Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-16 00:00:00

25.05.2015 року позивач звернулася до суду з позовом та просила стягнути з відповідача на свою користь кошти в розмірі 20075,59 дол. США, 3% річних за період з 14.12.2011 року по 19.05.2015 року в розмірі 2065, 86 дол. США та судовий збір в розмірі 3654,00 грн. Свої вимоги мотивує тим, що 02.04.2008 року між ВАТ «Морський транспортний банк» та [PERSON] ( згідно свідоцтва про шлюб [PERSON] змінила прізвище на «Логовська») було укладено Кредитний договір № 00417/RK, згідно з умовами якого відповідач отримала в банку споживчий кредит в розмірі 120834,10 дол. США, строком до 01.04.2023 року. Зазначає, що 14.12.2011 року позивач сплатила залишок зобов'язань [PERSON] за Кредитним договором від 02.04.2008 року на загальну суму 20 075,59 дол. США, на прохання останньої. Позивач вважає, що виконавши зобов'язання за відповідача, вона має право з 14.12.2011 року вимоги до відповідача на загальну суму 20 075,59 дол. США. Крім того, позивач просила стягнути з відповідача 3% річних в розмірі 2065,86 дол. США за період з 14.12.2011 року по 19.05.2015 року, в порядку ст. 625 ЦК України. Враховуючи вищевикладене, позивач просила позов задовольнити. В судовому засіданні позивач та представник позивача позов підтримали в повному обсязі та просили суд його задовольнити. Відповідав в судове засідання не з'явилася, про дату та час розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд до відома не поставила. Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи згоду позивача, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача. Заслухавши пояснення позивача та представника позивача, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 02.04.2008 року між ВАТ «Морський транспортний банк» та відповідачем було укладено Кредитний договір № 00417/RK, згідно з умовами якого відповідач отримала в банку споживчий кредит в розмірі 120834,10 дол. США, строком до 01.04.2023 року (а.с.15-20). З матеріалів справи вбачається, що 14.12.2011 року [PERSON] сплатила 20075,59 дол. США в рахунок погашення заборгованості по Кредитному договору № 00417/RK, що підтверджується копією квитанції № № ТТ1134806990 (а.с.21). Позивач вважає, що має право вимоги до відповідача про стягнення сплачених замість боржника зобов'язань в розмірі 20 075, 59 дол. США на підставі ч.1,2,4 ст. 512, ч.1 ст.514, 516, 526, ч.1, ч.3 ст. 528 ЦК України та 3 % річних у розмірі 2065, 86 дол. США в порядку ст. 625 ЦК України. Суд не знаходить підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно ч. 1 ст. 510 ЦК України, сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор. Відповідно до ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов'язку боржника третьою особою. Згідно ч. 1 ст. 513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Разом з тим, встановлено, що правочин щодо зміни кредитора у зобов'язані, що випливає з Кредитного договору № 00417/RK від 02.04.2008 року в порядку ч.1 ст. 513 ЦК України, укладено не було. Дані обставини визнані позивачем по справі. Згідно ст. 520 ЦК України, боржник у зобов'язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Разом з тим, доказів на підтвердження того, що банком було надано згоду на заміну боржника з [PERSON] на [PERSON] суду також надано не було. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги. Відповідно до ст. 528 ЦК України виконання обов'язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов'язання не випливає обов'язок боржника виконати зобов'язання особисто. У цьому разі кредитор зобов'язаний прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою. У разі невиконання або неналежного виконання обов'язку боржника іншою особою цей обов'язок боржник повинен виконати сам. Згідно умов Кредитного договору № 00417/RK від 02.04.2008 року вбачається, що зобов'язання по виконанню його умов покладено саме на позичальника , тобто відповідача по справі. Доказів того, що відповідачем було покладено обов'язок по виконанню умов даного кредитного договору на позивача по справі, суду не надано. Відповідно до ч.3 ст. 528 ЦК України інша особа може задовольнити вимогу кредитора без згоди боржника у разі небезпеки втратити право на майно боржника (право оренди, право застави тощо) внаслідок звернення кредитором стягнення на це майно. У цьому разі до іншої особи переходять права кредитора у зобов'язанні і застосовуються положення статей 512-519 цього Кодексу. Разом з тим, доказів того, що на виконання вимог ч.3 ст. 528 ЦК України позивачем було задоволено вимоги кредитора, суду також не надано. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, порукою. Згідно п.1.3. Кредитного договору № 00417/RK від 02.04.2008 року, забезпеченням виконання позичальником взятих зобов'язань за даним договором виступає, зокрема, порука [PERSON]. Аналізуючи вищевикладене вбачається, що позивач не є стороною по зобов'язаннях за Кредитним договором № 00417/RK від 02.04.2008 року, ні в силу закону, ні виходячи з умов кредитного договору. Вбачається, що сторонами по даних зобов'язаннях є ВАТ «Морський транспортний банк», [PERSON] та [PERSON], як поручитель. Згідно ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ст. 16 ЦК України. Згідно статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищевикладене, проаналізувавши межі заявлених вимог та відповідність їх нормам матеріального права, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON] в повному обсязі.

Outcome: dismissed