Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-08 00:00:00

25.06.2015 року позивач звернулась до суду з вказаним позовом, та 05.10.2015 року уточнивши позовні вимоги, просила визнати за нею право особистої приватної власності на домоволодіння, розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Офіцерська. № 24-Д, та земельну ділянку площею 0, 0800 га за адресою: м. Одеса, вул. Офіцерська, № 24; визнати автомобіль RENAULT KANGOO, реєстраційний номер ВН 7901СА, 2008 року випуску та причеп ОДАЗ, модель 81442 Одиссей, 2001 року випуску спільним майном подружжя; стягнути з [PERSON] вартість ? частини вказаного автомобіля та причепу. Свої вимоги мотивувала тим, що з 26 серпня 1992 року по 11 лютого 2015 року вона та відповідач [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі. Позивач вказує на те, що під час перебування в шлюбі з відповідачем ними було набуте майно, яке складається з домоволодіння розташованого за адресою: м.Одеса, вул. Офіцерська, № 24-Д, земельної ділянки площею 0, 0800 га за адресою: м. Одеса. вул. Офіцерська. № 24; автомобіля RENAULT KANGOO, реєстраційний номер ВН 7901СА, 2008 року випуску та причепу ОДАЗ, модель 81442 Одиссей, 2001 року випуску. Позивач посилається на те, що відповідач власних коштів у набуття мана не вносив, а вищевказане нерухоме майно було придбано та побудовано за її особисті кошти, що були позичені у матері, у загальній сумі 85\~000 доларів США. 23 жовтня 2015 року [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON], в якому вказував про те, що під час шлюбу ними був придбаний також автомобіль «Шкода Фабіо», держномер ВН 4978 ЕН, який [PERSON] за сім днів до розірвання шлюбу перереєструвала на імя своєї матері [PERSON], у звязку з чим просив стягнути з відповідача вартість ? частини вказаного автомобіля у розмірі 85\~000 гривень. Ухвалою суду від 23.10.2015 року зустрічний позов було прийнято до провадження суду та обєднано з первісним. Крім того, в провадженні Київського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про стягнення боргу. Ухвалою суду від 06.11.2015 року цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про стягнення боргу була обєднана в одне провадження з цивільною справою за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права особистої приватної власності на майно, розподіл майна подружжя та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення вартості ? частини автомобіля для подальшого сумісного розгляду. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового засідання сповіщені належним чином у порядку ст.74,76,77 ЦПК України. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Позов [PERSON] визнала у повному обсязі, підтверджуючи факт отримання від останньої грошових коштів у загальній сумі 85\~000 доларів США, що були витрачені на купівлю спірної земельної ділянки та будівництво будинку. У задоволенні зустрічного позову [PERSON] просила відмовити, вказуючи на його безпідставність. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] у судовому засіданні позови [PERSON] та [PERSON] не визнали, зазначаючи, що про існування будь-яких боргів та позику коштів їм не відомо, а спірне майно було придбано за спільні грошові кошти, що були набуті за час перебування у шлюбі. Крім того, просили застосувати строк позовної давності до вимог про визнання майна особистою власністю Представник [PERSON] [PERSON] позовні вимоги [PERSON] підтримала у повному обсязі, вказуючи на те, що вона позичила доньці грошові кошти у загальному розмірі 85\~000 доларів США для купівлі земельної ділянки та будівництва будинку. Позов [PERSON] визнала у повному обсязі, у задоволенні позову [PERSON] просила відмовити, вказуючи на його необґрунтованість. Суд, вислухавши сторін, дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає, що позови [PERSON] та [PERSON] підлягають частковому задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову [PERSON] слід відмовити, виходячи з наступного. Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями Цивільного Кодексу України та Сімейним Кодексом України. Судом встановлено, що 26 серпня 1992 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, про що в Книзі реєстрації актів про укладання шлюбу зроблено запис за № 1211. Після реєстрації шлюбі [PERSON] змінила прізвище на «Семенюк». Вказане підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії ІІІ-ЖД № 377372. Від даного шлюбу у сторін народились діти: [PERSON], [INFO], що підтверджується копією Свідоцтва про народження серії І-ЖД № 082728, [PERSON], [INFO], що підтверджується копією Свідоцтва про народження серії І-ЖД № 399842, та [PERSON], [INFO], що підтверджується копією Свідоцтва про народження серії І-ЖД № 060693 (а.