Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-01 00:00:00

25 серпня 2015 року позивач звернулась до Дарницького районного суду м.Києва з позовом щодо стягнення з відповідача на її користь суму вкладу в розмірі 708 Євро 63 євроцентів. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до умов укладеного між позивачем та відповідачем договору банківського вкладу від 13.02.2015 року, відповідач прийняв від позивача на депозитний рахунок грошові кошти у розмірі 708 Євро 63 євроцентів під 9% річних на строк з 13.02.2015 року по 13 травня 2015 року, який був автоматично продовжений по 14 серпня 2015 року, проте всупереч вимогам діючого законодавства та умовам вказаного договору відповідач відмовив позивачу на письмову вимогу позивача від 31 липня 2015 року про видачу вказаного вкладу 14 серпня 2015 року - протягом одного банківського дня, і вказані кошти не повернув. В письмовій заяві позивач підтримала заявлені позовні вимоги, просила їх задовольнити. Представник відповідача у письмових запереченнях просив розглядати справу у його відсутність, заперечував проти задоволення позовних вимог, при цьому зазначивши, що відсутні підстави для стягнення з відповідача грошових коштів, оскільки в банку з 18.09.2015 року по 17.12.2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду на тимчасову адміністрацію, а відтак діють обмеження встановлені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Посилався на вимоги діючого законодавства, в тому числі, ч.1 та ч.2 ст.26, ч.5 ст.36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Проаналізувавши наведені дані, дослідивши всі матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до умов укладеного між між позивачем та відповідачем договору банківського вкладу від 13.02.2015 року, відповідач прийняв від позивача на депозитний рахунок грошові кошти у розмірі 708 Євро 63 євроцентів під 9% річних на строк з 13.02.2015 року по 13 травня 2015 року, який був продовжений за погодженням сторін по 14 серпня 2015 року (що відповідачем не заперечується, копія договору та меморіального ордеру а.с.3, 4), проте відповідач фактично відмовив позивачу на письмові вимоги позивача, в тому числі від 31 липня 2015 року про видачу вказаного вкладу 14 серпня 2015 року - протягом одного банківського дня (а.с.5-11), оскільки вказані кошти не повернув (що також фактично не заперечується стороною відповідача). Відповідно до положень ст.60 ЦПК України: кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ст.61 ЦПК України: обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню; обставини, визнані судом загальновідомими не потребують доказування; За змістом ст. 509 Цивільного кодексу України (далі по тексту ЦК України) зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є, договори та інші правочини. Згідно зі ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу. Статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що вклад (депозит) це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. У відповідності до вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). А статтею 629 цього Кодексу встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно з ч.1 ст.1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Проте, судом також встановлено, що відповідно до постанови Правління НБУ від 17.09.2015 року №612 відповідача віднесено до категорії неплатоспроможних та рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 17.09.2015 року №171 в АТ «Банк «Фінанси та кредит» була запроваджена тимчасова адміністрація з 18.09.2015 року до 17.12.2015 року включно. Згідно з ч.1 ст.26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»: Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом; Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку; сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 гривень. Згідно з п.1) ч.5 ст.36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» - під час тимчасової адміністрації не здійснюється зокрема задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку. Згідно з ч.6 ст.36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»: обмеження, встановлене пунктом 1 частини 5 цієї статті (щодо не здійснення виплат під час тимчасової адміністрації), не поширюється на зобовязання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників; зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом; з метою забезпечення виконання зобовязань банку Фонд має право надати банку цільову позику, і у виключно у разі її надання законом передбачені скорочені строки виплат за такими зобовязаннями (по відношенню до загального порядку, який передбачений зокрема ч.2 ст.26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»). При цьому, позивачем не наведено даних (не надано доказів) щодо надання Фондом гарантування вкладів фізичних осіб цільової позики Банку для погашення вказаної заборгованості перед позивачем в позачерговому порядку. Так, відповідно до положень ст.52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлена черговість та порядок задоволення вимог до банку, оплата витрат та здійснення платежів. 1. Кошти, одержані в результаті ліквідації та реалізації майна банку, спрямовуються уповноваженою особою Фонду на задоволення вимог кредиторів у такій черговості: 1) зобовязання, що виникли внаслідок заподіяння шкоди життю та здоровю громадян; 2) грошові вимоги щодо заробітної плати, що виникли із зобовязань банку перед працівниками до прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку; 3) вимоги Фонду, що виникли у випадках, визначених цим Законом, у тому числі щодо повернення цільової позики банку, наданої протягом здійснення тимчасової адміністрації з метою забезпечення виплат відповідно до пункту 1 частини шостої статті 36 цього Закону, та щодо покриття витрат Фонду, передбачених у пункті 17 частини пятої статті 12 цього Закону; 4) вимоги вкладників - фізичних осіб у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом; 5) вимоги Національного банку України, що виникли в результаті зниження вартості застави, наданої для забезпечення кредитів рефінансування; 6) вимоги фізичних осіб, платежі яких або платежі на імя яких заблоковано (крім фізичних осіб - субєктів підприємницької діяльності); 7) інші вимоги, крім вимог за субординованим боргом; 8) вимоги за субординованим боргом. 2. Оплата витрат, повязаних із здійсненням ліквідації, здійснюється позачергово протягом усієї процедури ліквідації банку в межах кошторису витрат, затвердженого Фондом. До цих витрат, зокрема, належать: 1) витрати на опублікування оголошення про ліквідацію банку, відкликання банківської ліцензії, призначення уповноваженої особи Фонду та інформації про реалізацію майна банку; 2) витрати, повязані з утриманням і збереженням активів банку; 3) витрати на оцінку та реалізацію майна банку; 4) витрати на проведення аудиту; 5) витрати на оплату послуг осіб, залучених уповноваженою особою Фонду для забезпечення здійснення покладених на уповноважену особу Фонду функцій; 6) витрати на виплату вихідної допомоги звільненим працівникам банку; 7) витрати на охорону майна та приміщень банку. Згідно з ч.2 ст.26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» - Вкладник набуває право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами після прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку. На підставі наведеного, суд дійшов висновку, що належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст.58, 59 Цивільного процесуального кодексу України на підтвердження обґрунтованості позовних вимог позивачем не надано, а відтак позов не підлягає задоволенню. Відповідно до положень ст.88 ЦПК України, судові витрати по справі у вигляді судового збору належить віднести за рахунок держави На підставі викладеного та

Outcome: dismissed