Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-27 00:00:00

25 липня 2016 року до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області надійшла позовна заява КС «Південно -Східна кредитна компанія» до [PERSON], [PERSON], що діють в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини [PERSON], та до [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання. В обґрунтування заявлених позовних вимог голова правління КС «Південно-Східна кредитна компанія» Третьяков В.О., який діє на підставі наказу № 11-к від 31 березня 2015 року, посилався на те, що КС «Південно-Східна кредитна компанія» на підставі рішення суду з 23 лютого 2016 року є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. Згідно Витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно від 07 вересня 2006 року, [PERSON] з 06 вересня 2006 року на підставі договору купівлі-продажу став власником вищевказаної квартири. Після чого за цією адресою були зареєстровані члени сім'ї [PERSON] Відповідно до довідки щодо зареєстрованих осіб [ADDRESS], виданої Лівобережною районною адміністрацією Маріупольської міської ради 18 липня 2016 року № 05/261, у даній квартирі зареєстровано чотири особи: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Однак відповідачі, будучи зареєстрованими за вказаною адресою, фактично більше двох останніх років та по даний час в зазначеній квартирі не проживають. На даний момент квартира є непридатною для проживання, оскільки відповідачами демонтовані розетки та вимикачі світла та вивезені разом з меблями. Оскільки за вказаною адресою відповідачі не проживають та не здійснюють сплату комунальних послуг, виникають проблеми з надмірною сплатою позивачем комунальних послуг, які не надаються, а плата за них нараховується, чим об'єктивно порушуються права кредитної спілки, яка вимушена звернутись за судовим захистом. Просив суд визнати [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] та примусово зняти їх з реєстраційного обліку за даною адресою, судові витрати покласти на відповідачів. Представник позивача - голова правління КС «Південно-Східна Кредитна компанія» Третьяков В.О., який діє на підставі наказу № 11-к від 31 березня 2015 року, виданого головою наглядової Ради КС «Південно-Східна кредитна компанія» Третьяковим О.В., у судове засідання не з'явився, від якого до суду надійшла заява з проханням справу розглянути за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, які просив задовольнити, проти ухвалення заочного рішення суду не заперечував. Відповідачі [PERSON], [PERSON], що діють в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини [PERSON] , та [PERSON] у судове засідання не з'явилися. Судові повістки разом з копіями відповідних документів, були надіслані поштою рекомендованими листами із повідомленням за адресою, зазначеною позивачем у справі. Однак, відповідно до поштових повідомлень, судові повістки поверталися на адресу суду за закінченням строків зберігання. Відповідно до положень ст. 77 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Тому суд за наявності письмової згоди позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Лівобережної рай адміністрації Маріупольської міської ради, у судове засідання не з'явився, від заступника голови райадміністрації Кашиної Є.М. до суду надійшла заява з проханням справу розглянути за відсутності представника Органу опіки та піклування, при винесенні рішення просили максимально врахувати інтереси малолітньої дитини. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку, що позовна заява КС «Південно-Східна кредитна компанія» підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України. При вирішенні спору суд враховує й загальні засади цивільного законодавства (ст. 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності й розумності, зважаючи на права та інтереси обох сторін у справі, враховувати заборону обмеження прав одних осіб за рахунок інших. Матеріалами справи встановлено, що квартира [ADDRESS] на праві власності належить Кредитній спілці «Південно-Східна кредитна компанія» на підставі рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя № 265/5875/15-ц від 21 грудня 2015 року, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, що підтверджується витягом з даного реєстру від 26 лютого 2016 року. Із зазначеного рішення суду вбачається, що КС «Південно-Східна кредитна компанія» стала власником квартири [ADDRESS] у зв'язку зі зверненням стягнення на дану квартиру, яка була предметом іпотеки за договором іпотеки від 15 червня 2009 року, укладеним між [PERSON] та КС «Південно-Східна кредитна компанія». [PERSON], в свою чергу, являвся власником зазначеної квартири на підставі договору купівлі-продажу від 06 вересня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом О.В. Лушкіною, на підставі чого зареєструвався сам та дозволив реєстрацію членів своєї сім'ї у спірній квартирі. Так, згідно наданої суду довідки Лівобережної районної адміністрації Маріупольської міської ради № 05/261 від 18 липня 2016 року, за адресою: [ADDRESS] станом на 15 липня 2016 року зареєстровані: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями статті 405 Цивільного кодексу України, відповідно до якої члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Положення статті 405 ЦК України та статті 71 ЖК України однаково регулюють правовідносини щодо визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме не проживання без поважної причини в приміщенні понад встановлений законом строк. Відповідно до частини 1 статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. На підтвердження відсутності відповідачів, у тому числі малолітньої дитини, у спірній квартирі понад рік, представник позивача надав суду довідку за підписом голови ОСББ «Східний 88» [PERSON] від 18 липня 2016 року, відповідно до якої в квартирі [ADDRESS] зареєстровані особи, а саме: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які більше двох років за цією адресою не проживають, жодного разу до цієї квартири не навідувались, усі речі вивезені. Зокрема, у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що позивач перешкоджає проживанню відповідачів та їхніх дітей в спірній квартирі, а також, будь-якої домовленості між сторонами щодо користування вказаним житлом. Відповідачі [PERSON], [PERSON], які діють в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини [PERSON], та [PERSON] до судового засідання не з'явились, а відповідно й не надали доказів поважності причин їхньої відсутності та відсутності дітей у спірній квартирі понад один рік. Таким чином, у судовому засіданні належними доказами встановлено, що відповідачі [PERSON], [PERSON], разом з малолітньою дитиною, [PERSON], та [PERSON] за власною ініціативою і у добровільному порядку залишили квартиру, протягом тривалого часу - більше одного року за даною адресою не проживають. Крім того, у справі відсутні відомості щодо будь-якої неправомірної поведінки позивача відносно відповідачів, створення з боку кредитної спілки перешкод для їхнього проживання в даному жилому приміщенні. В Пленумі Верховного Суду України в частині 2 пункту 15 постанови від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз'яснено, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що стаття 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Крім того, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року (справа № 6-57цс11). Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені докази в їх сукупності та взаємозв'язку, суд дійшов висновку, що відповідачі відсутні в спірній квартирі понад встановлений законом строк без поважних причин, тому втратили право користування ним. Що стосується позовних вимог в частині визнання такою, що втратила право на користування житлом малолітньої дитини, [PERSON], [INFO], суд приходить до наступного висновку. Частиною 4 статті 29 Цивільного кодексу України передбачено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. За змістом зазначених норм матеріального права, за умови встановлення місця проживання батьків (усиновлювачів) або одного з них, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце їх проживання, а відсутність або наявність факту реєстрації за цим місцем проживання сама по собі не впливає на реалізацію права на свободу вибору місця проживання (дана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року у справі N 6-1793цс1). Частиною 2 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Частиною 4 статті 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Згідно з частиною 1 статті 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Частиною 1 статті 163 СК України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27.02.1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Залишаючи за малолітньою дитиною, [PERSON], [INFO], право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] і визнаючи матір малолітньої дитини, [PERSON], такою, що втратила право користування даним житловим приміщенням, суд припустить порушення принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, яким передбачено, що малолітня дитина не може бути розлучена з матір'ю, крім випадкових обставин. Відповідно до частини 4 статті 29 ЦК, який регулює спірні відносини з 1 січня 2004 року, також місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років (малолітня особа), визнається місце проживання її батьків, або одного з них, з ким вона проживає. Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини непроживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для малолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Малолітня дитина не є самостійним суб'єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. З огляду на що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Статтею 7 закону «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Зі змісту нормативно-правового акта вбачається, що рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням за законом є самостійною підставою для зняття особи з реєстраційного обліку місця проживання, тому вирішення питання щодо зняття відповідачів з реєстраційного обліку у спірній квартирі, не входить до компетенції суду, отже позовні вимоги в цій частині - не підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, з повнолітніх відповідачів у справі, а саме [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь КС «Південно-Східна кредитна компанія» підлягають стягненню судові витрати, у вигляді сплаченого при зверненні до суду судового збору в сумі 1378 гривень в рівних частках, по 459 гривень 33 копійки з кожного. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial