Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-27 00:00:00

26.10.2019 року позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості по додаткових витратах на дітей та пені за прострочення платежу, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд стягнути з відповідача: 1) витрати на утримання та лікування дітей в розмірі 3533,18 грн.; 2) неустойку за несплату додаткових витрат в період з 18.10.2017 року по 01.01.2020 року в розмірі 826,01 грн.; 3) витрати за оплату гуртожитку в розмірі 7113,52 грн.; 4) додаткові витрати на навчання старшого сина в розмірі 18710,92 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона з відповідачем має трьох дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . З відповідачем позивач мешкає окремо, спільного господарства не ведуть, діти проживають з позивачем та фактично знаходяться на її утриманні, при цьому відповідач достатньої матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, що ставить позивача у скрутне становище. Витрати по лікуванню дітей, їх розвиток та навчання несе лише позивач, відповідач на письмові пропозиції позивача відшкодувати розмір понесених додаткових витрат на дітей не реагує, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в зв`язку з їх безпідставністю. В обґрунтування заперечень проти позову відповідач вказав, що: 1) оплата гуртожитку за проживання дитини та інших витрат на навчання є складовою аліментів, яку будуть присудженні з нього на користь позивача, і не відносяться до категорії додаткових витрат на дитину; 2) матеріальне становище позивача є кардинально кращим від матеріального становища відповідача, що зобов`язаний врахувати суд; 3) квитанції та довідки, надані позивачем, не є доказом необхідності стягнення з відповідача додаткових витрат на дітей, викликаних особливими обставинами. У судовому засіданні 09.12.2020 року позивач та її представник адвокат Кононенко О.В. позов підтримали в повному обсязі та просять його задовольнити. Представник відповідача адвокат Маркова С.В. позов не визнала, просить відмовити у його задоволенні в зв`язку з необґрунтованістю, надала пояснення, аналогічні відзиву на позов. Також зазначила, що позивач не має права на стягнення додаткових витрат, оскільки має дохід, що у рази перевищує дохід відповідача, крім того, відповідач є особою похилого віку та має системне захворювання. У судовому засіданні було оголошено перерву до 15 год. 28.01.2021 року для виклику відповідача для надання особистих пояснень, про що були повідомлені представники сторін та позивач. Вказана обставина підтверджується долученою до справи розпискою вказаних учасників справи. У судове засідання 28 січня 2021 року учасники справи не прибули, позивачем подано заяву про підтримання позову та продовження розгляду справи без її участі. Представник відповідача адвокат Маркова С.В. подала заяву про відкладення судового розгляду в зв`язку з її перебуванням на стаціонарному лікуванні, проте докази на підтвердження вказаної обставини суду не надала. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибув, судова повістка повернута з відміткою «Адресат відсутній за вказаною адресою», проте відповідно до приписів п.3 ч.8 ст.128 та ч.5 ст.130 ЦПК України відповідач вважається повідомленим належним чином про дату та час судового розгляду. Враховуючи викладене, суд доходить висновку про розгляд справи у відсутність учасників справи на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши позивача та представників сторін, дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом по справі встановлено, що сторони являються батьками трьох дітей - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження, виданих виконкомом Зеленодольської міської ради Апостолівського району Дніпропетровської області 23 жовтня 2001 року, 27 січня 2004 року та 13 квітня 2006 року відповідно (а.с.57-59). 04 жовтня, 06 жовтня та 09 жовтня 2017 року позивачем понесено витрати на придбання ліків для лікування дітей на суму 336,41 грн., 541,25 грн. та 415,52 грн. відповідно згідно лікарських призначень (а.с.66-67). Всього позивачем підтверджено факт придбання ліків на загальну суму 1293,18 грн. Також судом встановлено, що згідно з довідкою Дніпровського індустріального коледжу № 142 від 03.09.18 року [PERSON] навчається у даному навчальному закладі з 01.09.2018 року по 31.07.2020 року на 2 курсі денного відділення на контрактній основі. Довідками від 03.09.2019 року № 521-15-н/ч, 08.01.2020 року № 16-15-н/ч та 02.07.2020 року № 343-15-н/ч підтверджується факт навчання [PERSON] на денному відділені Дніпровського індустріального коледжу на бюджетній основі з 01.09.2019 року по 30.06.2021 року (а.с.101-102,176). Відповідно до фіскальних чеків від 28.08.2018 року та 03.09.2019 року (а.с.98) позивачем здійснено оплату вартості проживання у гуртожитку [PERSON] в розмірі по 2352 грн., відповідно до дублікатів квитанцій АТ КБ «ПриватБанк» від 22.03.2019 року, 25.04.2019 року та 12.06.2019 року позивачем здійснено оплату вартості проживання у гуртожитку [PERSON] в розмірі 392 грн., 784 грн. та 1176 грн. відповідно (а.с.99-100). Одержувачем коштів є Дніпровський індустріальний коледж. Таким чином, позивач понесла витрати на лікування дітей та оплату вартості проживання неповнолітнього сина [PERSON] в гуртожитку Дніпровського індустріального коледжу у період його навчання на загальну суму 8349,18 грн. (336,41+541,25+415,52+2352+2352+392+1176+784=8349,18). Ѕ частина від цих витрат становить 4174,59 грн. (8349,18 : 2 = 4174,59) . Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частинами першою - третьою статті 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Положеннями статей 180,183,185,193,198,199 СК України визначаються декілька способів виконання цього обов`язку, зокрема: утримання неповнолітньої дитини, на що стягуються аліменти у частках від заробітку (доходу) або в твердій грошовій сумі (статті 180, 183); участь батьків у додаткових витратах на дитину, викликаних особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо) (стаття 185); утримання дитини, яка перебуває в закладі охорони здоров`я, навчальному або іншому закладі, при цьому якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального або іншого закладу, аліменти можуть бути стягнуті з них на загальних підставах (стаття 193); обов`язок батьків утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дітей, які потребують матеріальної допомоги, а також якщо повнолітні діти продовжують навчання і потребують матеріальної допомоги до досягнення ними 23 років, за умови, що батьки можуть надавати таку допомогу (стаття 198). СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого. Згідно із частиною першою статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Це положення стосується особливих обставин і в цій статті вказано приблизний їх перелік. Однак, визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку. Судом на підставі наданих позивачем доказів, які не оспорюються стороною відповідача, встановлено, що неповнолітній син сторін [PERSON] , [INFO] , навчається у Дніпровському індустріальному коледжі з метою отримання спеціальної освіти, а тому на переконання суду навчання дитини має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Частинами 7, 8 ст.7 СК України передбачено, що кожна дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. У відповідності до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Враховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Тобто, витрати, понесені позивачкою на придбання ліків для лікування неповнолітніх дітей, а також по оплаті проживання сина [PERSON] в гуртожитку, пов`язані з необхідністю лікування дітей та розвитку здібностей дитини - сина [PERSON] , отримання ним освіти і в розумінні ст.185 є додатковими. Таким чином, суд приходить до висновку, що лікування дітей та проживання сина позивачки - [PERSON] в гуртожитку і є тими особливими обставинами, про які йде мова в ст.185 СК України. Посилання представника відповідача на те, що додаткові витрати, які понесені позивачем в зв`язку з навчанням старшого сина, мають покриватися з аліментів, які будуть стягнуті з відповідача, то слід зазначити, що вказане посилання суперечить нормам матеріального права, зокрема ч.1 ст.185 СК України. На підставі досліджених доказів суд з врахуванням приписів ст.3 Конвенції про права дитини, ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» доходить висновку, що понесені позивачем витрати на лікування дітей та проживання дитини [PERSON] у період навчання у гуртожитку стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається статтею 185 СК України. Наявність додаткових витрат в розмірі 8349,18 грн. позивачем доведена. Надані позивачем докази відповідачем не спростовані. З огляду на положення ст.ст.180 та 185 СК України, участь у додаткових витратах на дитину є не правом, а обов`язком батьків незалежно від сплати ним аліментів і закон не передбачає можливості повного звільнення особи від участі в таких витратах, а обставини, що мають істотне значення, враховуються лише при визначенні судом розміру участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору. Сімейний кодекс України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків (ст.141 СК). Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого. Враховуючи вищезазначені обставини та норми законодавства, яке регулює спірне питання, суд доходить висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача Ѕ частини понесених позивачем витрат на лікування неповнолітніх дітей та проживання неповнолітнього [PERSON] у гуртожитку під час навчання у Дніпровському індустріальному коледжі в розмірі 4174,59 грн. Доводи відповідача щодо незгоди з тим, що навчання дитини у технікумі не є розвитком її здібностей, суд до уваги не приймає з врахуванням наступного. Слід одразу зауважити, що поняття «здібність» не зводиться до знань, умінь і навичок, що є у людини, але вони забезпечують їх швидке надбання. Як і всі інші індивідуально-психологічні особливості, здібності не даються людині відразу, не є природною властивістю. Здібності кожної людини, її індивідуальні особливості є результатом її розвитку. Частинами 7, 8 ст.7 СК України передбачено, що кожна дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Приписами ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» закріплено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Навчання дитини у коледжі з метою отримання професії не може не вважатися розвитком її здібностей з огляду на положення Закону України «Про освіту», де в преамбулі зазначено, що освіта є основою інтелектуального, духовного, фізичного і культурного розвитку особистості, її успішної соціалізації, економічного добробуту, запорукою розвитку суспільства, об`єднаного спільними цінностями і культурою, та держави. Метою освіти є всебічний розвиток людини як особистості та найвищої цінності суспільства, її талантів, інтелектуальних, творчих і фізичних здібностей, формування цінностей і необхідних для успішної самореалізації компетентностей, виховання відповідальних громадян, які здатні до свідомого суспільного вибору та спрямування своєї діяльності на користь іншим людям і суспільству, збагачення на цій основі інтелектуального, економічного, творчого, культурного потенціалу Українського народу, підвищення освітнього рівня громадян задля забезпечення сталого розвитку України та її європейського вибору. З огляду на вказане вище, витрати, понесені позивачем по оплаті проживання неповнолітнього [PERSON] в гуртожитку під час навчання, пов`язані з необхідністю розвитку здібностей дитини, отримання ним освіти, і в розумінні ст.185 СК України є додатковими, тому суд відхиляє заперечення відповідача в даній частині. Суд також відхиляє доводи відповідача щодо неможливості нести тягар додаткових витрат на дітей через невеликі доходи та незадовільний стан здоров`я, з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідачем у 2019 році отримано дохід у вигляді орендної плати за землю в розмірі 6300 грн., заробітну плату в розмірі 50282,47 грн., також отримано орендну плату за оренду промислової площадки (а.с.136-140). На підтвердження стану здоров`я відповідачем надано копію довідки від 11.03.2020 року, відповідно до якої відповідач перебував на амбулаторному лікуванні з 27.02 по 11.03.2020 року. Суд враховує вказану довідку на підтвердження факту лікування відповідача, проте вказана довідка не містить інформації про наявність системних захворювань відповідача, необхідності постійного лікування та постійного вживання ліків. Крім того, відповідачем не надано жодного належного та допустимого доказу щодо понесення ним витрат на лікування та їх розміру, на підставі чого суд доходить висновку про недоведеність відповідачем вказаної обставини. Проаналізувавши майновий стан відповідача, стан здоров`я, наявність постійного заробітку, наявність у власності нерухомого майна, суд доходить висновку щодо можливості відповідача нести тягар половини додаткових витрат на дітей в розмірі 4174,59 грн. Також судом встановлено, що відповідачем 04.03.2020 року направлено грошові перекази у якості аліментів в розмірі 2000 грн. та 4000 грн., 08.04.2020 року та 21.05.2020 року в розмірі по 3000 грн. на адресу позивача (а.с.141,158). Однак ці перекази грошових коштів були здійснені відповідачем у 2020 році на рахунок позивача у якості аліментів, які, як встановлено в судовому засіданні, з 16.09.2019 року не стягуються в примусовому порядку, тому суд не враховує вказані суми при вирішенні даного спору. Щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних на суму заборгованості в зв`язку з простроченням оплати додаткових витрат, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з розміру додаткових витрат, присуджених до стягнення з відповідача. Так, відповідно до приписів ч.4 ст.196 СК України у разі прострочення оплати додаткових витрат на дитину з вини платника такий платник зобов`язаний на вимогу одержувача додаткових витрат сплатити суму заборгованості за додатковими витратами з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних із простроченої суми. Платник додаткових витрат вважається таким, що прострочив оплату, якщо він не виконав свій обов`язок щодо оплати додаткових витрат у строк, встановлений рішенням суду або за домовленістю між батьками, а в разі їх відсутності або у разі невстановлення такого строку - після спливу семи днів після пред`явлення відповідної вимоги одержувачем додаткових витрат, який фактично їх оплатив. Судом встановлено, що листами від 09.10.2017 року та 11.11.2017 року (а.с.60-63) позивач зверталася до відповідача щодо повернення частини коштів щодо витрат на лікування дітей, при цьому лист від 09.10.2017 року отримано відповідачем 11.10.2017 року, що підтверджується матеріалами справи. 21.10.2019 року позивач звернулася до відповідача щодо повернення частини коштів щодо витрат на утримання дітей, при цьому доказів отримання відповідачем вказаного листа позивачем до суду не надано, тому суд вважає, що вимога є пред`явленною до відповідача з моменту звернення до суду, тобто з 23.10.2019 року. Так, сума заборгованості відповідача по витратам на лікування станом на 09.10.2017 року складала 646,59 грн. 3% річних від суми простроченої заборгованості за період з 09.10.2017 року по 28.01.2021 року складає 64,26 грн., виходячи з наступного розрахунку: 646,59 грн. х 0,00822%/день х 1208 дн. = 64,26 грн. Сума заборгованості відповідача за оплату вартості проживання в гуртожитку станом на 23.10.2019 року складає 3528 грн. 3% річних від суми простроченої заборгованості за оплату вартості проживання в гуртожитку за період з 23.10.2019 року по 28.01.2021 року складає 134,56 грн., виходячи з наступного розрахунку: 3528 грн. х 0,00822%/дн. х 464 дн.= 134,56 грн. Таким чином, загальна сума 3% річних від простроченої заборгованості по оплаті додаткових витрат складає 198,82 грн., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Інфляційні втрати по витратам на лікування за період з 09.10.2017 року по 28.01.2021 року становлять 133,52 грн., виходячи з наступного розрахунку: 101.2% х 100.9,7% х 101.5% х 100.9%х101.1%100.8%х100%х100%х99.3%х100%х101.9%101.7%х101.4%х101%х100.5%х100.9%х101%х100.7%х99.5%х99.4%х99.7%х100.7%х100.7%х100.1%х100.2%х99.7%х100.8%х100.8%х100.3%х100.2%х99.4%х99.8%х100.5%х101%х101.3%=120.65%; 646,59 грн. х 120,65%= 780,11 грн.; 780,11 грн. - 646,59 грн. = 133.52 грн. Інфляційні втрати по витратам на проживання у гуртожитку за період з 23.10.2019 року по 28.01.2021 року становлять 146,76 грн., виходячи з наступного розрахунку: 100.1%х100.2%х99.7%х100.8%х100.8%х100.3%х100.2%х99.4%х99.8%х100.5%х101%х101.3%= 104.16%; 3528 грн. х 104.16%= 3674.76 грн.; 3674.76 грн. - 3528 грн. = 146.76 грн. Таким чином, сума інфляційних втрат, яка підлягає стягненню з відповідача, складає 280,28 грн. Відповідачем вимога щодо сплати додаткових витрат на дітей станом на час розгляду справи не виконана, на підставі чого суд доходить висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суми заборгованості за додатковими витратами в розмірі 4174,59 грн. з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних із простроченої суми. Позовні вимоги в іншій частині задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Так, позивачем на підтвердження позовних вимог надано копії дублікатів квитанцій та платіжних доручень АТ КБ «ПриватБанк» (а.с.68-97,177-193), зі змісту яких встановлено, що [PERSON] здійснює переведення грошових коштів одержувачу [PERSON] . Вказані документи не містять інформації щодо призначення платежів, тому суд доходить висновку, що вказані витрати, понесені позивачем, є звичайними витратами на утримання дитини і не є додатковими витратами в розумінні ст.185 СК України. Відповідно до положень частини 6 статті 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір відповідно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial