Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-20 00:00:00

26.01.2017 року позивач звернулась до суду із дійсною позовною заявою, в обґрунтування вимог якої зазначила, що вона та відповідач є батьками неповнолітньої [PERSON], [INFO]. Шлюб між нею та відповідачем був розірваний на підставі рішення Ленінського районного суду м.Луганська 01.03.2012 року. На даний час дитина проживає разом з її батьком [PERSON] у м.Луганську, а вона фактично мешкає у смт Марківка Луганської області. Батько дитини участі у вихованні доньки та догляді за нею не бере, її розвитком не цікавиться. Його фактичне місце проживання їй не відомо. Доньку вона утримує самостійно. У зв'язку із проведенням антитерористичної операції на території Луганської області було встановлено особливий порядок в'їзду громадян на тимчасово окуповану територію та перетину лінії зіткнення. Вона бажає забрати дитину для постійного сумісного проживання до себе, однак в подальшому вона не буде мати змоги повернутись до м.Луганська з дитиною для відвідування місця поховання матері, а також у зв'язку з тим, що її батько та дідусь дитини через похилий вік та часті розлади здоров'я не буде мати змогу відвідувати дитину за місцем її фактичного проживання поза зоною проведення антитерористичної операції, так як відповідач ухиляється від надання нотаріальної згоди на виїзд неповнолітньої дитини за межі України та на тимчасово окуповану територію. У зв'язку з цим позивач просить суд надати дозвіл [PERSON] на багаторазові в'їзди та виїзди на тимчасово окуповану територію України та через лінію зіткнення в межах Донецької та Луганської областей України, а також на багаторазові тимчасові виїзди за межі України до Російської Федерації у супроводі її матері [PERSON] або уповноваженої нею особи без нотаріально посвідченої згоди та супроводу батька дитини [PERSON] до досягнення дитиною 16-річного віку. Сторони в судове засідання не з'явились. Представник позивача надав суду письмову заяву, згідно якої просив справу розглядати без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином шляхом розміщення оголошень про виклик на офіційному веб-сайті Троїцького районного суду Луганської області (на 02.03.2017 р., на 09.03.2017 р., на 21.03.2017 р,), а також шляхом розміщення оголошення про виклик в газеті «Урядовий кур'єр». Причину неявки суду не повідомив. Представник третьої особи - Троїцької державної адміністрації Луганської області надав суду письмову заяву, відповідно до якої просив провести розгляд справи без його участі. Суд, дослідивши письмові докази, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними позовних вимог та на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено наступне. Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 07.05.2009 року., виданого Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції, батьками неповнолітньої [PERSON], [INFO], є позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] (а.с.17). Шлюб між позивачем та відповідачем був розірваний на підставі рішення Ленінського районного суду м.Луганська від 01.03.2012 року (а.с.15). Як вбачається з довідки від 10.11.2016 року №0000027986 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, фактичне місце проживання/перебування [PERSON]: [ADDRESS] (а.с.25) Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебували вони в шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Як вбачається з положень ст..33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір міст проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ст..313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України, а фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно з «Правилами перетинання державного кордону України», які затверджені Постановою Кабінету міністрів України від 27.01.1995 р. №57 (далі - Правилами), виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється, зокрема: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків якщо пред'явлене рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до ст..12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно «Конвенції про права дитини», прийнятої ООН 20.11.1989 року та ратифікованою Постановою Верховної Ради №789 від 27.02.1991 року, у всіх діях щодо дітей незалежно від того здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Згідно зі ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Статтею 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Положення ч.7 ст.7 та ч.2 ст.155 СК України зазначають, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно із пунктом 5.1.1 «Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей», затвердженого Наказом першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України №415ог від 12 червня 2015 року, в'їзд на неконтрольовану територію та виїзд з неї дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57. Отже, виходячи з системного аналізу зазначених вище правових норм вбачається, що предметом розгляду при вирішенні вказаної категорії справ є: відповідність такої поїздки до іншої країни інтересам дитини (відпочинок, оздоровлення, розвиток, відвідування родичів тощо), ухилення батьком від надання згоди на таку поїздку, зазначення конкретної країни та конкретний період часу перебування у цій державі або на окупованій території України, тобто разову поїздку. Як вбачається з позовної заяви позивач просила надати дозвіл на багаторазові виїзди дитини за межі України до Російської Федерації, виїзди та в'їзди на тимчасово окуповану територію України у м.Луганськ без згоди батька до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку, але чинним законодавством не передбачено захист права особи, яке може бути порушене в майбутньому. Крім того позивачем не надано доказів того, що донька проживає на даний час у м.Луганську зі своїм дідусем, чим саме і зумовлена необхідність отримання дозволу на виїзд за межі тимчасово окупованої території України та повернення у м.Луганськ. Долучена позивачем до матеріалів справи довідка, видана «Луганською міською поліклінікою №1», відповідно до якої [PERSON], 2009 року народження, перебуває на обліку у лікаря, не підтверджує обставин, які були зазначені в позовній заяві стосовно того, що дитина дійсно проживає у м.Луганську з дідусем, а також, що позивачу необхідно саме з дитиною повертатися періодично (тобто неодноразово відвідувати територію, непідконтрольну українській владі) з метою відвідання місця поховання своєї матері, а також той факт, що батько позивача через похилий вік та розлади здоров'я не буде мати змогу відвідувати дитину за місцем її фактичного проживання поза зоною проведення антитерористичної операції. Зазначаючи країну виїзду - Російську Федерацію позивач жодним чином не мотивувала необхідність виїзду дитини саме до цієї країни, не надала жодних доказів на підтвердження необхідності виїзду до зазначеної країни. В матеріалах справи відсутні будь-які докази відповідності та доцільності такої поїздки інтересам дитини. Також позивачем на надано доказів ухиляння відповідача від надання дозволу на виїзд дитини за кордон, виїзд дитини з тимчасово окупованої території України та повернення на зазначену територію. Судове рішення не може ґрунтуватись на припущеннях. За таких обставин, оскільки позивачем документально не підтверджена необхідність виїзду неповнолітньої дитини за кордон, виїзду та в'їзду на тимчасово окуповану територію України у м.Луганськ, враховуючи той факт, що законодавством не передбачена можливість для надання судом дозволу на багаторазові виїзди дитини за кордон та на тимчасово окуповану територію без згоди та супроводу її батька до досягнення нею 16-річного віку, позовні вимоги задоволенню не підлягають. Разом з тим, позивач не позбавлена права звернутись до суду з відповідним позовом у разі відмови батька від надання дозволу на виїзд дитини за межі України, виїзд з тимчасово окупованої території та в'їзд на тимчасово окуповану територію України, зазначивши конкретно визначену поїздку із конкретно визначеним періодом перебування. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed