Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-25 00:00:00

25.05.2021 року Комунальне некомерційне підприємство Харківської обласної ради «Обласна клінічна психіатрична лікарня № 3» (далі заявник) звернулось до Московського районного суду м. Харкова із заявою про госпіталізацію невідомого ( [PERSON] ) до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку. Обґрунтовуючи заявлені вимоги заявник вказує на те, що невідомий ( [PERSON] ), [INFO] , який проживає за адресою: [ADDRESS] , був госпіталізований 25.05.2021 року о 03:45 годині до КПН ХОР «Обласна клінічна психіатрична лікарня №3». Направлення на госпіталізацію було видане БШМД-104 лікарем-психіатром Ананьєвим, який після особистого огляду невідомого ( [PERSON] ) зробив висновок про необхідність його госпіталізації у психіатричний стаціонар для обстеження або лікування у зв`язку із наявністю у нього тяжкого психічного розладу, який обумовлює його небезпеку для себе і оточуючих, його безпорадність і неможливість самостійно задовольняти основні життєві потреби, суттєву шкоду його здоров`ю внаслідок погіршення психічного стану у разі, якщо особі не буде надана психіатрична допомога. Підставою для висновку про необхідність госпіталізації є відомості про поведінку невідомого ( [PERSON] ), а саме від співробітника поліції [PERSON] . На підставі цих відомостей невідомий ( [PERSON] ) був оглянутий лікарем- психіатром [PERSON] у приймальному відділенні о 03:45 годині 25.05.2021 року, який підтвердив висновок про необхідність госпіталізації. 25.05.2021 невідомий ( [PERSON] ) був оглянутий комісією лікарів- психіатрів КНП ХОР «Обласна клінічна психіатрична лікарня N 3» у складі: заст. ген. директора [PERSON] , зав. відділення № 3 [PERSON] , лікуючого лікаря [PERSON] . Комісія дійшла висновку, що невідомий ( [PERSON] ) страждає на тяжкий психічний розлад у формі гострого поліморфного психотичного розладу з симптомами шизофренії, інструкції не виконує, судячи з поведінки пацієнта, не можна виключити наявності галюцинацій, негативістичний, у зв`язку з безпорадністю та небезпекою для себе та оточуючих підтвердила обґрунтованість рішення про застування примусової госпіталізації згідно ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу». Комісія дійшла висновку, що обстеження та невідомого ( [PERSON] ) лікування можливе тільки в умовах психіатричного стаціонару. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 25.05.2021 відкрито провадження у справі № 643/9299/21, судове засідання призначено на 26.05.2021 року. У судовому засіданні 26.05.2021 року представник заявника лікар-психіатр Стрельцова Т.Г. підтримала заяву про примусову госпіталізацію. Прокурор в судовому засіданні підтримав заяву про госпіталізацію невідомого ( [PERSON] ) до лікарні в примусовому порядку. Захисник Маюрнікова В.Н. заперечувала щодо примусової госпіталізації невідомого ( [PERSON] ) до закладу з надання психіатричної допомоги та зазначила, що вирішення питання про примусову госпіталізацію вказаної особи за її відсутності є порушенням її прав. Заінтересована особа [PERSON] також заперечував щодо примусової госпіталізації невідомого ( [PERSON] ) до закладу з надання психіатричної допомоги. Пояснив, що він з родиною проживає у м. Мирноград Донецької області. Його син [PERSON] поїхав до м. Харкова щоб знятися з обліку у військоматі. Син зателефонував та повідомив, що затримається на декілька днів у м. Харкові. Після чого з ним пропав зв`язок на два дні. Коли він отримав смс- повідомлення від оператора, що його син знову на зв`язку він зателефонував йому, однак на його телефонний дзвінок відповів чоловік працівник поліції та повідомив, що його син потребує психіатричної допомоги. На наступний день він приїхав із родиною до м. Харкова та відвідав лікарню КПН ХОР «Обласна клінічна психіатрична лікарня №3» з метою з`ясувати, що сталося із сином та поспілкуватися із ним. Однак працівники лікарні з сином поспілкуватися не дозволили та не показали його. При цьому він зазначив, що його син є адекватним та здоровим, ніяких проявів психічної хвороби у нього не було. Думку особи, щодо якої вирішується питання про примусову госпіталізацію до психіатричного закладу без її згоди, суд вислухати не зміг, оскільки він не був доставлений до зали лікарні, з якої відбувався відеоконференцзв`язок. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що заява не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до частини першої статті 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Статтею 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню Статтею 49 Конституції України передбачено, що кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування. Законодавство України про психіатричну допомогу базується на Конституції України і складається із Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я», Закону України «Про психіатричну допомогу» та інших нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до них. Відповідно до пункту 1 принципу 15 Принципів захисту психічно хворих осіб та покращення психіатричної допомоги (затверджених Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 17 грудня 1991 року № 46/119) коли особа потребує лікування в психіатричному закладі, необхідно докладати всіх зусиль, щоб уникнути примусової госпіталізації. Згідно з пунктом 1 принципу 16 «Примусова госпіталізація» Принципів захисту психічно хворих осіб та покращення психіатричної допомоги, будь-яка особа може бути госпіталізована до психіатричного закладу як пацієнт в примусовому порядку або вже була госпіталізована як пацієнт у добровільному порядку можуть утримувати як пацієнта в психіатричному закладі в примусовому порядку, тоді і лише тоді, коли уповноважений для цієї мети відповідно до закону кваліфікований фахівець, що працює в області психіатрії, встановить відповідно до принципу 4 (діагноз про те, що особа страждає на психічне захворювання, встановлюється відповідно до міжнародних визнаних медичних стандартів), що дана особа страждає на психічне захворювання, і визначить: а) що внаслідок цього психічного захворювання існує серйозна загроза заподіяння безпосередньої або неминучої шкоди цій особі або іншим особам; або b) що в разі особа, чиє психічне захворювання є важким, а розумові здібності - ослабленими, відмова від госпіталізації або утримання даної особи в психіатричному закладі може привести до серйозного погіршення її здоров`я або унеможливить застосування належного лікування, яке може бути проведено за умови госпіталізації до психіатричного закладу у відповідності до принципу найменш обмежувальної альтернативи. У випадку, зазначеному в підпункті b), необхідно, по можливості, проконсультуватися з другим таким фахівцем, що працює в області психіатрії. У разі проведення такої консультації госпіталізація до психіатричного закладу або утримання в ньому у примусовому порядку можуть мати місце лише за згодою другого фахівця, який працює в області психіатрії. Відповідно до пункту 2 принципу 16 «Примусова госпіталізація» Принципів захисту психічно хворих осіб та покращення психіатричної допомоги госпіталізація до психіатричного закладу або утримання у ньому в примусовому порядку здійснюється спочатку протягом нетривалого періоду, визначеного внутрішньодержавним законодавством, з метою спостереження та проведення попереднього лікування до розгляду питання про госпіталізацію або тримання пацієнта в психіатричному закладі наглядовим органом. Причини госпіталізації або змісту має бути негайно поінформовано пацієнту; про факт госпіталізації або змісту і їх причини також невідкладно і в докладному вигляді повідомляється наглядовому органу, особистому представнику пацієнта, якщо такий є, а також, якщо пацієнт не заперечує, сім`ї пацієнта. Відповідно до частини шостої статті 284 Цивільного кодексу України надання фізичній особі психіатричної допомоги здійснюється відповідно до закону. \~ \~ \~ \~Правові та організаційні засади забезпечення громадян психіатричною допомогою виходячи із пріоритету прав і свобод людини і громадянина, встановлення обов`язків органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування з організації надання психіатричної допомоги та правового і соціального захисту, навчання осіб, які страждають на психічні розлади, регламентацію прав та обов`язків фахівців, інших працівників, які беруть участь у наданні психіатричної допомоги, здійснення соціального захисту та навчання осіб, які страждають на психічні розлади, визначає Закон України «Про психіатричну допомогу». Статтею 4 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування, медичної, психологічної та соціальної реабілітації, надання освітніх, соціальних послуг. Цей Закон визначає правові та організаційні засади забезпечення громадян психіатричною допомогою виходячи із пріоритету прав і свобод людини і громадянина, встановлює обов`язки органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування з організації надання психіатричної допомоги та правового і соціального захисту, навчання осіб, які страждають на психічні розлади, регламентує права та обов`язки фахівців, інших працівників, які беруть участь у наданні психіатричної допомоги, здійсненні соціального захисту та навчання осіб, які страждають на психічні розлади. Статтею 11 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлені вичерпні підстави психіатричного огляду. Відповідно до статті 11 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що психіатричний огляд проводиться з метою з`ясування: наявності чи відсутності в особи психічного розладу, потреби в наданні їй психіатричної допомоги, а також для вирішення питання про вид такої допомоги та порядок її надання. Психіатричний огляд особи може бути проведено без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника у випадках, коли одержані відомості дають достатні підстави для обґрунтованого припущення про наявність у особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність, або завдасть значної шкоди своєму здоров`ю у зв`язку з погіршенням психічного стану у разі ненадання їй психіатричної допомоги. Згідно з частиною першої статті 339 ЦПК України за умов, визначених Законом України «Про психіатричну допомогу», заява представника закладу з надання психіатричної допомоги про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку та заява про продовження такої госпіталізації подаються до суду за місцезнаходженням зазначеного закладу. Відповідно до частин 1, 2 статті 340 Цивільного процесуального кодексу України у заяві про проведення психіатричного огляду фізичної особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку та її продовження, про госпіталізацію до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації повинні бути зазначені підстави для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом. До заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку додається висновок лікаря-психіатра, а про продовження примусово амбулаторної психіатричної допомоги, про примусову госпіталізацію, її продовження - висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали. Статтею 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Відповідно до вимог статті 16 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа, яку було госпіталізовано до психіатричного закладу за рішенням лікаря-психіатра на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, підлягає обов`язковому протягом 24 годин з часу госпіталізації огляду комісією лікарів-психіатрів психіатричного закладу для прийняття рішення про доцільність госпіталізації. У випадку, коли госпіталізація визнається недоцільною і особа не висловлює бажання залишитися в психіатричному закладі, ця особа підлягає негайній виписці. У випадках, коли госпіталізація особи до психіатричного закладу в примусовому порядку визнається доцільною, представник психіатричного закладу, в якому перебуває особа, протягом 24 годин направляє до суду за місцем знаходження психіатричного закладу заяву про госпіталізацію особи до психіатричного закладу в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону. До заяви, в якій повинні бути викладені підстави госпіталізації особи до психіатричного закладу в примусовому порядку, передбачені статтею 14 цього Закону, додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який містить обґрунтування необхідності такої госпіталізації. У випадках, коли госпіталізація особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку визнається доцільною, представник закладу з надання психіатричної допомоги, в якому перебуває особа, протягом 24 годин з часу госпіталізації направляє до суду за місцем знаходження закладу з надання психіатричної допомоги заяву про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону. Надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку розглядаються як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод з гарантіями, що передбачені цією статтею. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини особа не може вважатися «психічно хворою» та бути позбавлена волі, якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов: по-перше, об`єктивна медична експертиза повинна достовірно встановити, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад має бути таким, що обумовлює примусове тримання особи у психіатричній лікарні; по-третє, необхідність продовжуваного тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання (пункт 96 рішення у справі «Заїченко проти України (№ 2) від 26 лютого 2015 року (заява № 45797/09)). Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод. Відповідність такого позбавлення особи свободи національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин, які повинен встановити суд, розглядаючи справу. Зазначене відповідає правовій позиції, висловленій у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 2-1/07 (провадження № 14-9свц18). Згідно зі статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу доки наявність такого розладу не буде встановлена на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Зазначене положення закону узгоджується із пунктом 5 Принципу 4 - «Визначення психічної хвороби» Принципів захисту психічно хворих осіб та покращення психічної допомоги, прийнятих резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 17 грудня 1991 року № 46/119, де вказано, що жодна особа або орган влади не може класифікувати особу як таку, що має психічну хворобу, інакше як з метою, що прямо пов`язана із психічним захворюванням або внаслідок психічного захворювання. Згідно ст. 11 Закону України « Про психіатричну допомогу» психіатричний огляд проводиться з метою з`ясування: наявності чи відсутності в особи психічного розладу, потреби в наданні їй психіатричної допомоги, а також для вирішення питання про вид такої допомоги та порядок її надання. Так, прикладом реалізації права на здоров`я в контексті положень п.п. «е» п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що стосується позбавлення (обмеження) волі психічнохворих шляхом поміщення їх у психіатричний заклад, є рішення у справі Вінтерверп проти Нідерландів від 24 жовтня 1979 року. У вказаній справі ЄСПЛ звернув увагу на три вимоги, що зумовлюють наявність законних підстав для обмеження волі психічнохворої особи. Зокрема, особа повинна реально страждати психічним захворюванням, тобто реальні психічні розлади повинні бути встановлені компетентними органами на основі об`єктивної медичної експертизи; психічні розлади повинні досягти такого рівня, які виправдовують позбавлення волі; дійсність позбавлення волі залежить від наявності такого захворювання, особа може бути позбавлена волі до тих пір, поки є захворювання, що встановлено відповідним висновком. Відповідно до рапорту працівника поліції, 25.05.2021 року близько 2 год. 00 хв. під час несення служби ним було виявлено в головному залі очікування раніше невідомого чоловіка, на вигляд років 20, який вів себе неадекватно, а саме: кривлявся, розмахував руками, був у збудженому стані. Дані свої не називав, взагалі не розмовляв. Його було запрошено до відділення поліції для встановлення особи. Під час встановлення особи задзвонив мобільний телефон невідомого, зі слів батьків він виявився - [PERSON] , [INFO] , мешкає за адресою: [ADDRESS] . Після чого було вирішено викликати швидку медичну допомогу для встановлення його психічного стану, так як він продовжував вести себе не адекватно, відмовлявся від співбесіди. Тілесних ушкоджень не виявлено. [PERSON] був переданий бригаді ШМД № 104, лікар [PERSON] . Речі та цінності не вилучались. Згідно супровідного листа № 1011/104, [PERSON] , [INFO] , доставлений до КПН ХОР «Обласна клінічна психіатрична лікарня №3» 25.05.2021 року, за викликом № 3413, прийнятий о 02 год. 48 хв. Попередній діагноз швидкої медичної допомоги: гострий поліморфний психічний розлад. Крім того невідомий ( [PERSON] ) був оглянутий лікарем КНП ЗОР «ОКПЛ №3» Тємніковою Г.В., про що свідчить запис лікаря приймального відділення від 25.05.2021 року № 11/2141. Відповідно до вказаного запису, у невідомого ( [PERSON] ) шкіра чиста. Живіт м`який, неболісний. Температура 36.2, АТ 110/90 мм.рт.ст. В неврологічному стані без вогнещевої симптоматики. Також у даному записі зазначено психічний стан, відповідно до якого невідомий ( [PERSON] ) спокійний. Одягнутий охайно. На питання не відповідає. Не називає ніякі паспортні дані. Даних за інтоксикацією ПАР немає. До чогось прислухається та придивляється. Отримати усвідомлену згоду неможливо. Згідно з висновку, викладеному в Акті психіатричного огляду, госпіталізованої до психіатричної лікарні у примусовому порядку згідно зі ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» № 11/2141 від 25.05.2021, складеного комісіє лікарів: заст. ген. директора [PERSON] , зав. відділення № 3 [PERSON] , лікаря відділення № 3 [PERSON] , невідомий ( [PERSON] ), [INFO] , страждає тяжким психічним розладом у формі гострого поліморфного психотичного розладу з симптомами шизофренії, інструкції не виконує, судячи з поведінки пацієнта, не можна виключити наявності галюцинацій, негативістичний, у зв`язку з безпорадністю, безпосередньою небезпеку для себе та оточуючих потребує застосування примусової госпіталізації в психіатричний стаціонарі згідно ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу». Інформація про стан здоров`я повідомлена хворому в обмеженому обсязі (згідно зі ст. 26 Закону України «Про психіатричну допомогу»). Інших доказів, які б достовірно підтверджували доводи заявника та вказували на необхідність надання невідомому ( [PERSON] ) психіатричної допомоги, заявником суду надано не було. Відповідно до ч. 2 ст. 341 ЦПК України справа за заявою про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку чи про припинення надання амбулаторної психіатричної допомоги, госпіталізацію у примусовому порядку розглядається за присутності особи, стосовно якої вирішується питання про надання їй психіатричної допомоги у примусовому порядку, з обов`язковою участю прокурора, лікаря-психіатра, представника закладу з надання психіатричної допомоги, що подав заяву, та законного представника особи, стосовно якої розглядаються питання, пов`язані з наданням психіатричної допомоги. Проте, в судовому засіданні невідомий ( [PERSON] ) допитаний судом не був. Згідно з поясненнями лікаря його не можна доставити до зали лікарні, з якої відбувався відеоконференцзв`язок. Натомість, лікарем не надано, а матеріали справи не містять жодних належних відомостей про те, що він не має можливості приймати участь у судовому засіданні. При цьому, допитана у судовому засіданні заінтересована особа [PERSON] наполягав, що його син військовозобов`язаний, адекватний та не має психічного захворювання, ніяких проявів такого захворювання у сина ніколи не проявлялося. Отже, у цій справі судом встановлено, що невідомий ( [PERSON] ) на обліку як психічнохвора людина не перебуває, раніше не лікувався та звернень щодо нього не було, доказів того, ще він не має можливості самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність відсутні, відомостей про те, що він проявляє агресію матеріали справи не містять. При цьому, судом не встановлено, що невідомий ( [PERSON] ) становить небезпеку для себе і оточуючих та може завдати суттєвої шкоди своєму здоров`ю та життю чи здоров`ю інших осіб внаслідок погіршення його психічного стану. Сама по собі наявність висновку лікарів-психіатрів про ознаки психічного розладу у невідомого ( [PERSON] ), за відсутності інших належних і допустимих доказів про відповідний стан особи, є недостатньою для ухвалення рішення про примусову госпіталізацію невідомого ( [PERSON] ) до психіатричного закладу без його усвідомленої згоди. Відповідно до\~ч.\~1-3\~ст.\~89\~ЦПК України\~суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Заявником під час розгляду справи не надано належних, допустимих та достатніх доказів, які б надали суду можливість дійти беззаперечного висновку про те, що невідомий ( [PERSON] ) реально страждає психічним захворюванням, і ступінь цього захворювання виправдовує застосування примусового тримання особи у психіатричній лікарні. Зокрема, заявник не надав достатніх доказів на підтвердження обставин того, що невідомий ( [PERSON] ) вчинив чи виявляє намір вчинити дії, які становлять безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих, або доказів того, що невідомий ( [PERSON] ) неспроможний самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні поданої заяви у зв`язку з її необґрунтованістю.

Outcome: dismissed