Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-29 00:00:00

24 квітня 2020 року позивач [PERSON] звернувся з позовом до приватного акціонерного товариства «Суха Балка» (далі - ПрАТ «Суха Балка»), про відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що він працював з 12.03.1991 по 21.05.1992 року підземним кріпильником на РУ ім. XX партз`їзду , з 22.08.1994-30.03.2010 року підземним кріпильником на ШБУ ВАТ «Суха Балка», з 02.04.2010 року по 31.10.2014 року підземним кріпильником на ТОВ «Криворіжшахтобуд», з 01.11.2014 по 03.01.2019року підземним кріпильником на ШБУ ПрАТ «Євраз Суха Балка » у шкідливих умовах праці 25 років 6 місяців. 29 січня 2020 року рішенням ЛЕК Українського науково-дослідного інституту промислової медицини йому було встановлене професійне захворювання - радикулопатія попереково-крижова та шийна білатеральна з вираженими статико-динамічними п: рушеннями, стійким больовим та периферичним нейросудинним синдромами, нейродистрофією у вигляді двобічного плечолопаткового періартрозу (ПФ першого-другого от деформуючого остеоартрозу у поєднанні з пері артрозом ліктьових (ПФ другого ст..) і тлінних суглобів(ПФ другого ст..). Хронічне обструктивне захворювання легень першої стадії. (пиловий бронхіт першої стадії, емфізема легень першої стадії) група «В». ЛН першого-другого ступеню. По факту професійного захворювання було проведене розслідування, про що був складений акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 18 лютого 2020 року. За висновком МСЕК від 20 квітня 2020 року йому було встановлено сукупний відсоток втрати професійної працездатності в розмірі 55% , у тому числі первинно 15% втрати професійної працездатності за захворюванням - ХОЗЛ, 40% первинно втрати професійної працездатності за захворюванням - радикулопатія шийна та попереково-крижова з повторним переоглядом 01 березня 2021 року. Крім того, за висновком МСЕК від 20.04.2020 року йому встановлена 3 група інвалідності до 01 квітня 2021 року. Згідно рекомендацій МСЕК він потребую медикаментозного та санаторно-курортного лікування та забезпечення виробами медичного призначення. Йому протипоказана важка фізична праця, вимушена поза, тривала хода, переохолодження , праця в умовах виробничого пилу. Вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, він втратив своє здоров`я, чим йому завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що він відчуває стійкий біль у шийному та попереково-крижовому відділах хребта, який іррадіює в плечовий пояс та нижні кінцівки, більше в ліву,оніміння в них, судоми в литкових м`язах та м`язах передпліч,частіше в нічний час та після фізичних навантажень, біль та обмеження рухів в плечових, ліктьових та колінних суглобах, утруднення при рухах, задишку при помірному фізичному навантаженні, загальну слабкість, швидку втомлюваність, сухий кашель. Такий стан не дає йому можливості спокійно спати по ночам, займатись фізичною роботою. Розмір завданої моральної шкоди позивач оцінює в 236150,00 грн., які просить суд стягнути з відповідача. 28 квітня 2020 року судом постановлена ухвала про відкриття провадження та призначення розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі доказами. Відповідач скористався правом надання суду відзиву на позовну заяву та 28 травня 2020 року надав його до суду. Згідно поданого відзиву, відповідач не погоджується в повній мірі з пред`явленими позовними вимогами вважаючи, що [PERSON] був обізнаний про умови праці на підприємстві та про неможливість роботодавця в повній мірі забезпечити безпечні умови праці з огляду на специфіку виробництва, а відтак працівник самостійно виявив бажання працювати в умовах шкідливих виробничих факторів. Також відповідач вважає, що профзахворювання [PERSON] не свідчить про наявність спричинення моральної шкоди, оскільки вказане захворювання не призвело до тяжких наслідків, які повністю змінюють життя потерпілого та тягнуть значні немайнові втрати. Окрім цього, на думку відповідача, заявлений розмір моральної шкоди не відповідає вимогам розумності та справедливості. Позивач скористався правом надання відповіді на відзив та 14 липня 2020 надав його до суду. Просив задовольнити його позов в повному обсязі. Суд, відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, вважає можливим ухвалити рішення у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін на підставі наявних у справі доказів. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] в період з 12.03.1991 по 21.05.1992 року підземним кріпильником на РУ ім. XX партз`їзду , з 22.08.1994-30.03.2010 року підземним кріпильником на ШБУ ВАТ «Суха Балка», з 02.04.2010 року по 31.10.2014 року підземним кріпильником на ТОВ «Криворіжшахтобуд», з 01.11.2014 по 03.01.2019року підземним кріпильником на ШБУ ПрАТ «Євраз Суха Балка». 29.01.2020 року Українським НДІ промислової медицині встановлений зв`язок захворювання [PERSON] з умовами його праці та зроблений висновок про професійний характер захворюваннярадикулопатія попереково-крижова та шийна білатеральна з вираженими статико-динамічними п: рушеннями, стійким больовим та периферичним нейросудинним синдромами, нейродистрофією у вигляді двобічного плечолопаткового періартрозу (ПФ першого-другого от деформуючого остеоартрозу у поєднанні з пері артрозом ліктьових (ПФ другого ст..) і тлінних суглобів(ПФ другого ст..). Хронічне обструктивне захворювання легень першої стадії. (пиловий бронхіт першої стадії, емфізема легень першої стадії) група «В». ЛН першого-другого ступеню. 