Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-11 00:00:00

25.04.2014р. [PERSON] звернулася до суду з позовом в якому вказала, що укладений між нею та відповідачем договір дарування 12/25 частин домоволодіння [ADDRESS] від 06.06.2011р. є договором застави, згідно якого вона зобов'язалася повернути гроші, які взяла в борг у відповідача та [PERSON] Просить визнати договір дарування недійсним. 03.07.2014р. [PERSON] звернувся до суду із зустрічною позовною заявою в якій вказав, що 06.06.2011р. між ним та [PERSON] був укладений договір дарування 12/25 частин домоволодіння [ADDRESS] від 06.06.2011р., який насправді був договором купівлі-продажу, що підтверджується розпискою, яку власноручно написала [PERSON] про отримання 13 720 доларів США, що за курсом НБУ на час укладення угоди складало 109485,00 грн. Просить визнати договір дарування удаваним та визнати дійсним договір купівлі-продажу. Також, просить поновити строк звернення до суду, оскільки про те, що [PERSON] оспорює, не визнає його право власності на спірний будинок, йому стало відомо у червні 2014р. У судовому засіданні позивачка підтримала заявлені вимоги та доповнила, що 06.06.2011р. у приватного нотаріусі [PERSON] вона підписала договір, але вважала, що це не договір дарування, а договір застави. Також, у судовому засіданні вона пояснила, що дійсно отримала від [PERSON] 60000 грн., про що написала розписку, але не ту, яку в судовому засіданні пред'явив представник відповідача. До 26.12.2012р. вона з дочкою проживала у спірному будинку. Просить визнати договір дарування недійсним. Представник позивача - адвокат [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, просив його задовольнити. У задоволені зустрічного позову просив відмовити. Представник відповідача - адвокат [PERSON] в судовому засіданні позов [PERSON] не визнала з підстав, викладених у зустрічній позовній заяві. Зустрічний позов просила задовольнити та поновити строк звернення до суду із зустрічним позовом. Свідок [PERSON] суду пояснила, що проживала у спірному будинку з матір'ю - [PERSON] з 2009р. по 26.12.2012р. Зі слів матері їй відомо, що мати взяла в борг гроші та підписала договір дарування на незнайомого чоловіка. Свідок [PERSON] суду пояснила, що неодноразово бувала у будинку [ADDRESS], де проживала [PERSON] Останній раз у будинку була восени 2012р. Вислухавши [PERSON] та її представника, представника [PERSON], допитавши свідків, дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов [PERSON] задоволенню не підлягає, а зустрічний позов [PERSON] підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 06.06.2011 р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування 12/25 частин будинку [ADDRESS] посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий номер 2588 /а.с.67/. Згідно розписки від 06.06.2011р. [PERSON] отримала 13720,00 доларів США, що за курсом НБУ на час укладення угоди складало 109485,00 грн., за подарований [PERSON] будинок [ADDRESS] /а.с.129/. На підставі ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. При цьому за ч. 2 ст. 717 ЦК України зазначено про те, що договір, який встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином (ст. 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Згідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. На підставі ч. ч. 1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Оскільки відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом договору є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню за вказаним спором є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування від 06 червня 2011 року та з'ясування питання про те, чи не укладено цей договір з метою приховання договору купівлі-продажу. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 14 листопада 2012 року за наслідком розгляду справи № 6-133цс12. Згідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч. 1 ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. За ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу житлового будинку укладається в письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно до п. 3 Листа Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 вересня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів із зобов'язань, що виникають із договорів та інших правочинів» зазначено, що істотними умовами договору купівлі-продажу є умови про предмет та ціну. Ціна товару - це грошова сума, яка підлягає сплаті покупцем за одержану від продавця річ. За загальним правилом (ч. 1 ст. 692 ЦК України) оплата товару за договором купівлі-продажу здійснюється після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Однак сторони можуть відійти від цього положення, застосувавши розстрочення платежу (ч. 2 ст. 692 ЦК України). Укладення такого договору між фізичними особами, наприклад, при купівлі-продажу житлового будинку, законом не заборонено. У випадку, якщо договором купівлі-продажу передбачена оплата товару через певний час після його передачі покупцю, покупець повинен провести оплату в строк, передбачений договором. Якщо покупець не виконує свого обов'язку щодо оплати переданого йому товару в установлений договором купівлі-продажу строк, продавець набуває право вимоги такої оплати (ч. 3 ст. 692 ЦК України), або розірвання договору з підстав, передбачених ст. 651 ЦК України. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 6 червня 2012 року № 6-46цс12. У судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] отримала від [PERSON] 13720,00 доларів США, що за курсом НБУ на час укладення угоди складало 109485,00 грн., за подарований 06.06.2011р. [PERSON] будинок [ADDRESS] /а.с.129/. Таким чином, суд дійшов переконання, що на момент укладення договору дарування 06.06.2011 року дійсна воля сторін угоди не була направлена на укладення договору дарування, а була спрямована на приховання дійної угоди, тобто договору купівлі-продажу 12/25 частин домоволодіння [ADDRESS]. За відсутності такої істотної умови договору дарування від 06 червня 2011 року, передбаченої ст. 717 ЦК України, як безоплатність передання майна у власність обдарованої особи, суд вважає, що договір дарування необхідно визнати удаваним, оскільки його було вчинено сторонами фактично для приховання договору купівлі-продажу нерухомого майна. Так сторони по справі фактично діяли при укладенні договору дарування від 06.06.2011 року для приховання договору купівлі-продажу, оскільки за розпискою від 06.06.2011 року [PERSON] отримала від [PERSON] вартість майна на яке він набував право власності. При цьому суд не бере до уваги пояснення [PERSON] про те, що вона не писала розписку від 06.06.2011р., оскільки згідно висновку почеркознавчої експертизи № 1065 від 31.12.2014р., яка була проведена за клопотанням [PERSON], рукописний текст розписки від 06.06.2011р. (крім запису «[PERSON] [NUMBER] Жовтневий РО м. Мариуполь 06.08.2003г.») виконаний [PERSON], а також її підпис /а.с.143-146/. На підставі переліченого відносини між сторонами необхідно вирішувати за правилами, передбаченими для договорів купівлі-продажу. Оскільки істотними умовами договору купівлі-продажу є умови про предмет та ціну, які були визначені сторонами, які зазначили, що відбудеться відчуження 12/25 частин будинку [ADDRESS] за 13720,00 доларів США, то суд вважає, що усі істотні умови договору купівлі-продажу в такому випадку були сторонами дотримані. При цьому суд не може погодитись із доводами позивачки, що вказаний договір є недійним, оскільки фактично він був укладений у письмовій формі та нотаріально посвідчений через удаваний договір дарування, або що він був укладений під впливом тяжкої обставини, оскільки ніяких об'єктивних доказів на підтвердження останнього суду не надано. Суд зазначає, що способом захисту у такому разі для позивачки може бути вимога про розірвання такого договору. Позовні вимоги [PERSON] про визнання договору дарування недійсним задоволенню не підлягають з урахуванням вищевикладеного. Таким чином, суд розглядом справи встановив, що між сторонами насправді було вчинено договір купівлі-продажу 12/25 частин будинку [ADDRESS], та з огляду на встановлені обставини суд дійшов висновку, що підстави для визнання його недійсним відсутні. Судом встановлено, що [PERSON] дізнався про оспорювання його права власності у 2014р., коли [PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом, тому, відповідно до ст. 267 ЦК України суд визнає поважною причину пропущення позовної давності.

Outcome: approved