с.17, 23, 26). Під час перебування у шлюбі сторонами було набуте майно, яке складається з: земельної ділянки площею 0,0800 га, розташованої на території Київського району м.Одеси по вул. Офіцерській, 24 та належить [PERSON] на підставі Державного акта на право приватної власності на землю Серії ІІІ-ОД № 024145, а також домоволодіння загальною площею 184, 3 кв.м., житловою 104,4 кв.м., розташованого за адресою м. Одеса, вул. Офіцерська № 24-Д, яке належить [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності від 31 січня 2005 року (а.с.32-33). Подружні стосунки між сторонами не склались, в результаті чого рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11 лютого 2015 року шлюб між Семенюк (дошлюбне прізвище [PERSON]) [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с.15-16). 06 травня 2015 року позивач змінила прізвище на «Зозуля», про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Київському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції складено відповідний актовий запис за № 29, що підтверджується Свідоцтвом про зміну імені серії І-ЖД № 009490 (а.с.11). Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 24 червня 2015 року було задоволено частково позов [PERSON], стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO] та доньки [PERSON], [INFO] на кожного в розмірі 643 гривень, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня предявлення позову й до досягнення дітьми повноліття (а.с.42). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку . Відповідно до чинного законодавства, загальною спільною власністю чоловіка і жінки є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, що може бути об'єктом права приватної власності, крім майна нажитого кожним з чоловіка і жінки за час їхнього роздільного проживання при фактичному припиненні подружніх відносин. Згідно з положеннями ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності, навіть якщо один із них не мав самостійного заробітку. Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на імя одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя, тобто якщо у відповідному документі власником чи набувачем вказано лише чоловіка, це ще не означає, що він є одноосібним власником майна. Обєктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Річ це обєкт матеріального світу, саме предмети якого є обєктом права власності. Ст. 69 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Кожен із співвласників має право на поділ спільного майна. Поділ всього майна, яке було спільною сумісною власністю подружжя, або лише певної речі, означає припинення щодо нього режиму обєкта права спільної сумісної власності. При визначені розміру часток майна дружини та чоловіка суд керується ст. 70 СК України, відповідно до положень якої у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя № 11 від 21.12.2007р., вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення ведення спільного господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] в частині поділу автомобіля RENAULT KANGOO, реєстраційний номер ВН 7901СА, 2008 року випуску, причепу ОДАЗ, модель 81442 Одиссей, 2001 року випуску та автомобіля «Шкода Фабіо», держномер ВН 4978 ЕН, суд приходить до висновку про те, що у задоволенні позовів у цій частині слід відмовити, так як будь-яких доказів існування вказаних автомобілів, їх вартості, належності тощо сторони суду не надали. Слід зазначити, що з клопотанням про витребування доказів позивачі до суду не звертались, а від так, суд розглядає справу за наявними в справі доказами, у звязку з чим відмовляє у задоволенні позовів у цій частині у звязку з їх необґрунтованістю. Таким чином, майном, що є предметом спору, є земельна ділянка площею 0,0800 га, розташована на території Київського району м.Одеси по вул. Офіцерській, 24 та домоволодіння загальною площею 184, 3 кв.м., житловою 104,4 кв.м., розташоване за адресою м. Одеса, вул. Офіцерська № 24-Д. Для правильного вирішення спору суду слід встановити час та джерело його придбання. У своїй позовній заяві позивач посилається на те, що з ціллю отримання коштів для будівництва спірного домоволодіння вона продала особисту квартиру № 147 по вулиці Ак. Корольова у м. Одесі, отримавши за її продаж 20\~000 дол. США. Зазначена обставина підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 23.10.2002 року та розпискою [PERSON] про отримання від покупця [PERSON] грошових коштів у сумі 20\~000 доларів США. Крім того стверджує, що її матір, [PERSON], продавши будинок за адресою м. Одеса, вул. Шишкіна, 21/1 подарувала їй 25\~000 дол. США, які вона вклала у фінансування будівельних робіт. На підтвердження факту передачі у борг грошових коштів [PERSON] надала до суду копії розписок, написаних [PERSON] від 08.02.1998 року на суму 40\~000 доларів (а.