19 лютого 2020 року на підприємстві ПрАТ «Суха Балка» проведено розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання [PERSON] , про що складено Акт розслідування хронічного професійного захворювання за формою П-4, затверджений т.в.о.начальника головного управління Держпраці у Дніпропетровській області В.Є.Катченко. В п. 17 вказаного акту зазначено, що професійне захворювання [PERSON] виникло за обставин праці останнього в шахтобудівельному управлінні підземним кріпильником, виконував весь комплекс робіт з кріплення підземних гірничих виробок та вилучення кріплення, з монтажу,демонтажу механічної частини гірничошахтного устаткування та механізмів. В підземних умовах шахти не завжди була можливість використовувати засоби малої механізації для переміщення вантажів з причин технологічного обмеження робочого простору перешкоджаючого їх застосуванню, внаслідок чого умови праці характеризувалися фізичними перенавантаженнями. Також внаслідок недосконалості технології підземного видобутку руди, мавших місце порушень в роботі систем вентиляції, пилоподавлення та режимів експлуатації гірничопрохідницького устаткування підпадав під вплив підвищених концентрацій аерозолю переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони. В п. 18 вказаного акту зазначено, що причиною виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) є важкість праці: маса вантажу, що підіймається та переміщується вручну становила 40 кг. при нормі до 30 кг., робоча поза - не зручна 34,8% тривалості зміни при гранично допустимій до 25%; пил переважно фіброгенної дії: концентрація пилу з вмістом вільного діоксиду кремнію від 10% до 70% в повітрі робочої зони перевищує ГДК в 2,5 рази. Відповідно до довідки МСЕК Серії 12 ААА № 078917 від 20.04.2020 позивачу [PERSON] первинно встановлено 55% втрати професійної працездатності (40% - радикулопатія, 15% - ХОЗЛ) з переоглядом 01.03.2021 та встановлено третю г рупу інвалідності. Відповідно до рекомендацій МСЕК позивач потребує забезпечення лікарськими засобами, виробами медичного призначення та санаторно-курортне лікування. Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Згідно частин 1,3 ст. 13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 08.10.2008 року № 20-рп/2008 також роз`яснив про право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). У зв`язку з тим, що відповідно до положень ст. 237-1 КЗпП України відшкодувати працівнику моральну шкоду у випадку, передбаченому даною статтею, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, втрата працездатності позивача настала внаслідок професійного захворювання, пов`язаного з виробництвом, і моральну шкоду йому заподіяно ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням трудових обов`язків, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці, суд дійшов висновку про відшкодування на користь позивача моральної шкоди з відповідача. У відповідності зі ст.ст. 23, 1167 ЦК України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві або внаслідок профзахворювання складається, зокрема, у фізичному болі, душевних стражданнях, які він поніс у зв`язку з ушкодженням здоров`я внаслідок отримання ним професійного захворювання. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Суд відхиляє заперечення відповідача в частині доводів про те, що позивач не навів доказів завдання йому моральної шкоди, оскільки такі доводи не ґрунтуються на законі та спростовуються вищенаведеними висновками суду. Доводи відповідача щодо відсутності факту встановлення наявності доказу вини відповідача суд не приймає до уваги, оскільки у судовому засіданні встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу. З урахуванням викладеного, доводи відповідача про те, що позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення йому моральної шкоди у зв`язку з втратою працездатності, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності йому спричинена моральна шкода. Вирішуючи питання про розмір відшкодування позивачеві моральної шкоди, суд враховує глибину фізичних та моральних страждань позивача, ступінь втрати ним професійної працездатності в розмірі 55% та встановлення третьої групи інвалідності, потребу в проходженні курсів лікування у медичних закладах, а також період праці на підприємстві відповідача в шкідливих умовах праці 25 років 6 місяці, тому виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку, що заявлений позивачем розмір моральної шкоди дещо завищений, а тому визначає розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача, у вигляді одноразового відшкодування в сумі 80 000,00 грн. З огляду на те, що позовні вимоги задоволено частково, враховуючи норми ст. 141 ЦПК України, суд приходить до висновку, що з відповідача підлягають стягненню судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору на користь держави в сумі 840,80 грн.

Outcome: partial