «ПУМБ» заборгованість в розмірі 95\~597,77 грн., з яких: - 15\~900,98 грн. заборгованість за кредитом; - 2\~643,64 грн. заборгованість за процентами; - 9\~846,90 грн. заборгованість за комісією; - 67\~206,25 грн. штрафні санкції. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до вимог статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України 23 вересня 2015 року при розгляді справи №6-37цс15, яка є обов`язковою для застосування судами України при розгляді справ у подібних правовідносинах. Ст. ст. 526, 612, 625 ЦК України передбачають, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, а одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Між тим, суд дійшов висновку, що позовна вимога щодо стягнення 67\~206,25 грн. штрафних санкцій необґрунтована та не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Так, відповідно до ст. ст. 546, 549 ЦК України визначено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, іншими видами забезпечення. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Умовами спірного договору, а саме пунктом 6.2 передбачено, що за повне або часткове прострочення кредиту та/або сплати процентів та/або комісії у терміни, що передбачені графіком платежів та/або іншим чином визначені відповідно до кредитного договору, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 10% від простроченої суми за кожний випадок прострочення, а також за кожний місяць прострочення встановленого терміну від простроченої суми, розрахованої на останній день місячного строку. Застосування штрафів, передбачених цим пунктом здійснюється в другий день від дати прострочення, передбаченої графіком платежів. Сплата штрафу не звільняє позичальника від виконання зобов`язань, за порушення яких він передбачений, і так само не звільняє його від обов`язку понад суму штрафу у повному обсязі відшкодувати банку збитки, заподіяні невиконанням або неналежним виконанням своїх зобов`язань за кредитним договором, в тому числі будь-які витрати, що були понесені банком у зв`язку із стягненням заборгованості з позичальника за кредитним договором (відправка листів чи інших повідомлень (в т.ч. електронних) про необхідність погашення простроченої заборгованості, судові витрати, витрати на оплату юридичних та посередницьких послуг щодо стягнення заборгованості тощо). Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про захист прав споживачів» держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я і життєдіяльності. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими (ч. 1 Закону України «Про захист прав споживачів»), а згідно п. 5 ч. 3. ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Частиною 8 ст. 18 даного Закону передбачено, що нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Так, зі спірного кредитного договору вбачається, що його умови, зокрема умови викладені в пункті 6.2 є не чіткі і не конкретизовані, у зв`язку з чим тлумачаться на користь споживача. В свою чергу сума штрафу є непропорційно великою відносно тіла кредиту та відсотків за його користування. Стосовно вимоги банку щодо стягнення заборгованості за комісією в сумі 9\~846,90 грн. суд приходить до наступного. Відповідно зі змісту ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Виходячи зі змісту Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року, рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. Згідно з абзацом 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції Закону, що був чинний на час виникнення спірних правовідносин, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції Закону, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. З Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 вбачається, що положення статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Однак, умовами спірного кредитного договору передбачено плату за управління кредитом, тобто за дії, які кредитодавець здійснює на власну користь, що є незаконним. Крім того, у договорі не зазначено, які саме послуги за вказану комісію надавалися відповідачу як позичальнику. За такого, так як вимога позивача про стягнення з боржника заборгованості з плати за управління кредитом ґрунтується на нікчемній умові укладеного з кредитодавцем попереднього договору, у цій частині позов задоволенню не підлягає. Таким чином, на підставі викладеного, суд вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню та стягненню з відповідача заборгованості у загальній сумі ?18\~544,62? грн., з яких: - 15\~900,98 грн. заборгованість за кредитом; - 2\~643,64 грн. заборгованість за процентами. Окрім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір, пропорційно до задоволених позовних вимог, що становить 372,65 грн. Стосовно заявленої відповідачем позовної давності, в судовому засіданні встановлено, що за умовами спірного договору, кредит відповідачу надано на 48 місяців, тобто до 26.06.2018. До суду ж банк звернувся 28.08.2019 (дата поштового відправлення), тобто в межах строку позовної давності. Також суд критично ставиться до заяви відповідача щодо часткового визнання позову, оскільки вказане твердження спростовується наявними в матеріалах доказами.

Outcome: partial