с.112), від 19.03.1999 року на суму 25\~000 доларів США (а.с.113) та 22.07.2015 року, якою [PERSON] підтвердила отримання від своєї матері у борг грошових коштів на загальну суму 85\~000 доларів США (а.с.115). Вирішуючи питання належності та допустимості даних доказів, суд бере до уваги, що хоча оригінали вказаних розписок і не були надані до суду у звязку з їх викраденням, що підтверджується довідками Таїровського ВП Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області від 21.12.2015р. та 08.02.2016 року, однак, представник [PERSON] у судовому засіданні факт отримання грошових коштів не заперечувала та позов у цій частині визнала. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Як розяснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи. Зважаючи на визнання [PERSON] позовних вимог [PERSON], суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову у цій частині та стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів у розмірі 65\~000 доларів США, що на час звернення з позовом було еквівалентно 1\~495\~000 гривень. Разом з тим, у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу суд вважає за доцільне відмовити, так як згоди на отримання [PERSON] вказаних грошових коштів [PERSON] не надавав, а доказів іншого у судовому засіданні представником позивача надано не було. Крім того, матеріали справи також містять довідки Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» від 10 вересня 2004 року, які підтверджують наявність на вкладних рахунках [PERSON] грошових коштів у розмірі 85\~000 доларів США (а.с.77-79). Вирішуючи спір по суті, суд бере також до уваги довідку Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» від 10 вересня 2004 року (а.с.142), оригінал якої був оглянутий у судовому засіданні, відповідно до якої Одеська обласна філія АКБ «Укрсоцбанк» повідомляє, що 09 лютого 1998 року на вкладний рахунок [PERSON] від [PERSON] поступили грошові кошти у розмірі 40\~000 доларів США, які 09 лютого 1998 року були зняті [PERSON]; 18 березня 1999 року на вкладний рахунок [PERSON] від [PERSON] поступили грошові кошти у розмірі 25\~000 доларів США, які 19.03.1999 року були зняті [PERSON]; 22 жовтня 2002 року на вкладний рахунок [PERSON] від [PERSON] надійшли грошові кошти у розмірі 20\~000 доларів США, які 23.10.2002 року були зняті [PERSON] (а.с. 142). Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але, за кошти які належали їй/йому особисто. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя визначені в статті 60 СК України. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. При вирішенні даного спору суд бере до уваги, що [PERSON] не надав жодних доказів працевлаштування, наявності у нього будь-яких доходів та участі у придбанні та будівництві спірного нерухомого майна тощо. Крім того, у судовому засіданні відповідач повідомив, що працював в магазині, яким керувала мати дружини [PERSON] приблизно з 1994 по 2004 рік та отримував мінімальну заробітну плату, що з урахуванням наявності на утриманні подружжя трьох дітей дає підстави суду сумніватись в достатності доходів відповідача для купівлі земельної ділянки та будівництва спірного будинку. Крім того, відповідач та його представник не змогли спростувати докази, надані [PERSON] та [PERSON], а їх доводи про те, що розписки та банківські довідки сфальсифіковані, нічим не підтверджені. Також у судовому засіданні не знайшли будь-якого підтвердження ствердження [PERSON] про те, що ремонт в будинку проводився ним особисто, так як жодних документів, які підтверджували б його фах та здатність проводити ремонті роботи суду надано не було. Таким чином, судом встановлено, що земельна ділянка площею 0,0800 га, розташована на території Київського району м.Одеси по вул. Офіцерській, 24 та домоволодіння загальною площею 184,3 кв.м., житловою 104,4 кв.м., розташоване за адресою м. Одеса, вул. Офіцерська № 24-Д були придбані та побудовані за рахунок особистих коштів [PERSON], що були нею отримані від матері [PERSON] і вказаний борг є особистим боргом [PERSON], так як згоди на укладання договору позики [PERSON] не надавав. Щодо клопотання відповідача [PERSON] про застосування наслідків спливу позовної давності, суд вважає за доцільне у його задоволенні відмовити, так як даний спір виник з приводу поділу майна подружжя, якого строки позовної давності не застосовуються. Згідно ст. 10 Цивільного процесуального Кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального, сімейного законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Разом з тим, при вирішенні спору суд враховує положення ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 213 ЦПК України встановлено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі викладеного і

Outcome: partial