Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-30 00:00:00

25.09.2020 позивач звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якому вказала, що на підставі договору купівлі - продажу квартири від 28.05.2012 та договору дарування частки квартири від 03.01.2020, вона є власником квартири [ADDRESS] . У зазначеній квартирі зареєстрований за місцем проживання її колишній чоловік [PERSON] , який 03.01.2020 подарував їй свою Ѕ частку вказаної кварти, а з весни 2018 року у спірній квартирі не проживає. Добровільно з реєстрації за місцем проживання відповідач не знімається. Просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . Ухвалою Рубіжанського міського суду Луганської області від 13.10.2020 прийнято цю позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження, з викликом сторін. У судове засідання позивач не з`явилась, про день, час та місце слухання справи була повідомлена належним чином, надала суду заяву, в якій просить справу розглянути в її відсутність, позовні вимоги підтримує, не заперечує проти ухвалення заочного рішення ( а.с.6). Відповідач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності та відзиву на позов не надав. Відповідачу були надіслані виклики в судове засідання за адресою, відповідно відомостей Рубіжанської міської ради Луганської області, а саме: [ADDRESS] , які були повернуті на адресу суду з позначкою « за закінченням терміну зберігання» та « адресат відсутній за вказаною адресою» ( а.с.- 47,48). Згідно ч.\~2\~ст.\~247\~ЦПК України,\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до вимог ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Відповідно до\~ч.\~1\~ст.\~131\~ЦПК України\~учасники судового\~процесу зобов`язані\~повідомляти суд\~про зміну\~свого місця\~проживання (перебування,\~знаходження)\~або місцезнаходження\~під час\~провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Враховуючи неявку в судове засідання належним чином повідомленого відповідача, відсутності заяви про розгляд справи без його участі, неповідомлення про причини неявки до суду, відсутність відзиву на позов та згоду позивача на ухвалення заочного рішення у справі, суд дійшов висновку розглянути справу у відсутність відповідача та ухвалити заочне рішення по цій справі в порядку ст. ст. 280, 281 ЦПК України. Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Суд, розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, об`єктивно оцінивши докази, які містяться в матеріалах справи дійшов наступного. Судом встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 24.02.2020, яке станом на 07.08.2020 набрало законної сили, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу задоволені; шлюб між [PERSON] та [PERSON] - розірвано ( а.с.- 35-36). Позивач є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу житлової квартири від 28.05.2012, засвідченого приватним нотаріусом Рубіжанського міського нотаріального округу Луганської області Ткаченко І.М. і зареєстрованого в реєстрі за № 179 (а.с.15-17) та договором дарування Ѕ частки квартири від 03.01.2020, засвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шишкіною А.О., зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав не нерухоме майно за № 2 ( а.с. - 14). З довідки про склад сім,ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/ будинку осіб, виданої 23.09.2020 за № 10884 Центром надання адміністративних послуг Рубіжанської міської ради Луганської області вбачається, що з 28.02.2013 у квартирі [ADDRESS] , зареєстрований за місцем проживання в якості «колишній чоловік» - [PERSON] , [INFO] . Власник квартири - [PERSON] , за вказаною адресою не зареєстрована (а.с. 21). З акту про встановлення фактичного місця проживання від 24.09.2020, засвідченого Центром надання адміністративних послуг Рубіжанської міської ради Луганської області вбачається, що у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] не проживає з 2018 року по теперішній час (а.с. 24). Згідно із ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 391 ЦК України. У відповідності до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі визначеному відповідно до угоди з власником. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, судом встановлено, що відповідач зареєстрований у спірній квартирі як член сім`ї власника - позивача, відсутній у квартирі без поважної причини з 2018 року, тобто більше року, а тому є всі підстави для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Отже позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved