Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-02 00:00:00

26.04.2016 року [PERSON] звернулася до Овідіопольського районного суду Одеської області з зазначеним вище позовом, який в подальшому уточнила, в обґрунтування якого зазначила, що з 19.12.1997 року вона з відповідачем [PERSON] веде спільне господарство та проживає однією сім'єю без реєстрації шлюбу, також у них є спільна донька [PERSON] [INFO]. У 2009 році за спільні кошти придбано у власність квартиру № 15, що знаходиться за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт. Великодолинське, вулиця Новоселів, будинок 5. Як стверджує позивач, вона разом з [PERSON] та донькою спільно проживали з моменту купівлі та по час. У грудні 2013 року позивачка посварилася з [PERSON] і знялася з донькою з реєстрації, але у подальшому примирилися та продовжили спільно проживати. В квітні 2016 року їй стало відомо від [PERSON], що 31.12.2013 року він уклав з відповідачем [PERSON] договір позики грошей, іпотечний договір та договір про задоволення вимог іпотекодержателя, а 22.03.2016 року квартира була продана [PERSON] Позивач зазначила, що вищезазначена квартира, яка виступає предметом іпотеки за іпотечним договором від 31.12.2013 року, є спільною сумісною власністю, згоду на передачу спірної квартири в іпотеку та на укладання договору про задоволення вимог іпотекодержателя, а також на укладання договору купівлі-продажу не надавала. На цій підставі, позивач, посилаючись на положення ст.ст. 60, 65, 70, 71, 74 СК України, ст.ст. 203, 215, 317 ЦК України, просила суд: визнати юридичний факт спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] з 19.12.1997 року по даний час; визнати спільною сумісною власністю квартиру [ADDRESS]; визнати право власності за [PERSON] на 1/2 частину квартири; визнати недійсними: Іпотечний договір від 31.12.2013 року; Договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 31.12.2013 року, укладених між [PERSON] та [PERSON]; Договір купівлі-продажу від 22.03.2016 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON]; витребувати з незаконного володіння [PERSON] 1/2 частину квартири [ADDRESS]. Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали та просять суд його задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечує та просить суд в його задоволенні відмовити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечує, просить суд в його задоволенні відмовити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, але звернувся до суду з заявою, відповідно до якої позов визнає та просить суд розглядати справу у його відсутність. Третя особа приватний нотаріус [PERSON] в судове засідання не зявилась, але звернулась до суду з заявою, відповідно до якої росить суд розглядати справу у її відсутність. Заслухавши пояснення сторін, покази свідків та дослідивши надані суду письмові докази по справі, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.256 ч.2 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти (крім визначених у ч.1 ст.256 ЦПК України), від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Судом встановлено, що з 19.12.1997 року позивачка з [PERSON] веде спільне господарство та проживає однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Також встановлено, що у позивачки з [PERSON] народилась спільна донька [PERSON] [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження. Суд вважає доведеним факт проживання позивачки з [PERSON] з 19.12.1997 року по теперішній час, оскільки це підтверджено показами свідків, записами в прибудинковій книзі та наявністю спільної дитини. В судовому засіданні судом було встановлено, що в грудні 2013 року позивачка разом з донькою знялася з реєстрації квартири № 15, що знаходиться за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт.Великодолинське, вулиця Новоселів, будинок 5, оскільки позивачка посварилася з [PERSON] Крім того, в судовому засіданні і позивачка і свідки неодноразово зазначали, що у [PERSON] та [PERSON] постійно конфліктують. Суд приймає до уваги, що відповідач [PERSON] визнав позов в частині встановлення юридичного факту, що не суперечить матеріалам справи та закону. Таким чином, позовні вимоги в частині встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу підлягає задоволенню. Разом із тим, не можуть бути задоволені позовні вимоги в частині визнання права спільної сумісної власності на квартиру, визнання права власності на 1/2 частину квартири, визнання недійсними іпотечного договору, договору про задоволення вимог іпотекодержателя та договору купівлі-продажу, витребування з чужого незаконного володіння. Так, відповідно до частини 1 ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Відповідно до статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Стаття 57 СК України визначає перелік видів особистої приватної власності одного із подружжя та підстави її набуття. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя\~(тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст.60 СК України.\~\~ За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.\~\~ Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи ст.60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти\~\~або спільна праця подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів норма ст. 60 СК України вважається правильно застосованою. У пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз'яснено, що вирішуючи\~\~спори\~\~між\~\~подружжям\~\~про\~\~майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Відповідно до п.3 ч.1, ч.6 ст.57 СК України особистою\~\~приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів її участі у придбанні спільної квартири, в звяжу з чим суд вважає доведеним, що спірна квартира придбана за особисті кошти [PERSON] та належить йому особисто, що також підтверджується заявами відповідача [PERSON] під час укладання договорів, що оскаржуються. Отже в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню. 31.12.2013 року [PERSON] уклав з [PERSON] Договір позики грошей, який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 6456. Відповідно до пункту 1 Договору позики грошей, предметом договору є надання [PERSON] у власність [PERSON] грошової суми у розмірі 99 220 (дев'яносто дев'ять тисяч двісті двадцять) гривень, що в еквіваленті, за домовленістю сторін, становить 12 100 доларів США. В забезпечення виконання зобов'язань за Договором позики грошей, 31.12.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Іпотечний договір, зареєстрованого за номером 6457, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], предметом іпотеки якого виступало нерухоме майно, а саме: квартира № 15, що знаходиться за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт.Великодолинське, вулиця Новоселів, будинок 5, яка в цілому складається з двох житлових кімнат, загальною площею 44,9 кв.м., та належить на праві приватної власності Іпотекодавцю [PERSON], на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 11 грудня 2009 року приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 1167. 31.12.2013 року [PERSON] уклав з [PERSON] Договір про задоволення вимог іпотекодержателя з метою визначення способів та порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки в забезпечення виконання зобов'язання за Договором позики грошей, а також виплаті пені, відшкодування збитків в результаті порушення умов Договору позики. Відповідно до статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до пункту 4 Договору позики грошей, зазначеного вище, Позичальник [PERSON] зобов'язаний був повернути позику, зазначену в пункті 1 Договору, в повному обсязі до 01.07.2014 року. У зв'язку з неналежним виконанням взятих на себе зобов'язань з боку Позичальника [PERSON] за Договором позики грошей від 31.12.2013 року [PERSON] скористався правом іпотекодержателя, передбаченим пунктом 8 Договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 31.12.2013 року, а саме: продаж Предмета іпотеки від свого імені будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. 22.03.2016 року [PERSON] з [PERSON] уклав договір купівлі-продажу, відповідно до якого [PERSON] став власником двокімнатної квартири №15 за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт. Великодолинське, вул. Новоселів, будинок 5. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за №589. Також приватна власність [PERSON] на вищезазначену квартиру підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 25.03.2016 року №55978104, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 260961251237. Згідно пункту 3 Договору купівлі-продажу, право реалізації квартири, яка є предметом Іпотечного договору, укладеного між [PERSON] та [PERSON] та посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] 31.12.2013 року за реєстровим № 6457, виникає із Договору про задоволення вимог Іпотекодержателя, укладеного між [PERSON] та [PERSON] та посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] 31.12.2013 року за реєстровим № 6459, шляхом застосування процедури продажу, яка встановлена ст.38 Закону України «Про іпотеку», а саме продажу квартири №15, що знаходиться за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт.Великодолинське, вул. Новоселів, буд.5, від імені [PERSON] іншій особі покупцю. Крім того, під час укладання вищезазначених правочинів Позичальник [PERSON] стверджував, що ні з ким не проживає однією сім'єю без укладання шлюбу та не перебуває у зареєстрованому шлюбі та надав довідку виписку із домової книги про склад сім'ї і реєстрації, відповідно до якої крім позичальника жодних осіб зареєстрованих не було. Для укладання Іпотечного договору [PERSON] було надано документи, згідно яких він є одноособовим власником предмета іпотеки, і про інших власників іпотечного майна не зазначав. Вищезазначене підтверджується копіями документів, що знаходяться в матеріалах справи наданих нотаріусом на виконання ухвали про забезпечення доказів. Відповідно до пункту 4.1. Іпотечного договору, Іпотекодавець підтверджує, що на час підписання цього Договору та на кожен момент дії цього Договору: предмет іпотеки належить на праві приватної власності та набута ним на законних підставах. На предмет іпотеки не поширюється права користування малолітніх, неповнолітніх дітей, недієздатних тощо. Права третіх осіб на Предмет іпотеки відсутні. За змістом частини першої статті 203 частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. За змістом статей 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні й користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. Крім того, Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 27 січня 2016 розглянув справу № 6-1912цс15 за позовом одного з подружжя про визнання договору іпотеки недійсним та про визнання права спільної сумісної власності на об'єкт іпотеки - квартиру, придбану в шлюбі. При розгляді було підтверджено правову позицію, вже висловлена ВСУ при перегляді справ № 6-1622цс15, № 6-1568цс15 щодо підстав для визнання недійсним договору, укладеного одним з подружжя без згоди іншого. Відповідно до статті 578 ЦК та статті 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що перебуває у спільній власності, може бути передано в заставу (іпотеку) тільки за згодою всіх співвласників. Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Згідно частини першої статті 219 ЦК у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним. Разом з тим відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним з подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Пунктом 6 статті 3 ЦК до основ цивільного законодавства віднесені, зокрема, сумлінність. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК у разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. З аналізу зазначених норм закону в їх взаємозв'язку Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому випадку, якщо суд встановить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, і третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди другого з подружжя. Доводи позивача, а також [PERSON], викладені в заяві про визнання позову, не спростовують вищевказаних висновків суду, і зводяться до власного трактування норм діючого законодавства. Суд не приймає до уваги визнання [PERSON] позову в цій частині, оскільки це суперечить вищевказаним нормам діючого законодавства. Таким чином позовні вимоги в частині визнання недійсними іпотечний договору від 31.12.2013 року; договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 31.12.2013 року, укладених між [PERSON] та [PERSON]; договору купівлі-продажу від 22.03.2016 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], не підлягають задоволенню. Позовні вимоги в частині витребування майна з чужого незаконного володіння є похідними від вищевказаних вимог, і тому залежать від можливості задоволення вищевказаних вимог, тому, в даному випадку не підлягають задоволенню.

Outcome: partial