Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-16 00:00:00

25.04.2016 року представник ПАТ «Універсал Банк» звернувся до суду із зазначеним позовом, яким просить суд стягнути на його користь солідарно з відповідачів заборгованість у вигляді інфляційних втрат за час прострочення в сумі 2216504,40 грн., аргументуючи тим, що 09.06.2008 року між ВАТ «Універсал Банк» та [PERSON] було укладено генеральний договір про надання кредитних послуг № ВL4387 на підставі якого позивач зобов'язався надавати [PERSON] кредитні послуги у валютах вказаних у договорі у рамках ліміту встановленого в базовій валюті, що дорівнює 290000,00 доларів США. Після цього 05.06.2009 року було укладено між позивачем та [PERSON] додаткову угоду № 1 до генерального договору відповідно до якого розмір плати за користування кожною з кредитних послуг не може перевищувати максимальний розмір - 17,36 % річних (базова процентна ставка) та 34,72 % річних (підвищена процентна ставка). В забезпечення виконання зобов'язань між позивачем та [PERSON] було укладено договір поруки № ВL 487-П1 від 05.06.2008 року відповідно до умов якого [PERSON] прийняв на себе зобов'язання відповідати за не виконанням [PERSON] усіх його зобов'язань перед позивачем. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Відповідачі повторно у судове засідання не з'явилися, належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомили, а тому суд вважає можливим слухати справу у його відсутності, згідно ст. 224 ЦПК України. Суд вважає за можливе розгляд справи у відсутності відповідачів на підставі наявних у справі доказів згідно частини 4 ст.169 ЦПК України в порядку заочного розгляду справи. Суд, вислухавши представника позивача, всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Як встановлено в судовому засіданні, 09.06.2008 року між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк» та [PERSON] було укладено генеральний договір про надання кредитних послуг № ВL4387 на підставі якого позивач надав [PERSON] кредитні послуги у валютах вказаних у договорі у рамках ліміту встановленого в базовій валюті, що дорівнює 290000,00 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом в сумі 19 % річних та 28 % річних понад строк встановлений Генеральним договором (а.с. 6-12). 05.06.2009 року було укладено між позивачем та [PERSON] додаткову угоду № 1 до генерального договору відповідно до якого розмір плати за користування кожною з кредитних послуг не може перевищувати максимальний розмір - 17,36 % річних (базова процентна ставка) та 34,72 % річних (підвищена процентна ставка) (а.с. 19-25). В забезпечення виконання зобов'язань між позивачем та [PERSON] було укладено договір поруки № ВL 487-П1 від 05.06.2008 року відповідно до умов якого [PERSON] прийняв на себе зобов'язання відповідати за не виконанням [PERSON] усіх його зобов'язань перед позивачем (а.с. 28-30). Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 20.04.2011 року було задоволено позовні вимоги ПАТ «Універсал Банк» до [PERSON] та [PERSON], яким позовні вимоги задоволено та стягнено з відповідачів заборгованість у розмірі 2738245,18 грн. за договором № ВL4387 від 09.06.2008 року (а.с. 33-34). Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» наявність судового рішення про задоволення позовних вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України. Оскільки рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20.04.2011 року відповідачами не виконано, то заборгованість у вигляді інфляційних втрат за час прострочення за період з лютого 2013 року по лютий 2016 року становить 2216504,40 грн. відповідно до розрахунку наданого позивачем (а.с. 31-32). Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Разом з тим, в постанові Верховного Суду України по справі за № 6-771цс15 висловлено правову позицію, що норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. В листі Верховного Суду України «Аналіз практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві» від 01.07.2014 року зазначається, що ч. 2 ст. 625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, а не на невиконання судового рішення. Прийняття судового рішення про стягнення грошового боргу в національній валюті не змінює природу грошового зобов'язання як такого, що визначене в іноземній валюті, і не є підставою для застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК щодо сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції. Враховуючи наведені положення законодавства та роз'яснення Верховного Суду України, відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції (інфляційних втрат). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed