Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-22 00:00:00

24 травня 2019 року [PERSON] звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] , третя особа: державний нотаріус Другої дніпровської державної нотаріальної контори Матвієнко Вікторія Геннадіївна про визнання договору дарування недійсним. В обґрунтування позову зазначила, що їй на підставі Договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку, посвідченого 08 січня 1979 року Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за № 1-492, на праві власності належав житловий будинок [ADDRESS] , право власності на який зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 25 жовтня 2018 року державним нотаріусом Другої дніпровської державної нотаріальної контори Матвієнко В.Г. Після перенесення інсульту у 2005 році потребувала сторонньої допомоги. На пропозицію онуки [PERSON] надавати допомогу погодилась, тому 29 грудня 2018 року підписала договір, як у подальшому з`ясувалось, що замість договору довічного утримання було підписано договір дарування житлового будинку. Позивач вказує на те, що договір був підписаний нею помилково, у неї не було потреби дарувати будинок, який є єдиним місцем проживання, але є потреба у сторонньому догляді та наданні матеріальної допомоги. На підставі викладеного просить визнати договір дарування житлового будинку [ADDRESS] недійсним. Ухвалою судді від 28 травня 2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі № 205/4443/19. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 лютого 2020 року про забезпечення позову заборонено будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії щодо спірного домоволодіння до набрання чинності рішенням суду по цивільній справі № 205/4443/19. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали, просили задовольнити. У судовому засіданні відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] проти позову заперечували, просили відмовити у задоволенні позову. Представник третьої особи: Другої дніпровської державної нотаріальної контори Циганко Є.Л. у судове засідання не з`явилася, письмово просила проводити судове засідання за відсутності представника. Згідно ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна особа зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, заслухавши сторони та їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. В ході судового розгляду встановлено, що [PERSON] на праві власності належав житловий будинок [ADDRESS] , що підтверджується Договором про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку, посвідченого 08 січня 1979 року Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за р. № 1-492. Право власності на житловий будинок зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 25 жовтня 2018 року державним нотаріусом Другої дніпровської державної нотаріальної контори Матвієнко В.Г., номер запису про право власності 28640250. Між сторонами 29 грудня 2018 року укладено договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , посвідчений державним нотаріусом Другої дніпровської державної нотаріальної контори Матвієнко В.Г., зареєстрований в реєстрі за № 5-1365 (а.с. 7). Відповідно до Договору позивач передала у власність, а відповідач прийняла безоплатно спірний житловий будинок. Згідно з довідкою № 500 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб за адресою: [ADDRESS] позивач зареєстрована у вказаному будинку з 14 жовтня 1981 року по теперішній час (а.с. 18). Відповідно до висновку № 510 лікарсько-консультативної комісії Комунального некомерційного підприємства «Дніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги №12» Дніпровської міської ради від 17 травня 2019 року [PERSON] потребує постійного нагляду та постійного медичного лікування (а.с. 14). Факт потреби у матеріальній допомозі на ліки позивачу підтверджується звернення [PERSON] до голови облдержадміністрації та відповіддю Департаменту соціального захисту населення Дніпровської обласної державної адміністрації щодо надання матеріальної допомоги на ліки (а.с. 9-10). Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. З роз`яснень, які викладені в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», вбачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно зі ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Отже, зі змісту ст.717 та 744 ЦК України вбачається, що договір дарування та договір довічного утримання мають різну правову природу та різні права та обов`язки сторін. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Суд, оцінивши докази, наявні в матеріалах справи, враховуючи показання свідків, а також те, що позивач є особою похилого віку, [INFO] , яка потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, приходить до висновку про відсутність волевиявлення позивача під час укладення нею договору на безоплатну передачу у власність відповідачу будинку, який є її єдиним житлом, оскільки зазначений договір порушує права позивача. Натомість позивач погоджувалась на передачу житлового будинку у власність відповідачу лише за умови довічного утримання й, укладаючи спірний договір, помилялась щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між нею і відповідачем. Тобто, якби не сталася помилка в правовій природі правочину та його правових наслідках, спірний договір не був би укладений. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 19 березня 2014 року (справа №6-9 цс 13) відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 Цивільного кодексу України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі частини третьої статті 203 та статті 229 ЦК України. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному будинку після укладення договору дарування. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову та визнання недійсним договору дарування житлового будинку [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] та [PERSON] 29 грудня 2018 року, посвідченого державним нотаріусом Другої дніпровської державної нотаріальної контори Матвієнко В.Г., зареєстрований в реєстрі за №5-1365. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір стягується з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] у розмірі 768,40 грн.

Outcome: approved