Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-30 00:00:00

24 жовтня 2018 року позивач [PERSON] звернулася із зазначеним позовом до суду, в якому просить позбавити батьківських прав відповідача [PERSON] відносно доньки [PERSON], [INFO]. Свої вимоги мотивує тим, що до 07 квітня 2014 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. [INFO] року в шлюбі народилася донька [PERSON]. Із моменту народження дитини відповідач самоусунувся від утримання, піклування та виховання дитини. З моменту розірвання шлюбу сторони перестали проживати разом і ситуація не покращилася. Відповідач міг бачитися з донькою один раз на місяць голину чи дві, однак будь-якої участі у вихованні, навчанні, лікуванні, утриманні дитини - не приймав. Дитина знаходиться на повному утриманні матері. Відповідач має заборгованість по сплаті аліментів станом на 01 вересня 2018 року у розмірі 49183,70 грн. 01 червня 2018 року відповідач склав заяву, що посвідчена нотаріально, в якій він не заперечував проти того, щоб його позбавили батьківських прав. Позивач вважає, що ухилення від батьківських прав є свідомим актом поведінки відповідача, тому на підставі ст. 164 СК України, позивач просить позбавити відповідача батьківських прав. Позивач у судове засідання не з'явилася, направила заяву про розгляд справи в її відсутність, позов підтримала, просила задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився, направив заяву про розгляд справи у його відсутність, позов визнав, просив задовільнити та позбавити його батьківських прав (а.с.34). Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, направив висновок про можливість позбавлення батьківських прав [PERSON] У зв'язку з неявкою сторін у судове засідання, фіксація судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалась, що відповідає положенням ч. 2 ст.247 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до абз. 3 ч.2 ст. 3 СК України дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства», зокрема передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Згідно ст. 150 СК України, батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Пунктами 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 із змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 грудня 2008 року № 20, зокрема, роз'яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків і способом захисту прав та інтересів дитини. Тому його застосування має бути результатом переконання суду у тому, що після позбавлення батьківських прав, умови життя дитини будуть змінені на краще і що немає іншого способу захисту прав та інтересів дитини. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною асамблеєю ООН 20.11.1959 року, дитина для повного і гармонічного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою та відповідальністю своїх батьків, і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ч. 3 ст. 9 Конвенції про права дитини, дитина, яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. Згідно положень ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7, 8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей і, тим більше, при захисті одного із основних прав дитини - права на утримання, яке кореспондується з конституційним обов'язком батьків утримувати дітей до їх повноліття. У даній справі судом встановлені наступні обставини. Встановлено, що відповідач [PERSON] є батьком неповнолітньої [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини (а.с.4). Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 07 квітня 2014 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON], стягнуто з [PERSON] аліменти на утримання доньки [PERSON], 2011 року народження, у розмірі ј частини всіх видів заробітку, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно (а.с. 6). Із довідки-розрахунку, наданої Зарічним ВДВС м. Суми 01.09.2018 року, вбачається, що заборгованість по аліментам у боржника [PERSON] станом на 01.09.2018 року становить 49183,70 грн. (а.с.7). Із наданої довідки також вбачається, що відповідач за весь період виконання судового рішення аліменти не сплачував взагалі. Із довідки школи № 18 м. Суми від 18 січня 2019 року вбачається, що дитина [PERSON] навчається у 2-Г класі школи, батько у вихованні доньки участі не бере, до школи не приходить (а.с.36). Донька проживає разом з матір'ю [PERSON], старшими братами та дідусем та бабусею з боку матері (а.с.8) за адресою: [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] 01 червня 2018 року склав заяву, в якій не заперечував проти того, щоб його було позбавлено батьківських прав відносно доньки [PERSON], [INFO] (а.с.12). Вказана заява була засвідчена приватним нотаріусом СМНО Скоробагатько Н.Б. (а.с.12). Згідно висновку служби у справах дітей Сумської міської ради, служба у справах дітей вважає доцільним позбавити [PERSON], [INFO], батьківських прав відносно неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO] (а.с.39-40). Суд звертає увагу, що вищевказаний висновок служби у справах дітей Сумської міської ради про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав ґрунтується не лише на доводах матері, а й враховує заяву самого батька, в якій останній повністю погоджується зі позовом про позбавлення його батьківських прав відносно доньки. У даній справі судом встановлено, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, визнавши позов в повному обсязі. У даній ситуації суд, уважно дослідивши доводи та аргументи позивачки, та дослідивши докази, керується принципом найкращих інтересів дитини, який визначений у пункті 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, згідно якому в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Цей принцип розкритий у Зауваженнях загального порядку № 14 (2013) Комітету ООН з прав дитини (про право дитини на приділення першочергової уваги якнайкращому забезпеченню її інтересів), де сформульовані такі підходи: «Найкраще забезпечення інтересів дитини» - це право, принцип і правило процедури, які засновані на оцінці всіх елементів, що відображають інтереси дитини або дітей, в конкретних обставинах. При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини з метою прийняття рішення про застосування тієї чи іншої конкретної міри належить діяти в наступному порядку: по-перше, з урахуванням конкретних обставин справи слід визначити, в чому полягають відповідні елементи оцінки найкращих інтересів, наповнити їх конкретним змістом і визначити значимість кожного з них в співвідношенні з іншими; по-друге, з цією метою необхідно слідувати правилам, що забезпечує юридичні гарантії та належну реалізацію цього права (пункт 46). Комітет вважає за доцільне скласти невичерпний, не субпідпорядкований перелік елементів, які могли б розглядатися при проведенні оцінки найкращих інтересів будь-якою особою, відповідальною за прийняття рішень, якій належить визначати найкращі інтереси дитини. Невичерпний характер переліку елементів означає, що можна вийти за його рамки і розглянути інші фактори, що мають відношення до конкретних обставин, в яких знаходиться та чи інша дитина або група дітей. Всі фігуруючи у переліку елементи повинні бути прийняті до уваги і зважені з урахуванням обставин кожного випадку. Перелік повинен служити конкретним керівництвом, забезпечуючи при цьому гнучкість (пункт 50). У світлі цих міркувань Комітет вважає, що стосовно ситуації, яка розглядається доречними і такими, що підлягають врахуванню при оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини є такі елементи: - Погляди дитини; - Індивідуальність дитини; - Збереження сімейного оточення і підтримання відносин; - Піклування, захист і безпеку дитини; - Вразливе положення; - Право дитини на здоров'я; - Право дитини на освіту. Слід підкреслити, що базова оцінка найкращих інтересів - це загальна оцінка всіх відповідних елементів, що визначають найкращі інтереси дитини, зі зваженою оцінкою значимості кожного з них в порівнянні з іншими. Не всі елементи актуальні в кожному випадку, і в різних випадках різні елементи можуть використовуватися по-різному. Зміст кожного елемента неминуче буде неоднаковим залежно від конкретної дитини і конкретного випадку, в залежності від виду рішення і конкретних обставин; те саме стосується і значущості кожного елемента в контексті загальної оцінки (пункт 80). Виходячи з принципу рівності прав та обов'язків матері та батька щодо дитини, суд аналізує та надає оцінку наступним обставинам. 1. Піклування про дитину і безпосередня участь батьків у вихованні дитини. Вихованням та доглядом за дитиною займається мати дитини. Будь-яких доказів того, що батько піклується про дитину та приймає особисту участь у вихованні дитини - суду не надано. Із відповіді служби у справах дітей вбачається, що [PERSON] нехтує виконанням своїх батьківських обов'язків, позов про позбавлення батьківських прав визнав (а.с.38-40). 2. Утримання дитини. Матеріальним забезпеченням дитини займається мати дитини. Із матеріалів справи встановлено, що відповідач [PERSON] має значну заборгованість по сплаті аліментів, яка станом на 01.09.2018 року становила 49183,70 грн. (а.с.7). 3. Індивідуальність та розвиток дитини. Питаннями розвитку дитини займається мати дитини. Із довідки ЗОШ № 18 від 18.01.2019 року вбачається, що батько дитини не бере участі у вихованні дитини: не приходить до школи, у вихованні дочки участі не бере (а.с.36). 4. Особиста прихильність дитини. Суд робить висновок, що дитина внаслідок постійного перебування з матір'ю - більш прихильна до матері - позивачки [PERSON] 5. Здоров'я дитини. Судом встановлено, що здоров'ям дитини опікується мати. 6. Збереження сімейного оточення і підтримання відносин. Суд вважає, що в даному випадку підтримання відносин з батьком не відбувається по причині нехтування батьком своїми батьківськими обов'язками. Відповідач свідомо ігнорує свої обов'язки і не намагається спілкуватися з дитиною. У такому випадку суд вважає, що сімейне оточення дитини складає сім'я її матері, а біологічний батько дитини - відповідач [PERSON] не приймає участі у підтриманні сімейних відносин з донькою, в такому випадку позбавлення відповідача батьківських прав не вплине на відносини між відповідачем та донькою. На думку суду, заява відповідача про його згоду на позбавлення його батьківських прав свідчить про незацікавленість його як батька в долі дитини, байдужому ставленні до своїх батьківських обов'язків. Суд вважає, що під час розгляду справи доведено, що відповідач [PERSON] ухиляється від виконання свої батьківських обов'язків відносно доньки [PERSON], а саме: не спілкується з дитиною, не виявляє бажання її побачити, матеріально не забезпечує дитину, не створює належних умов для проживання та навчання дитини, не піклується про її фізичний та духовний розвиток. Суд враховує, що відповідач свідомо нехтує своїми обов'язками по вихованню і утриманню дитини. Суд вважає, що надання батькові можливості налагодити родинні стосунки з дитиною та попередження відповідача про неприпустимість ухилення від участі у вихованні і утриманні доньки та про зміну ставлення до виховання дитини - не матиме жодних позитивних наслідків, оскільки із особистої заяви відповідача вбачається, що він не має наміру виховувати та забезпечувати дитину, навіть не проявляє наміру і бажання спілкуватися з дитиною, хоча ніхто йому в цьому не перешкоджає. Враховуючи встановлені судом обставини, а саме те, що відповідно до ст. 150 СК України [PERSON] обов'язків щодо виховання та розвитку дитини не виконує, ухиляється від їх виконання, з метою захисту насамперед інтересів дитини, суд вважає за необхідне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO]. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, в зв'язку із звільненням позивача від сплати судового збору, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 704,80 грн. На підставі ст.ст. 164, 165, 166 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved