Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-08 00:00:00

25 січня 2019 року позивач [PERSON] звернулася до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] , третя особа: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою та виселення. Свої позовні вимоги позивачі обґрунтувала тим, що вона є власником 53/100 частин квартири [ADDRESS] , відповідно до договору дарування частини квартири від 27.07.2010 року, що зареєстрований в реєстрі за №375 нотаріусом Якушевою Г.С . Оскільки квартира є комунальною їй належить житлова кімната площею 21,4 кв.м, у загальному користуванні - коридор, кухня, туалет, ванна та кладова. Окрім неї у квартирі прописаний відповідач [PERSON] - колишній чоловік її матері, якого вона зареєструвала у квартирі в 2013 році. Відповідач часто влаштовував скандали і тому мати вимушена була виїхати з квартири. Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 26.09.2018 року шлюб між її матір`ю та відповідачем [PERSON] було розірвано. Починаючи з 2013 року її мати постійно вела розмови з відповідачем, щодо припинення чинення перешкод в здійсненні її права власності та виселення, але все марно. Позивач не має можливості користуватися своїм правом власності, оскільки її 53/100 частини це одна житлова кімната, та вона не має бажання проживати з відповідачем. Відповідач не платить комунальні послуги і вона змушена робити це за нього, крім того через його реєстрацію в квартирі не має змоги отримати субсидію. Просила суд ухвалити рішення, яким, визнати [PERSON] таким, що втратив право користування на 53/100 частин квартири [ADDRESS] та виселити його з 53/100 частин квартири. 06.02.2019 року ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська провадження по справі було відкрито та призначено до розгляду в підготовчому засіданні в порядку загального позовного провадження. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити на підставі обставин, викладених у позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог та пояснила, що відповідач проживає в квартирі на законних підставах, сплачує рахунки за комунальними платежами, іншого житла не має, а тому просила відмовити у задоволенні позову. Представник третьої особи - Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином, надіслав на адресу суду заяву в якій просив провести розгляд справи за його відсутності, прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з наступних підстав. В судовому засіданні було встановлено, що відповідно до договору дарування від 27.07.2010 року, позивач є власником 53/100 частин квартири [ADDRESS] (а.с.8). Відповідач [PERSON] є колишнім чоловіком матері позивача - [PERSON] , рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 26.09.2018 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 9). Відповідач проживає та зареєстрований у спірній квартирі з 2013 року (а.с. 7, 10). Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона є матір`ю позивача, відповідач є її колишнім чоловіком. За проханням відповідача зареєструвати його у спірній квартирі, вона зареєструвала його там та надала йому ключі. На теперішній час відповідач не бажає виселятися із квартири позивача. Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи на інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Так, обґрунтовуючи свої вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування спірною квартирою, позивач посилаючись на положення статті 391 ЦК України, зазначає, що вона не має можливості вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю через реєстрацію в ній відповідача, крім того, він чинить перешкоди у здійсненні права власності. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Разом з тим, позивачем не заявлено вимог про усунення їй перешкод у користуванні спірної квартири шляхом виселення відповідача, а заявлена вимога про визнання відповідача таким, що втратив право користування спірною квартирою, не має будь-якого правового обґрунтування у позовній заяві. Згідно ст.263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, враховуючи встановлений статтею 13 ЦПК України принцип диспозитивності цивільного судочинства суд, не маючи права вийти за межі заявлених позовних вимог, приходить до висновку, що позивачем обрано невірний спосіб захисту своїх цивільних прав, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed