Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-14 00:00:00

25.04.2019 року до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення 3 % річних та інфляційних витрат за невиконання рішення суду, в прохальній частині якої позивачка просила суд винести рішення, на підставі якого: - стягнути з [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , на користь [PERSON] 3 % річних у розмірі 7147 (сім тисяч сто сорок сім) грн. 65 коп., а також інфляційні витрати у розмірі 33416 (тридцять три тисячі чотириста шістнадцять) грн. 74 коп. Свої позовні вимоги позивачка в мотивувальній частині позовної заяви обгрунтовує наступними обставинами та нормами права: Заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24.09.2010 у справі № 2-11730 було частково задоволено її позовні вимоги до [PERSON] та стягнуто з останнього 80000,00грн. моральної (немайнової) шкоди, заподіяної злочином, передбаченим ч. 3 ст. 286 Кримінального кодексу України, в результаті якого загинув її син. На виконання вищевказаного судового рішення Білоцерківським міськрайонним судом Київської області видано виконавчий лист № 2-11730/10 від 18.10.2010 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 80000,00 грн. Постановою державного виконавця Білоцерківського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Шульги М.Ю. від 14.03.2019 відкрито виконавче провадження № 58607940 на виконання вищезазначеного судового рішення. Станом на дану подання даного позову, заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24.09.2010 у справі № 2-11730 про стягнення з [PERSON] на її користь 80000,00 грн. моральної (немайнової) шкоди, не виконано боржником. Відповідно до відміток про виконання рішення суду, що містяться у виконавчому листі № 2-11730/10, виданому Білоцерківським міськрайонним судом Київської області 18.10.2010. за виконавчим листом на її користь було стягнуто 436,34грн. Таким чином, станом на дату подання даного позову, [PERSON] має невиконане грошове зобов`язання щодо сплати на її користь грошових коштів у розмірі 79563.66 грн. Відповідно до ст. 625 Цивільного процесуального кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим. За змістом статей 524, 533-535 і 625 Цивільного кодексу України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Стаття 625 Цивільного кодексу України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 Цивільного кодексу України. Відтак, приписи розділу І книги 5 Цивільного кодексу України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 Цивільного кодексу України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 Цивільного кодексу України). Отже, у статті 625 Цивільного кодексу України, визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті Поширюються на всі види грошових зобов`язань. якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює. зокрема, окремі види зобов`язань. Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.201 8 у справі № 686/21962/15-ц, яка ухвалена у зв`язку з необхідністю відступити від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у раніше ухвалених Верховним Судом України: -Постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (ст. 625 Цивільного кодексу України); - Постанові від 2 березня 2016 року у справі № 6-2491 цс 15, який полягав у тому, що дія статті 625 Цивільного кодексу України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 Цивільного кодексу України не дає підстав для застосування положень статті 625 Цивільного кодексу України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин. У постанові від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц Велика Палата Верховного Суду погодилась також і з висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 1 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14, згідно з яким відшкодування заподіяної злочином майнової та моральної шкоди є грошовим зобов`язанням. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 Цивільного кодексу України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 1 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі. Відповідно до ч. 4 ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином, вищевикладені правові позиції Верховного Суду є обов`язковими для суду при розгляді даної справи. Відповідно до ст. 129 - 1 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання. Відповідач має грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджує заочне рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24.09.2010 у справі № 2-11730, яке набрало законної сили 15 жовтня 2010 року, про стягнення з відповідача на користь позивача 80 000,00 грн відшкодування моральної шкоди. З огляду на те, що відповідач порушив вказане грошове зобов`язання, у неї виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України. Враховуючи строк позовної давності, вона має право вимагати стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат за невиконання його грошового зобов`язання не більше як за три роки, що передують дню звернення до суду. Таким чином, [PERSON] зобов`язаний сплатити їй три відсотки річних від простроченої суми грошового зобов`язання, що становить 7 147,65 грн., а також інфляційні втрати у розмірі 33 416,74 грн., які визначені виходячи з наступного: Розрахунок 3% річних: - 3 % річних розраховуються за формулою, - (Сума 3% річних) = (Сума боргу) х (Процентна ставка) / 100 / 365 днів х (Кількість днів). Отже, дата початку заборгованості, - 15.04.2016 року. Дата закінчення нарахування - 12.04.2019 року. Кількість днів прострочення, - 1093. Сума боргу на початок нарахування, - 79563 грн. 66 коп. Відстокова ставка - 3. Отже, сума 3 % річних становить 7147 грн. 65 коп. Розрахунок інфляційних втрат: - Інфляційні втрати розрпаховуються за формулою, - (Інфляційні втрати) = (Сума боргу) х (Індекс інфляції) /100% - (Сума боргу). Індекс інфляції - добуток місячних індексів за відповідний період. Отже: Місяці прострочення, - квітень 2016 року, - лютий 2019 року. Сукупний індекс інфляції, - 142. Сума боргу, - 79563 грн. 66 коп. Сума боргу з урахуванням інфляції, - 112980 грн. 40 коп. Збитки від інфляції становлять всього 33416 грн. 74 коп. 25.04.2020 року автоматизованою системою документообігу суду на підставі п. 15.4) Перехідних Положень ЦПК України для розгляду даної справи по суті була визначена суддя Білоцерківського міськрайонного суду Бондаренко О.В. 17.05.2019 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області винесено ухвалу, на підставі якої: - справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення 3 % річних та інфляційних витрат за невиконання рішення суду, - передати за підсудністю для розгляду до Кагарлицького районного суду Київської області (09201, Київська область, м. Кагарлик, вул. Володимира Великого, 3). 09.07.2020 року дана справа надійшла на адресу Кагарлицького районного суду Київської області. 09.07.2020 року автоматизованою системою документообігу суду на підставі п. 15.4) Перехідних Положень ЦПК України для розгляду даної справи по суті був визначений суддя Кагарлицького районного суду Київської області Закаблук О.В. 16.10.2019 року Кагарлицьким районним судом на підставі ст.ст. 175, 177, 185, 187, 258, 260 ЦПК України винесено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначено справу до слухання в загальному позовному порядку, призначено підготовче судове засідання на 14 год. 00 хв. 13.11.2019 року. 13.11.2019 року проведення підготовчого судового засідання відкладено на 15 год. 00 хв. 18.12.2019 року в зв`язку з неявкою сторін. 18.12.2019 року справу знято з розгляду в зв`язку з перебуванням судді у відпустці, призначено наступне судове засідання на 11 год. 00 хв. 11.02.2020 року. 11.02.2020 року проведення судового засідання відкладено на 12 год. 00 хв. 27.02.2020 року в зв`язку з неявкою відповідача. 27.02.2020 року судом проведено підготовче судове засідання, по результатах якого судом на підставі п. 3 ч. 2 ст. 200 ЦПК України винесено ухвалу про закриття підготовчого судового провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 10 год. 00 хв. 15.10.2020 року. Підготовче судове засідання проведено без участі позивача [PERSON] , та її представника, так як представником позивача надіслано на адресу Кагарлицького районного суду Київської області письмову заяву - клопотання, в якій він просить суд слухати справу без його участі та участі позивачки, позов підтримує в повному обсязі, в разі неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, - не заперечує проти винесення заочного рішення. Підготовче судове засідання було проведено судом без участі відповідача [PERSON] , так як відповідач повідомлявся судом належним чином про день, час та місце слухання справи (шляхом надіслання поштового повідомлення, поміщення оголошення на офіційний веб - сайт суду), проте, не надіслав на адресу суду відзив на позовну заяву, не надіслав письмових заяв про відкладення слухання справи чи про слухання справи у його відсутність, відповідно, неявку відповідача в підготовче судове засідання судом визнано неповажною, та такою, яка не перешкоджає проведенню підготовчого судового засідання. В судове засідання, яке відбулося 15.10.2020 року, позивачка [PERSON] та її представник, - адвокат Капустін В.В. не з`явилися, проте, представником позивача надіслано на адресу Кагарлицького районного суду Київської області письмову заяву - клопотання, в якій він просить суд слухати справу без його участі та участі позивачки, позов підтримує в повному обсязі, в разі неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, - не заперечує проти винесення заочного рішення. В судове засідання, яке відбулося 15.10.2020 року, відповідач [PERSON] не з`явився, хоча повідомлявся судом належним чином про день, час та місце слухання справи, не надіслав на адресу Кагарлицького районного суду письмової заяви про відкладення слухання справи, чи про слухання справи у його відсутність, відповідно, - судом визнано неповажною неявка відповідача в судове засідання. Вивчивши матеріали справи, суд вважає на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України розглянути справу без участі осіб, які беруть участь у справі та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу та ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів, та позовні вимоги задовольнити, шляхом винесення заочного рішення, обґрунтовуючи своє рішення наступним. Що стосується винесення заочного рішення, то, відповідно, враховуючи вищевикладені обставини судом винесено ухвалу про проведення заочного розгляду справи на підставі Глави 11 ЦПК - «Заочний розгляд справи». Згідно ст. 280 ЦПК України, - умови заочного розгляду справи: 1 Суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: - відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового за\-сідання; - відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без пові\-домлення причин; - відповідач не подав відзив; - позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. У разі зміни позивачем предмета або підстави позову, зміни розміру позов\-них вимог суд відкладає судовий розгляд для повідомлення про це відповідача. Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, з письмової заяви представника позивача, сторона позивача не заперечувала проти заочного розгляду справи, та, відповідно, винесення заочного рішення. Відповідач [PERSON] повідомлявся судом належним чином про день, час та місце слухання справи, проте, в судове засідання не з`явився чотири рази поспіль. Відповідач не по відомив про причини своєї неявки, не подав відзив на позовну заяву, відповідно, його неявку в судове засідання суд визнає як таку, яка є неповажною. Згідно ст. 281 ЦПК України, - порядок заочного розгляду справи: 1. Про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу. 2. Розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією гла\-вою. Згідно ст. 282 ЦПК України, - форма і зміст заочного рішення: 1. За формою і змістом заочне рішення повинно відповідати вимогам, встанов\-леним статтями 263 і 265 цього Кодексу, і, крім цього, у ньому має бути зазначено строк і порядок подання заяви про його перегляд. Згідно ст. 283 ЦПК України, - повідомлення про заочне рішення: 1. Відповідачам, які не з`явилися в судове засідання, направляється копія заоч\-ного рішення в порядку, передбаченому статтею 272 цього Кодексу. Згідно ч. 5 ст. 272 ЦПК України, вручення судового рішення: - учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складання у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення - якщо така адреса відсутня. Підсудність. Згідно ч. 1 ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом. В даному випадку позов поданий про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, тому підлягають застосуванню положення за ч. 1 ст. 27 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», місце перебування це - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік, а місце проживання, це - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає постійно або тимчасово. Відповідно до п.п. 7, 9 Постанови КМУ від 02.03.2016 року № 207 «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру», - реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі коли особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції. Відомості про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання вносяться до паспорта громадянина України, тимчасового посвідчення громадянина України, посвідки на постійне проживання, посвідки на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист (далі - документа, до яких вносяться відомості про місце проживання), а відомості про реєстрацію місця перебування - до довідки про звернення за захистом в Україні (документ, до якого вносяться відомості про місце перебування) шляхом проставлення в них відповідного штампа реєстрації місця проживання/перебування особи за формою згідно з додатком 1. Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, - з довідки, яка видана 11.05.2019 року відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області, відповідач по справі, - [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Проте, в матеріалах справи міститься поштове повідомлення, що за вищевказаною адресою відповідач не проживає, що тягне за собою застосування ч. 9 ст. 28 ЦПК України. Так, згідно ч. 9 ст. 28 ЦПК України позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред`являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи). Відповідно, відоме останнє місце реєстрації відповідача є місто Кагарлик, а тому дана справа підсудна Кагарлицькому районному суду Київської області, як суду першої інстанції загальної юрисдикції на підставі ч. 9 ст. 28 ЦПК України. Фактичні обставини справи, встановлені в судовому засіданні, та застосування до них норм матеріального та процесуального права. Позивачкою по даній справі є фізична особа, - [PERSON] , [INFO] , уродженка село Томилівка Білоцерківського району Київської області, громадянка України, паспорт громадянки України серії [NUMBER] , виданий 14 листопада 1997 року Білоцерківським РВ ГУ МВС України в Київській області, ідентифікаційний номер [NUMBER] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Відповідачем по даній справі є фізична особа, - [PERSON] , [INFO] , громадянин України, РНОКПП [NUMBER] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Спір між сторонами виник за наступних обставин. Заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24.09.2010 у справі № 2-11730 було частково задоволено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] та стягнуто з останнього 80000,00 грн. моральної (немайнової) шкоди, заподіяної злочином, передбаченим ч. 3 ст. 286 Кримінального кодексу України, в результаті якого загинув її син. На виконання вищевказаного судового рішення Білоцерківським міськрайонним судом Київської області видано виконавчий лист № 2-11730/10 від 18.10.2010 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 80000,00 грн. Постановою державного виконавця Білоцерківського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Шульги М.Ю. від 14.03.2019 відкрито виконавче провадження № 58607940 на виконання вищезазначеного судового рішення. Станом на дану подання даного позову, заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24.09.2010 у справі № 2-11730 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 80000,00 грн. моральної (немайнової) шкоди, боржником не виконано. Відповідно до відміток про виконання рішення суду, що містяться у виконавчому листі № 2-11730/10, виданому Білоцерківським міськрайонним судом Київської області 18.10.2010. за виконавчим листом на користь [PERSON] було стягнуто 436,34грн. Таким чином, станом на дату подання даного позову, [PERSON] має невиконане грошове зобов`язання щодо сплати на її користь грошових коштів у розмірі 79563.66 грн. Застосування до даного спору норм матеріального та процесуального права. Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим. За змістом статей 524, 533-535 і 625 Цивільного кодексу України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Стаття 625 Цивільного кодексу України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 Цивільного кодексу України. Відтак, приписи розділу І книги 5 Цивільного кодексу України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 Цивільного кодексу України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 Цивільного кодексу України). Отже, у статті 625 Цивільного кодексу України, визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті Поширюються на всі види грошових зобов`язань. якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює. зокрема, окремі види зобов`язань. Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.201 8 у справі № 686/21962/15-ц, яка ухвалена у зв`язку з необхідністю відступити від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у раніше ухвалених Верховним Судом України: -Постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (ст. 625 Цивільного кодексу України); - Постанові від 2 березня 2016 року у справі № 6-2491 цс 15, який полягав у тому, що дія статті 625 Цивільного кодексу України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 Цивільного кодексу України не дає підстав для застосування положень статті 625 Цивільного кодексу України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин. У постанові від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц Велика Палата Верховного Суду погодилась також і з висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 1 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14, згідно з яким відшкодування заподіяної злочином майнової та моральної шкоди є грошовим зобов`язанням. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 Цивільного кодексу України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 1 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі. Відповідно до ч. 4 ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином, вищевикладені правові позиції Верховного Суду є обов`язковими для суду при розгляді даної справи. Відповідно до ст. 129 - 1 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання. Відповідач має грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджує заочне рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24.09.2010 у справі № 2-11730, яке набрало законної сили 15 жовтня 2010 року, про стягнення з відповідача на користь позивача 80 000,00 грн відшкодування моральної шкоди. З огляду на те, що відповідач порушив вказане грошове зобов`язання, у позивачки [PERSON] виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України. Враховуючи строк позовної давності, позивач [PERSON] має право вимагати стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат за невиконання його грошового зобов`язання не більше як за три роки, що передують дню звернення до суду. Таким чином, [PERSON] зобов`язаний сплатити позивачці [PERSON] три відсотки річних від простроченої суми грошового зобов`язання, що становить 7 147,65 грн., а також інфляційні втрати у розмірі 33 416,74 грн., які визначені виходячи з наступного: Розрахунок 3% річних: - 3 % річних розраховуються за формулою, - (Сума 3% річних) = (Сума боргу) х (Процентна ставка) / 100 / 365 днів х (Кількість днів). Отже, дата початку заборгованості, - 15.04.2016 року. Дата закінчення нарахування - 12.04.2019 року. Кількість днів прострочення, - 1093. Сума боргу на початок нарахування, - 79563 грн. 66 коп. Відстокова ставка - 3. Отже, сума 3 % річних становить 7147 грн. 65 коп. Розрахунок інфляційних втрат: - Інфляційні втрати розрпаховуються за формулою, - (Інфляційні втрати) = (Сума боргу) х (Індекс інфляції) /100% - (Сума боргу). Індекс інфляції - добуток місячних індексів за відповідний період. Отже: Місяці прострочення, - квітень 2016 року, - лютий 2019 року. Сукупний індекс інфляції, - 142. Сума боргу, - 79563 грн. 66 коп. Сума боргу з урахуванням інфляції, - 112980 грн. 40 коп. Збитки від інфляції становлять всього 33416 грн. 74 коп. Судові витрати. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову, - на відповідача. В матеріалах справи містяться: - квитанція № 50 від 10 квітня 2019 року, яка засвідчує той факт, що позивачем [PERSON] при подачі позовної заяви сплачено 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп. судового збору, що є підтвердженою сумою судових витрат позивачки, які необхідно стягнути з відповідача на користь позивачки на підставі п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України. Відповідно, суд з урахуванням вищевикладеного та вимог ст. 264 ЦПК України приходить до наступного висновку: - обставини, якими обґрунтовувала позовну заяву позивачка [PERSON] , - мали місце; - із встановлених обставин випливають відносини внаслідок невиконання зобов`язань; - до встановлених правовідносин підлягають до застосування, зокрема, наступні норми права, - ст. 129 - 1 Конституції України, постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17, ч. 2 ст. 11, ч.ч. 1, 2 ст. 509, ст.ст. 524, 533-535, 625 ЦК України, ч. 9 ст. 28, ст.ст. 133, 141, п. 2 ч. 1 ст. 258, 259, 263 - 265, 268 ЦПК України; - зважаючи на встановлені фактичні обставини справи, позов підлягає до задоволення в повному обсязі; - судові витрати слід стягнути з відповідача на користь позивачки; - підстав до допущення судового рішення до негайного виконання на підставі положень ст. 367 ЦПК України, - судом не вбачаються; - заходи забезпечення позову в даному цивільному провадженні не застосовувалися. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved