Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-15 00:00:00

25 червня 2019 року позивач звернулася до суду із позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування вимог зазначила, що є власником 17/50 частини житлового будинку [ADDRESS] . Відповідач, який є її сином, зареєстрований у будинку, однак не проживає у ньому з 2015 року, виїхавши за межі України у невідомому напрямку. Особистих речей у помешканні відповідач не має, комунальні послуги не сплачує. Фактичне місцезнаходження відповідача невідоме. Наявність реєстрації відповідача у помешканні створює низку додаткових витрат з оплати житлово-комунальних послуг. Вважаючи, що відповідач втратив право користування вказаним житлом, просила визнати його таким. Відповідно до ухвали суду від 15 липня 2019 року справа розглядається у спрощеному позовному провадженні за участю сторін. Позивач [PERSON] у судове засідання не прибула, просила вирішувати справу у її відсутність, позовні вимоги підтримала, а також зазначила про згоду на вирішення справи у заочному порядку. Відповідач [PERSON] , будучи у встановленому порядку повідомленим про час і місце розгляду справи, у судове засідання повторно не прибув з невідомих причин, відзиву на позов чи будь-яких інших заяв по суті справи не надав. З урахуванням наведених обставин, суд вважає за можливе ухвалити рішення у справі в порядку заочного розгляду, що відповідає положенням ст. 223, 280 ЦПК України Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що 17/50 часток житлового будинку [ADDRESS] на праві спільної часткової власності належить [PERSON] . За інформацією, наданою Лівобережним відділом реєстрації місця проживання фізичних осіб ДАП Маріупольської міської ради від 06.09.2018, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований у будинку [ADDRESS] з 26.05.2015 до теперішнього часу. Пунктом 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. Так, відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з\~ ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно ж із ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В аспекті ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом за наявності двох юридичних фактів: по-перше, відсутність члена сім`ї власника понад 1 рік; по-друге, відсутність поважних причин його не проживання. З акту, посвідченого КСН «Ляпіно» від 06.09.2018, вбачається, що [PERSON] фактично не проживає у будинку [ADDRESS] з 2015 року по теперішній час. Відповідач [PERSON] , не прибувши у судове засідання, не побажав реалізувати своє процесуальне право на спростування доводів позову і доказування наявності зв`язку із спірним жилим приміщенням, і тим самим не оспорює наведених обставин. Таким чином, суд вважає встановленим, що відповідач з 2014 року, тобто понад встановлені законодавством строки, у належному на праві власності позивачеві помешканні не проживає без поважних причин, а тому вважає можливим постановити рішення про визнання його таким, що втратив право користування даним жилим приміщенням, тим самим задовольнивши пред`явлений позов по суті. У відповідності до положень ст.ст. 133, 141 ЦПК України суд також стягує з відповідача на користь позивача понесені нею та документально підтверджені витрати з оплати судового збору у сумі 768,40 гривень. На підставі п. 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», ст. 405 ЦК України,

Outcome: approved