Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-20 00:00:00

26.09.2019 [PERSON] звернувся до суду із вищезазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що йому на підставі договору дарування належить житловий будинок [ADDRESS] . Позивач з 30.04.2011 по 07.12.2017 перебував у шлюбі з відповідачкою [PERSON] , та в зв`язку із створенням сім`ї дозволив останній разом із її сином від першого шлюбу [PERSON] , як членам сім`ї, вселитися у зазначений будинок, а також відповідачі отримали реєстрацію за вказаною адресою. Після розірвання шлюбу у березні 2018 року відповідачі залишили житло і в ньому не проживають, однак з реєстраційного обліку не знялися, при цьому не сплачують комунальні платежі, в утриманні житла участі не приймають, а тому позивач просить визнати їх такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS] . Ухвалою від 12.11.2019 відкрито загальне провадження у справі, призначено підготовче засідання, відповідачам встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву (а.с.34). Ухвалою від 24.01.2020 суддею Сіренко Н.С. прийнято справу до свого провадження, продовжено строк проведення підготовчого засідання та призначено підготовче засідання на 01.06.2020 (а.с.44). Судом застосовувалися всі передбачені діючим законодавством заходи щодо належного повідомлення відповідачів про місце, день та час розгляду справи шляхом: направлення повісток за зареєстрованою адресою проживання відповідачів, всі конверти повернулися до суду не врученою адресатам із зазначенням причин невручення: «за закінченням терміну зберігання» (а.с.42,43,53,54) та «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.64,65,74,76), шляхом повідомлення відповідачів телефонограмою, однак абонент не відповідав на телефонні дзвінки (а.с.61,69), шляхом розміщення на офіційному веб-сайті судової влади України оголошення про виклик відповідачів в судові засідання (а.с.62,63,72,73). Таким чином, враховуючи вжиття судом всіх передбачених законом заходів для сповіщення відповідача, на підставі ч. 11 ст. 128 ЦПК України, суд вважає відповідачів належним чином повідомленими про розгляд справи. У визначений судом строк відповідачі відзив на позовну заяву не направили, будь-яких заяв чи клопотань на адресу суду не надходило. Ухвалою суду від 01.06.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 25.06.2020 (а.с.58), однак в зв`язку із неявкою відповідачів проведення судового засідання відкладено на 21.09.2020 (а.с.67). Відповідачі у судове засідання повторно не з`явилися без повідомлення причин, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином шляхом направлення судових повісток про виклик у судове засідання за останнім відомим місцем реєстрації та розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, не використали наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи за їх відсутності до суду не надходило, відзив не подали. Відповідачами не надано суду жодного доказу, який би мав істотне значення для вирішення справи по суті, чи спростування доводів позивача. З урахуванням викладених вище обставин на підставі ст.ст. 280, 287, 288 ЦПК України, розгляд справи проведено в заочному порядку.Право на подання заяви про перегляд ухваленого заочного рішення відповідачем урівноважує його права з позивачем. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Так, із матеріалів справи вбачається, що позивач являється власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується Договором дарування від 27.11.2002 (а.с.10), довідкою про наявність зареєстрованого майна (а.с.11). Позивач [PERSON] з 30.04.2011 по 07.12.2017 перебував у шлюбі з відповідачкою [PERSON] , який рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 07.12.2017 розірвано, спільних дітей від шлюбу не мають (а.с.13). Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 13.03.2018 відновлено в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на Ѕ частину об`єкта незавершеного будівництва та задоволено зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , визнано за [PERSON] право особистої приватної власності на об`єкт незавершеного будівництва житлового будинку [ADDRESS] (а.с.14-17). Згідно довідок ПП «Житлоремсервіс-9» від 21.08.2019 та 23.09.2019 [PERSON] зареєстрований в [ADDRESS] , також за вказаною адресою зареєстровані: бувша дружина [PERSON] , син бувшої дружини [PERSON] , [PERSON] (а.с.8,9). Згідно Акту обстеження житла від 22.09.2019, складеного депутатом Радомишльської міської ради Пархомчуком І.А. про те, що з березня 2018 року в житловому будинку [ADDRESS] не проживають [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується поясненнями сусідів [PERSON] та [PERSON] (а.с.12). 02.05.2018 позивачем направлено відповідачу [PERSON] пропозицію про добровільне скасування реєстрації за місцем юридичного проживання (а.с.20). У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. При цьому, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Верховний Суд України в Постанові від 16.11.2016 у справі № 6-709 цс 16 зазначив, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. У ч. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», зазначено, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Аналіз статті 391 ЦК України дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 у справі № 688/63/15ц (6-709цс16). Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін. Згідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Встановлені судом обставини є підставою для задоволення позову, оскільки право власності презюмується статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» та нормами ЦК України. На підставі викладеного та з огляду на норми ст.ст. 15, 16 ЦК України, якими передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, враховуючи те, що відповідачі спільно з власником будинку не проживають, спільним побутом не пов`язані, взаємних прав та обов`язків не мають, однак їх реєстрація в належному позивачу житловому будинку, порушує право власності останнього, створює перешкоди в користуванні власністю,тому суд приходить до висновку про те, що право відповідачів на користування чужим майном (будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини 2 статті 406 ЦК України. Зазначений висновок співпадає з правовою позицією, висловленою в постанові Верховного Суду України від 15.05.2017 у справі №734/387/15ц (№ 6-2931цс16). Враховуючи викладене, оскільки, як встановлено зібраними по справі доказами, відповідачі [PERSON] та [PERSON] не являються членами сім'ї позивача, близько двох років не проживають у належному позивачу будинку, у добровільному порядку з реєстрації не знімаються, крім того ухилилися від участі у розгляді справи і жодних заперечень щодо позову суду не надали, то суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved