Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-24 00:00:00

25 лютого 2021 року до суду надійшла позовна заява, у якій позивач [PERSON] , посилаючись на ст. ст. 509, 525-526, 530, 625, 1046, 1049-1050 ЦК України, просить стягнути з відповідача [PERSON] на його користь: заборгованість за договором позики від 30.10.2013 року в розмірі 7200,00 доларів США за період лютий 2018 року - травень 2018 року включно; три відсотки річних від простроченої суми в розмірі 620,16 доларів США та судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 2 185,80 гривень. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що 30.10.2013 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А. був посвідчений договір позики, який зареєстрований у реєстрі за № 4594. Згідно вказаного договору [PERSON] отримав позику у розмірі 732 000,00 доларів США, яка була надана позичальниками у складі: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , зі строком повного повернення до 30.10.2028 року. Як зазначено в п. 1.1. договору позики, позивач передав відповідачу 1/2 частину від суми позики, що згідно з п. 2.1. договору складає 366 000,00 доларів США. В п. 3.1. договору позики сторони домовились про повернення позики частинами, а саме: з листопада 2013 року по жовтень 2015 року позичальник щомісячно сплачує 2 600,00 доларів США; з листопада 2015 року по жовтень 2019 року позичальник щомісячно сплачує 3 600,00 доларів США; з листопада 2019 року по жовтень 2028 року позичальник щомісячно сплачує 4 600,00 доларів США. Пунктом 3.1. договору позики встановлено, що позичальник зобов`язується повернути грошові кошти, які є предметом цього договору, позикодавцям відповідно до належних їм частин, щомісячно сплачуючи відповідну суму до 28 числа поточного місяця. З урахуванням п. 1.1. договору позики відповідач зобов`язаний був щомісячно сплачувати позивачу за період з листопада 2013 року по жовтень 2015 року 1 300,00 доларів США; з листопада 2015 року по жовтень 2019 року - 1 800,00 доларів США; з листопада 2019 року по жовтень 2028 року - 2 300,00 доларів США. З моменту отримання коштів відповідач виконував свої зобов`язання з порушенням умов укладеного договору, систематично затримував оплату, проводив її не у повному обсязі. Перерахування коштів на банківський рахунок в ПАТ «Банк «Київська Русь», як то зазначено у п. 3.1. договору позики, відповідач провів декілька разів на початку договірних відносин. В подальшому з 20.03.2015 року у ПАТ «Банк «Київська Русь» була запроваджена тимчасова адміністрація та розпочато процедуру виведення неплатоспроможного банку з ринку. До початку ліквідації банку і після цього повернення позики здійснювалось шляхом передачі відповідачем позивачу готівкових коштів, про що позивачем та відповідачем вівся календарний графік. На даний час у відповідача існує прострочена заборгованість за період січень 2017 - січень 2021 року. Предметом цього позову є стягнення боргу в розмірі 7 200,00 доларів США за період лютий-травень 2018 року. В цей період відповідач у відповідності з п. 3.1. договору позики, зобов`язаний щомісячно сплачувати позивачу суму 1 800,00 доларів США. Враховуючи той факт, що відповідач почав грубо порушувати взяті на себе зобов`язання, позивачем на адресу відповідача був направлений лист від 04.02.2021 року з пропозицією усунути допущені порушення. 15.02.2021 року відповідач отримав надіслане звернення позивача. Станом на дату подачі позову відповідач допущені порушення не усунув, мотивовану відповідь на звернення позивача не надав. Також у зв`язку з тим, що відповідач прострочив виконання взятих на себе зобов`язань за договором позики, то позивач має право відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України на отримання 3% річних від простроченої суми заборгованості за весь час прострочення у загальному розмірі 620,16 доларів США. Ухвалою судді від 09 березня 2021 року, після виконання вимог ч. 6 ст. 187 ЦПК України, відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено судове засідання на 19 квітня 2021 року( т.1 а.с. 18-19). 19 квітня 2021 року справа була знята з розгляду та призначено судове засідання на 11 травня 2021 року. 28 квітня 2021 року до канцелярії суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив за позовну заяву, в якому він зазначив, що законні та обґрунтовані підстави для задоволення заявлених позовних вимог відсутні. Відзив обґрунтований тим, що договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А. 30 жовтня 2013 року та зареєстрований за № 4594, це удавана угода, яка вчинена за домовленістю сторін лише для цілей прикриття іншої угоди про купівлю-продаж нежитлової будівлі, «Адміністративно-побутовий корпус з виробничим корпусом «Фабрики напівфабрикатів ХХІ століття», що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , власником якої є Приватне виробничо-комерційне підприємство «Макет». Грошових коштів від позивача він в будь-якому розмірі не отримував. Підтвердженням того, що насправді сторони вчинили правочин купівлі-продажу відповідачем нежитлової будівлі є і те, що згідно пунктів 2.1 договору позики і договору іпотеки, розмір нібито отриманої ним позики в гривневому еквіваленті є рівним розміру вартості нежитлової будівлі. Про той факт, що власником нежитлової будівлі на момент укладення договорів позики та іпотеки являлось ПКП «Макет», а не позивач, та про наслідки укладення цих договорів, відповідачу та його дружині стало відомо лише у квітні 2021 року, після роз`яснення їх змісту та суті. За відсутності обману з боку позивача про дійсного власника нежитлової будівлі та обізнаності відповідача про те, що на момент укладення договору позики дружина відповідача значилась засновником ПКП «Макет», а нежитлова будівля перебувала у власності останнього, у відповідача була б відсутня необхідність в її купівлі або оренді. Таким чином, договір позики та іпотеки було укладено внаслідок обману з боку позивача щодо обставин, які мають істотне значення( т.1 а.с. 31-33). 28 квітня 2021 року [PERSON] подав зустрічний позов до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання договору позики недійсним, в якому він, посилаючись на ст. ст. 203, 229-230, 235, 1051 ЦК України, просить визнати договір позики, укладений між позикодавцями [PERSON] , [PERSON] і правонаступником [PERSON] та позичальником [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А. 30 жовтня 2013 року та зареєстрований за № 4594, недійсним. Зустрічна позовна заява обґрунтована тим, що у 2013 році [PERSON] орендував частину нежитлової будівлі «Адміністративно-побутовий корпус з виробничим корпусом «Фабрики напівфабрикатів ХХІ століття», що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в якій здійснював свою підприємницьку діяльність і сплачував орендну плату [PERSON] , який на той час був директором Приватного виробничо-комерційного підприємства «Макет». Після повідомлення [PERSON] про свої наміри відмовитись від вказаної оренди, спочатку [PERSON] , а потім відповідачі за зустрічним позовом запропонували йому купити в них зазначену нежитлову будівлю із розстрочкою оплати, що дасть йому можливість не сплачувати за неї орендну плату. Відповідачі за зустрічним позовом переконали його здійснити оформлення купівлі нежитлової будівлі не договором купівлі-продажу, а договором позики із заставою, оскільки так обійдеться дешевше. 30 жовтня 2013 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А. було посвідчено та зареєстровано за № 4594 укладений між [PERSON] та відповідачами за зустрічним позовом договір позики, а також посвідчено і зареєстровано за № 4599 укладений між відповідачами за зустрічним позовом і ПКП «Макет» договір іпотеки. Згідно договору позики [PERSON] нібито фактично отримав від відповідачів за зустрічним позовом позику в розмірі 732 000,00 доларів США, що з огляду лише на особливо великий розмір позики, фактичне її надання і отримання є сумнівним. Згідно договору іпотеки нежитлова будівля, яка перебувала у власності ПКП «Макет», є заставою та забезпечує вимоги, що витікають з договору позики. Грошових коштів від відповідачів за зустрічним позовом в будь-якому розмірі [PERSON] взагалі ніколи не отримував. Підтвердженням того, що насправді сторони вчинили правочин купівлі ним нежитлової будівлі є і те, що згідно пунктів 2.1. договору позики і договору іпотеки, розмір нібито отриманою ним позики в гривневому еквіваленті є рівним розміру вартості нежитлової будівлі. Тобто, зазначення в договорі позики саме такого розміру позики було обумовлено розміром вартості нежитлової будівлі. Таким чином, за домовленістю сторін договір позики та іпотеки було укладено лише для цілей прикриття іншої угоди про купівлю-продаж нежитлової будівлі і укладені правочини не були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними. Обман з боку відповідачів за зустрічним позовом полягає в тому, що вони заздалегідь знали про те, що [PERSON] не може стати власником нежитлової будівлі, оскільки вона не перебувала у їх власності, і вони не мали права нею розпоряджатись, а також те, що вони набували право звернути на неї стягнення ще до настання строку виконання ним основного зобов`язання (повернення позики) у разі повної або часткової несплати ним в строки поточних платежів (п. 5.6. договору іпотеки), що практично є можливим за будь-яких непередбачуваних обставин, і при цьому щомісячно протягом багатьох років отримувати від нього значні розміри грошових коштів. Отже, договір позики та іпотеки було укладено внаслідок обману з боку відповідачів за зустрічним позовом щодо обставин, які мають істотне значення, та з метою приховати інший правочин( т.1 а.с. 40-45). Ухвалою суду від 11 травня 2021 року зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання договору позики недійсним було прийнято до спільного розгляду із первісним позовом та об`єднано їх в одне провадження, здійснено перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі на 28 травня 2021 року( т.1 а.с. 75-77). 06 травня 2021 року від позивача за первісним позовом [PERSON] до суду надійшла відповідь на відзив, в якій він зазначив про те, що твердження відповідача не ґрунтуються на належних і допустимих доказах. Відповідно до пункту 7.1 договору позики від 30.10.2013 року сторони у присутності нотаріуса стверджують, що договір не носить характер фіктивного та удаваного правочину. Повідомлення про обман щодо власника будівлі, яку передано в забезпечення позики, спростовується офіційними документами і додатково підтверджує наведене ним про заздалегідь сплановану акцію про неповерненню отриманих від нього коштів позики. Так, згідно офіційних відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань єдиними власником приватного виробничо-комерційного підприємства, заснованого на власності фізичної особи « Макет », є [PERSON] (дружина [PERSON] ). Саме ця особа надала письмову згоду на укладення відповідачем договору позики від 30.10.2013 року, про що зазначено в договорі. Більш того, відповідач являється директором ПКП «Макет», що в сукупності з наведеним виключає можливість того, що відповідач не мав достовірних відомостей про власника нежитлової будівлі, яку передано у забезпечення позики( т.1 а.с. 67-69). 26 травня 2021 року до суду від позивача (відповідача за зустрічним позовом) [PERSON] надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, в якому він просив відмовити у задоволенні позовних вимог за зустрічною позовною заявою в повному обсязі. Відзив на зустрічну позовну заяву обґрунтований тим, що [PERSON] , заявляючи вимоги щодо визнання недійсним договору позики, посилається одночасно на декілька норм матеріального права, які визначають різні підстави таких вимог - ст. 229 ЦК України (правові наслідки правочину, який вчинено внаслідок помилки); ст. 230 ЦК України (правові наслідки правочину під впливом обману); ст. 235 ЦК України (правові наслідки удаваного правочину). Виходячи з цього, незрозуміло з якої саме підстави, визначеної законом, та на підставі яких доказів, [PERSON] просить визнати договір позики недійсним. Докази, на яких ґрунтуються вимоги позивача за зустрічним позовом [PERSON] , неможливо визнати належними, допустимими, достовірними та достатніми, у розумінні вимог ст. ст. 77-80 ЦПК України, що дає підстави стверджувати про необґрунтованість його вимог. Договір позики від 30.10.2013 року був підписаний всіма його учасниками, як позикодавцями, так і позичальником, за нотаріально посвідченою згодою дружини позичальника [PERSON] , заява якої приєднана до вказаного договору. Наведені обставини свідчать про реальність (дійсність) даного договору, фактичну передачу позикодавцями вищевказаної грошової суми у борг позичальнику та її отримання останнім, в тому числі від [PERSON] особисто в сумі 366 000,00 доларів США, а також про повне розуміння характеру та правових наслідків укладеного між ними правочину, як самим позичальником [PERSON] , так і його дружиною [PERSON] .. Враховуючи значний розмір грошових коштів, що передавалися у борг [PERSON] , договір позики від 30.10.2013 року був ними, позичальниками, підписаний та фактичне передання зазначених у ньому грошових коштів у борг позичальнику відбулося тільки під гарантію забезпечення їх повернення шляхом одночасного посвідчення в нотаріальному порядку 30 жовтня 2013 року договору іпотеки приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А.. За умовами договору іпотеки єдиний власник Приватного виробничо-комерційного підприємства «Макет», [PERSON] (іпотекодавець), виступаючи в якості майнового поручителя за позичальника [PERSON] , в забезпечення виконання зобов`язань за основним договором передала в іпотеку нежитлову будівлю «Адміністративно-побутовий корпус з виробничим корпусом «Фабрика напівфабрикатів ХХІ століття». Таким чином, зміст як договору позики, так і договору іпотеки від 30.10.2013 року повністю спростовують твердження [PERSON] про те, що він не отримував ніяких грошових коштів у борг від позичальників, а сам договір позики було укладено лише для прикриття іншої купівлі-продажу нежитлової будівлі, а також те, що він та його дружина [PERSON] не були обізнані, що його дружина є єдиним засновником ПКП «Макет» та власником даної будівлі є вказане підприємство на момент посвідчення цих правочинів. Дані обставини, на які [PERSON] посилається в обґрунтування заявлених позовних вимог, повністю спростовуються також і його фактичними діями по частковому поверненню боргу за договором позики на протязі 2013-2020 років, про що свідчать підписаний 11 серпня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] календар списання за договором позики в частині [PERSON] за 2013-2016 роки, де чітко було зазначено дати та суми фактично повернутих позичальником коштів, а також розписки, вчинені від імені [PERSON] від 01.03.2021 року та 03.04.2021 року, зі змісту яких вбачається, що [PERSON] передав, а [PERSON] прийняв від нього в рахунок погашення боргу за вищевказаним договором позики двічі по 25 000 гривень. Дані розписки підписані в тому числі і самим позичальником. Але ці грошові кошти, які ним повернуті після звернення до суду, у відповідності до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, якою визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (п. 3.1. договору позики від 30.10.2013 року), фактично є частковим погашенням [PERSON] боргу ще за 2017 рік. Тому ці кошти ніяким чином не стосуються того періоду часу, за який позивачем заявлено до нього вимоги про стягнення заборгованості і трьох відсотків річних, тобто періоду з лютого по травень 2018 року. Також вимоги [PERSON] за зустрічною позовною заявою заявлені поза межами визначеного законом строку позовної давності три роки, що є підставою застосування наслідків спливу позовної давності, визначених ст. 267 ЦК України( т.1 а.с. 86-91). 26 травня 2021 року до суду від відповідача за зустрічним позовом [PERSON] надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, в якому він просив відмовити у задоволенні позовних вимог за зустрічною позовною заявою в повному обсязі. Відзив на зустрічну позовну заяву обґрунтований тим, що зі змісту договору позики, посвідченого 30 жовтня 2013 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А., зареєстрованого в реєстрі за № 4594, вбачається, що сторони даного договору, в тому числі і [PERSON] (позичальник), попередньо ознайомлені з правовими наслідками недодержання при вчиненні правочинів вимог закону, усвідомлюючи природу цього правочину та значення своїх дій, перебуваючи при здоровому умі та ясній пам`яті, діючи добровільно, за відсутності будь-якого примусу, як фізичного так і психічного, маючи необхідний обсяг цивільної дієздатності уклали цей договір. Дане посилання у договорі було здійснено після роз`яснення нотаріусом природи та характеру цього правочину і посвідчено за повним розумінням і добровільною згодою сторін після виконання зобов`язань позикодавцями щодо передання у борг позичальнику [PERSON] грошових коштів в загальній сумі 732 000,00 доларів США, та прийняття їх позичальником у власність, про що зазначено у п. 2.1 договору позики. Договір позики від 30.10.2013 року був підписаний всіма його учасниками, як позикодавцями, так і позичальником, за нотаріально посвідченою згодою дружини позичальника [PERSON] , заява якої приєднана до вказаного договору. Наведені обставини свідчать про реальність (дійсність) даного договору, фактичну передачу позикодавцями вищевказаної грошової суми у борг позичальнику та її отримання останнім, в тому числі від [PERSON] особисто в сумі 219 600,00 доларів США, а також про повне розуміння характеру та правових наслідків укладеного між ними правочину, як самим позичальником [PERSON] , так і його дружиною [PERSON] .. Зустрічні позовні вимоги заявлені [PERSON] поза межами визначеного законом строку позовної давності три роки, що є підставою застосування наслідків спливу позовної давності, визначених у ст.267 ЦК України ( т.1 а.с. 98-103). 28 травня 2021 року у підготовчому засіданні було оголошено перерву до 17 червня 2021 року у зв`язку з задоволенням клопотання позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом [PERSON] про витребування доказів. 09 червня 2021 року до канцелярії суду від відповідача за зустрічною позовною заявою [PERSON] надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, в якому вона визнала заявлені позовні вимоги за зустрічною позовною заявою. Відповідно до договору позики однією із позикодавців значиться [PERSON] , яка згідно договору, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Костюк Ю.В. 16.04.2020 року та зареєстрованого за № 1101, відступила право вимоги за договором позики [PERSON] , а остання згідно договору, посвідченого тим же нотаріусом 14.08.2020 року та зареєстрованого в реєстрі за № 2895, відступила право вимоги за договором позики [PERSON] за оплату в розмірі 15 000,00 доларів США. Згідно договору позики, [PERSON] ніби передала в позику [PERSON] грошові кошти у розмірі 146 400 доларів США і з огляду на те, що [PERSON] за період з 2013 по квітень 2020 року виплатив [PERSON] в доларовому еквіваленті лише 15 817,00 доларів США, то є обґрунтований сумнів, що остання, відступаючи права вимоги за договором позики, відмовилась від отримання решти коштів. По суті, [PERSON] , будучи обізнаною про фактичні обставини щодо купівлі-продажу нежитлової будівлі, про укладення фіктивного договору позики і іпотеки та усвідомлюючи незаконність правовідносин між учасниками справи порівняно за символічну оплату припинила свою участь в них, тобто відступила свої права іншим. Укладаючи фіктивний договір, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] за попередньою домовленістю між собою, у такий спосіб кожний з них юридично забезпечив (гарантував) собі, крім систематичного отримання від [PERSON] грошових коштів, також і можливість отримати право власності на відповідну частину нежитлової будівлі при настанні умов, передбачених договором позики і іпотеки( т.1 а.с. 215-217). В судовому засіданні позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) [PERSON] позовні вимоги первісного позову підтримав та просив задовольнити, у задоволенні зустрічного позову просив відмовити за його безпідставністю. Суду пояснив, що в жовтні 2013 року до нього звернувся [PERSON] з проханням надати йому в борг кошти для здійснення ремонту в нежитловій будівлі, «Адміністративно-побутовий корпус з виробничим корпусом «Фабрики напівфабрикатів ХХІ століття», в якій він здійснював підприємницьку діяльність. Оскільки в нього не було такої суми коштів, яка необхідна була [PERSON] , то він також звернувся з таким проханням і до [PERSON] .. Особисто він погодився надати в борг відповідачу 366000 доларів США, які він отримав внаслідок діяльності його інтернет-магазинів, оскільки [PERSON] пообіцяв виділити йому приміщення в цій будівлі для зайняття бізнесом. Передача коштів відбулася в приміщенні нотаріуса до укладення договору позики. Перед підписанням договору позики нотаріус роз`яснював суть договору позики та наслідки укладення договору. Даний договір був підписаний всіма його учасниками за нотаріально посвідченою згодою дружини позичальника. Протягом 4 місяців після укладення договору позики [PERSON] повертав борг своєчасно, а потім почав повертати борг з простроченням платежу. На час розгляду справи в суді [PERSON] повернув борг за період з 2013 року по 2016 рік, а також частково за 2017 рік. Відповідач [PERSON] (позивач за зустрічним позовом) позовні вимоги первісного позову не визнав та просив відмовити у задоволенні первісного позову. Зустрічний позов підтримав та просив задовольнити. Суду пояснив, що кошти в борг від [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] він не отримував. Вказаний договір позики був укладений з метою прикриття угоди купівлі-продажу нежитлової будівлі, «Адміністративно-побутовий корпус з виробничим корпусом «Фабрики напівфабрикатів ХХІ століття», і укладений правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, тому з цих підстав договір позики є недійсним. На час укладення договору позики він не був обізнаний про те, що його дружина була засновником ПКП «Макет» та власником нежитлової будівлі, «Адміністративно-побутовий корпус з виробничим корпусом «Фабрики напівфабрикатів ХХІ століття». Повертаючи борг, він вважав, що розраховується за вартість нежитлової будівлі, «Адміністративно-побутовий корпус з виробничим корпусом «Фабрики напівфабрикатів ХХІ століття». Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] позовні вимоги зустрічного позову не визнав та просив відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що він передав у борг [PERSON] грошові кошти в сумі 219600 доларів США, які необхідні були йому для здійснення ремонту в приміщенні нежитлової будівлі, «Адміністративно-побутовий корпус з виробничим корпусом «Фабрики напівфабрикатів ХХІ століття», власником якої на час укладення договору позики була його дружина. Гроші, які були спільною сумісною власністю разом з його дружиною [PERSON] і отриманими як дохід від підприємницької діяльності, він передав особисто [PERSON] в приміщенні нотаріуса до укладення договору. Перед укладенням договору позики нотаріус роз`яснював суть і природу договору позики. [PERSON] в присутності нотаріуса підтвердив, що отримав кошти в борг. Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] визнала позовні вимоги за зустрічним позовом з тих підстав, що вони є обґрунтованими та законними. Суду пояснила, що одним із позикодавців в договорі позики була [PERSON] , яка відступила право вимоги за цим договором [PERSON] , а остання відступила право вимоги за цим договором їй за оплату в розмірі 15000 доларів США. Вважає, що укладення договору позики було здійснено для прикриття угоди про купівлю-продаж нежитлової будівлі, «Адміністративно-побутовий корпус з виробничим корпусом «Фабрики напівфабрикатів ХХІ століття». Представник позивача за первісним позовом( відповідача за зустрічним позовом ) [PERSON] та представника відповідача за зустрічним позовом [PERSON] - адвокат Прокопенко О.П. первісний позов просив задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову просив відмовити за безпідставністю та у зв`язку із спливом строку позовної давності, посилаючись на те, що позовні вимоги [PERSON] стосовно стягнення з боржника [PERSON] заборгованості за договором позики ґрунтуються на положеннях ст.ст.192, 509, 524, 526, 530, 533, 614, 625-627, 1049-1050 ЦК України, а також на наданих письмових доказах і матеріалах нотаріальної справи. Жодних належних, допустимих та достовірних доказів і достатніх доказів на підтвердження вимог про визнання недійсним оспорюваного правочину, в тому числі на підтвердження його вчинення під впливом обману, насильства, або під впливом тяжкої обставини, [PERSON] не надано. Свідок [PERSON] суду показала, що вона є дружиною позивача за первісним позовом [PERSON] .. Їй чоловік сказав, що в нього [PERSON] попросив гроші в борг для поліпшення нежитлової будівлі, «Адміністративно-побутовий корпус з виробничим корпусом «Фабрики напівфабрикатів ХХІ століття», а також пообіцяв виділити її чоловіку приміщення в цій будівлі для зайняття бізнесом. Про надання коштів в борг відповідачу вона не заперечувала. Кошти, які чоловік планував надати в борг, були його особистою власністю. Передача коштів [PERSON] відбулася у нотаріуса перед укладенням договору, проте безпосередньо вона не бачила самого моменту передачу коштів, оскільки чоловік передавав кошти [PERSON] один. Перед підписанням договору позики нотаріус всім сторонам роздав проекти договору, з яким вони всі ознайомилися. Вона у нотаріуса підписала заяву, якою надала згоду на передачу її чоловіком в позику [PERSON] грошових коштів в сумі 366 000 доларів США. Свідок [PERSON] суду показала, що на час укладення спірного договору позики знаходилась із [PERSON] в зареєстрованому шлюбі та надала згоду на передачу в борг [PERSON] її чоловіком 219600 доларів США, які були їх спільною сумісною власністю. Передача коштів відбувалася її чоловіком в приміщенні нотаріуса перед укладенням договору, проте вона безпосереднім свідком передачі таких коштів не була, оскільки кошти передавав чоловік сам. Перед підписанням договору позики [PERSON] підтвердив нотаріусу, що кошти він від позикодавців отримав. Свідок [PERSON] суду показала, що вона підписувала заяву у нотаріуса про надання згоди на укладення її чоловіком договору позики грошових коштів в сумі 732000 доларів США, а також договір іпотеки, проте вона не усвідомлювала, що є власником нежитлової будівлі, «Адміністративно-побутовий корпус з виробничим корпусом «Фабрики напівфабрикатів ХХІ століття». Чоловік їй пояснив, що вказані договори укладаються лише з тією метою, щоб викупити вказану нежитлову будівлю, в якій він здійснював підприємницьку діяльність. Будь-яких грошових коштів в борг від [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] її чоловік не отримував . Суд, вислухавши вступне слово учасників справи, показання свідків, вивчивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 30 жовтня 2013 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , з однієї сторони, та з другої сторони - [PERSON] , уклали договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А. та зареєстрований в реєстрі за № 4594 (т. 1 а. с. 7-8; а. с. 46-47; а. с. 137-138). Відповідно до п. 1.1. договору позики, за цим договором позикодавці передають: [PERSON] 1/2 (одну другу) частину від суми, [PERSON] 3/10 (три десяті) частини від суми, [PERSON] 1/5 (одну п`яту) частину від суми у власність позичальника кошти в розмірі, що обумовлений цим договором, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцям таку саму суму грошових коштів у термін та розмірах, що обумовлені умовами цього договору. Згідно з п. 2.1. договору позики позикодавці при укладенні цього договору передали у власність позичальника строком до тридцятого жовтня дві тисячі двадцять восьмого року, а позичальник прийняв від них у власність строком до тридцятого жовтня дві тисячі двадцять восьмого року грошові кошти в розмірі 732 000 доларів США (сімсот тридцять дві тисячі доларів США), які, виходячи, з встановленого курсу Національним банком України 1 долар=7 грн.99 коп., є еквівалентом 5 848 680 грн. 00 коп. (п`ять мільйонів вісімсот сорок вісім тисяч шістсот вісімдесят грн. 00 коп.), з яких [PERSON] передав 366 000 доларів США (триста шістдесят шість тисяч доларів США), які, виходячи, з встановленого курсу Національним банком України 1 долар=7 грн.99 коп., є еквівалентом 2 924 340 грн. 00 коп. (два мільйони дев`ятсот двадцять чотири тисячі триста сорок грн. 00 коп.); [PERSON] передав 219 600 доларів США (двісті дев`ятнадцять шістсот доларів США) які, виходячи, з встановленого курсу Національним банком України 1 долар=7 грн.99 коп., є еквівалентом 1 754 604 грн. 00 коп. (один мільйон сімсот п`ятдесят чотири тисяч шістсот чотири грн. 00 коп.); [PERSON] передала 146 600 доларів США (сто сорок шість тисяч шістсот доларів США), які, виходячи, з встановленого курсу Національним банком України 1 долар=7 грн.99 коп., є еквівалентом 1 169 736 грн. 00 коп. ( один мільйон сто шістдесят дев`ять тисяч сімсот тридцять шість грн. 00 коп.). Таку ж саме суму грошових коштів без нарахування відсотків позичальник зобов`язується повернути позикодавцям до тридцятого жовтня дві тисячі двадцять восьмого року. Пунктом 2.2. договору позики визначено, що цей договір вважається укладеним з моменту передачі позикодавцями грошей позичальнику. В пункті 3.1. договору позики зазначено, що позичальник зобов`язується повернути грошові кошти, які є предметом цього договору позики позикодавцям відповідно до належних їм частин щомісячно до 28 числа поточного місяця, шляхом зарахування грошових коштів на банківські рахунки № [NUMBER] - на ім`я [PERSON] , № [NUMBER] - на ім`я [PERSON] , № [NUMBER] - на ім`я [PERSON] , які відкриті в Публічному акціонерному товаристві «Банк «Київська Русь» наступним чином, зокрема, починаючи з 1 місяця розрахунку по 24 місяць( з листопада 2013 року по жовтень 2015 року в сумі 2600 доларів США (дві тисячі шістсот доларів США), які, виходячи з встановленого Національним банком України 1 долар=7 грн.99 коп., є еквівалентом 20774 грн.00 коп.( двадцять тисяч сімсот сімдесят чотири грн.00 коп. Загальна сума виплат становитиме 62400 тисячі доларів США ( шістдесят дві тисячі чотириста доларів США), які виходячи з встановленого Національним банком України 1 долар=7 грн.99 коп., є еквівалентом 498576 грн.00 коп.( чотириста дев`яносто вісім тисяч п`ятсот сімдесят шість грн. 00 коп.). Починаючи з 25 місяця розрахунку по 72 місяць (з листопада 2015 року по жовтень 2019 року) - в сумі 3 600 доларів США (три тисячі шістсот доларів США), які, виходячи, з встановленого курсу Національним банком України 1 долар=7 грн.99 коп., є еквівалентом 28 764 грн. 00 коп. (двадцять вісім тисяч сімсот шістдесят чотири грн. 00 коп.). Загальна сума виплат становитиме 172 800 тисяч доларів США (сто сімдесят дві тисячі вісімсот доларів США), які, виходячи, з встановленого курсу Національним банком України 1 долар=7 грн.99 коп., є еквівалентом 1 380 672 грн. 00 коп. (один мільйон триста вісімдесят тисяч шістсот сімдесят дві грн. 00 коп.). Як вбачається з пункту 4.1. договору позики, у разі, якщо позичальник своєчасно не поверне суму позики, він зобов`язаний сплатити суму боргу, з урахуванням 3 (трьох) процентів річних від простроченої суми. Відповідно до пунктів 4.5.-4.6. договору позики сторони домовилися, що документом, який підтверджуватиме прострочення виконання позичальником зобов`язань та безспірність заборгованості, буде письмове нагадування (у вигляді заяви) позикодавців про суму заборгованості, яка підлягає поверненню, та строк платежу, передане зі зворотнім повідомленням позичальнику у порядку, передбаченому статтею 84 Закону України «Про нотаріат». Сторони домовилися також, що у разі відмови позичальника від одержання вищевказаної заяви, підтвердженою відміткою особи, яка доставляє, позичальник вважатиметься таким, що повідомлений про її зміст. Пунктом 6.1. договору позики передбачено, що цей договір підписується сторонами та вважається укладеним з моменту надання позики позичальнику. В пункті 7.3. договору зазначено, що будь-який з позикодавців має право передати свої зобов`язання за цим договором третій особі без попередньої згоди інших позикодавців. Згідно з пунктом 7.4. договору позики дружина позикодавця, [PERSON] , [PERSON] стверджує той факт, що грошові кошти, які передаються її чоловіком в позику, є його особистою власністю, шляхом подачі заяви, підпис на якій засвідчено приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А., 30 жовтня 2013 року за реєстровим № 4586, котра додається до примірника цього договору, що зберігається в справах приватного нотаріуса. Пунктом 7.5. договору позики визначено, що цей договір вчиняється зі згоди дружини позикодавця, [PERSON] , [PERSON] , підпис на заяві якої засвідчено приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А., 30 жовтня 2013 року за реєстровим № 4587 та заява якої приєднується до примірника цього договору, що зберігається в справах приватного нотаріуса. Відповідно до п. 7.6. договору позики чоловік позикодавця, [PERSON] , [PERSON] стверджує той факт, що грошові кошти, які передаються його дружиною в позику є її особистою власністю, шляхом подачі заяви, підпис на якій засвідчено приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А., 30 жовтня 2013 року за реєстровим № 4585, котра додається до примірника цього договору, що зберігається в справах приватного нотаріуса. В пункті 7.7. договору позики зазначено, що цей договір вчиняється зі згоди дружини позичальника [PERSON] , підпис на заяві якої засвідчено приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А., 30 жовтня 2013 року за реєстровим № 4588 та заява якої приєднується до примірника цього договору, що зберігається в справах приватного нотаріуса. З заяви [PERSON] від 30 жовтня 2013 року, справжність підпису в якій посвідчено приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А., зареєстрованої в реєстрі за № 4587, вбачається, що [PERSON] дала свою згоду на укладення її чоловіком [PERSON] , договору позики грошових коштів - 219 600,00 доларів США, які, виходячи з встановленого курсу Національним банком України 1долар=7 грн. 99 коп. , є еквівалентом 1 754 604 грн. 00 коп., та договору іпотеки - нежитлової будівлі, «Адміністративно-побутовий корпус з виробничим корпусом «Фабрики напівфабрикатів ХХІ століття», що розташована за адресою: [ADDRESS] , на умовах на свій розсуд. Грошові кошти, які надаються в позику, є їх спільною сумісною власністю (т. 1 а. с. 139). Згідно з заявою [PERSON] від 30 жовтня 2013 року, справжність підпису в якій посвідчено приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А., зареєстрованої в реєстрі за № 4586, вбачається, що [PERSON] підтвердила той факт, що її чоловік, [PERSON] , надає в позику грошові кошти, які є його особистою власністю, в сумі 366 000,00 доларів США, які, виходячи з встановленого курсу Національним банком України 1долар=7 грн. 99 коп., є еквівалентом 2 924 340 грн. 00 коп., на умовах на свій розсуд (т. 1 а. с. 140). Відповідно до заяви [PERSON] від 30 жовтня 2013 року, справжність підпису в якій посвідчено приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А., зареєстрованої в реєстрі за № 45858, вбачається, що [PERSON] підтвердив той факт, що його дружина, [PERSON] , надає в позику грошові кошти, які є її особистою власністю, в сумі 146 400,00 доларів США, які, виходячи з встановленого курсу Національним банком України 1долар=7 грн. 99 коп. , є еквівалентом 1 169 736 грн. 00 коп., на умовах на свій розсуд (т. 1 а. с. 141). В заяві [PERSON] від 30 жовтня 2013 року, справжність підпису в якій посвідчено приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А., зареєстрованої в реєстрі за № 4588, зазначено, що [PERSON] дає свою згоду на укладення її чоловіком, [PERSON] , договору позики грошових коштів на суму 732 000,00 доларів США, які, виходячи з встановленого курсу Національним банком України 1долар=7 грн. 99 коп., є еквівалентом 5 848 680 грн. 00 коп., на умовах на свій розсуд. При цьому вона стверджує, що договір позики, з текстом якого вона ознайомлена, укладається її чоловіком в інтересах сім`ї на умовах, які вони попередньо обговорили і вважають вигідними для них, і укладення цього договору відповідає їх спільному волевиявленню (т. 1 а. с. 142). 30 жовтня 2013 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , іменовані як «іпотекодержателі», з однієї сторони, та Приватне виробничо-комерційне підприємство, засноване на власності фізичної особи «Макет», в особі власника [PERSON] , що діяла на підставі Статуту приватного підприємства «Приватне виробничо-комерційне підприємство, засноване на власності фізичної особи «Макет», зареєстроване виконавчим комітетом Славутицької міської ради Київської області 2 березня 2012 року, номер запису 13601050014000495 із змінами внесеними 13 серпня 2012 року та 24 жовтня 2013 року, надалі іменується «Іпотекодавець», та є майновим поручителем за позичальника - [PERSON] , уклали договір іпотеки, який був посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А. та зареєстрований в реєстрі за № 4599 (т. 1 а. с. 34-36, 48-50,161-163). Відповідно до п. 1. договору іпотеки, цей договір забезпечує вимоги іпотекодержателів, що витікають із договору позики від 30 жовтня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А. за реєстровим № 4594, укладеного між іпотекодержателями та позичальником, за умовами якого позичальник зобов`язується перед іпотекодержателями повернути суму позики у розмірі 732 000 доларів США, які, виходячи з встановленого курсу Національним банком України 1 долар=7 грн. 99 коп., є еквівалентом 5 848 680 грн. 00 коп., з яких: [PERSON] - 366 000 доларів США, які, виходячи з встановленого курсу Національним банком України 1 долар=7 грн. 99 коп., є еквівалентом 2 924 340 грн. 00 коп.; [PERSON] - 219 600 доларів США, які, виходячи з встановленого курсу Національним банком України 1 долар=7 грн. 99 коп., є еквівалентом 1 754 604 грн. 00 коп.; [PERSON] - 146 600 доларів США, які, виходячи з встановленого курсу Національним банком України 1 долар=7 грн. 99 коп., є еквівалентом 1 169 736 грн. 00 коп. до тридцятого жовтня дві тисячі двадцять восьмого року. Згідно з п. 1.2. договору іпотеки, в забезпечення виконання зобов`язань за основним договором іпотекодавець передає в іпотеку нежитлову будівлю, «Адміністративно-побутовий корпус з виробничим корпусом «Фабрики напівфабрикатів ХХІ століття», загальною площею 6024,1 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Пунктом 1.3. договору іпотеки визначено, що вказана нежитлова будівля є власністю Іпотекодавця і належить йому на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого Хусалімовою Л.В., приватним нотаріусом Славутицького міського нотаріального округу Київської області 20 листопада 2008 року за реєстровим № 4806, зареєстрованого Комунальним підприємством АРБ Славутицьке міське бюро технічної інвентаризації 21 листопада 2008 року, що підтверджується витягом № 21003988 про реєстрацію права власності на нерухоме майно, реєстраційний номер 23546351, номер запису 502/1 в книзі 3-01-07/1-31 та зареєстровано державним реєстратором прав на нерухоме майно, приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А., про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30 жовтня 2013 року, індексний номер якого № 11894383, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 197567032115, номер запису про право власності 3147158. Вказаний договір купівлі-продажу на предмет іпотеки передається іпотекодержателям та повинен бути повернений іпотекодавцю у разі належного виконання позичальником у повному обсязі зобов`язання за основним договором. В пункті 3.1. договору іпотеки зазначено, що сторони оцінюють предмет іпотеки в суму 5 848 680 грн. 00 коп.. Оцінка предмета іпотеки проведена за згодою сторін з урахуванням ринкових цін та обсягу можливих витрат, пов`язаних з його реалізацією. Як зазначено в пунктах 6.1.- 6.2. договору іпотеки, цей договір вступає в силу з моменту його нотаріального посвідчення та діє до повного виконання зобов`язань за основним договором та додатковими угодами до нього. Цей договір припиняє дію при виконанні позичальником умов основного договору, на підставах, визначених ст. 17 Закону України «Про іпотеку», та інших випадках, передбачених чинним законодавством. Договором купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого 20 листопада 2008 року приватним нотаріусом Славутицького міського нотаріального округу Київської області Хусалімовою Л.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 4806, актом прийняття-передачі до договору купівлі-продажу, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 21003988 від 21.11.2008 року, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 11894383 від 30 жовтня 2013 року підтверджено право власності Приватного виробничо-комерційного підприємства, заснованого на власності фізичної особи « Макет », на нежитлову будівлю, «Адміністративно-побутовий корпус з виробничим корпусом «Фабрики напівфабрикатів ХХІ століття», що розташована за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а. с. 53-55, 167-168, 170, 171). Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 21.04.2021 року засновником Приватного виробничо-комерційного підприємства, заснованого на власності фізичної особи «Макет», зазначена [PERSON] , керівником юридичної особи є [PERSON] . 24 жовтня 2013 року відбулася державна реєстрація змін до установчих документів юридичної особи за № 13601050023000493, а саме: зміна складу або інформації про засновників. Зміна складу засновників (учасників) або зміна відомостей про засновників (учасників) юридичної особи. 21 вересня 2017 року відбулася державна реєстрація змін до відомостей про юридичну особу за № 13601070028000493, а саме: зміна керівника або відомостей про керівника юридичної особи (т. 1 а. с. 56-60). Згідно з п. 1.1., 1.4 Статуту Приватного підприємства «Приватне виробничо-комерційне підприємство, засноване на власності фізичної особи, «Макет», затвердженого протоколом загальних зборів власників Приватного виробничо-комерційного підприємства на власності фізичної особи «Макет» № 2 від 01 березня 2012 року, зі змінами, затвердженими протоколом загальних зборів власників Приватного виробничо-комерційного підприємства на власності фізичної особи «Макет» № 3 від 09 серпня 2012 року, зі змінами, затвердженими протоколом загальних зборів власників Приватного виробничо-комерційного підприємства на власності фізичної особи «Макет» № 4 від 23 жовтня 2013 року, Приватне підприємство «Приватне виробничо-комерційне підприємство засноване на власності фізичної особи, «Макет» є заснованим на приватній власності громадян України та діє на підставі цього Статуту, Господарського кодексу України, Цивільного кодексу України, Закону України «Про власність» та інших законодавчих і нормативних актів. Підприємство створене за ініціативою громадян України, надалі «Власник», [PERSON] (т. 1 а. с. 201-208). Згідно з результатом перевірки правосуб`єктності особи за № 17475892 від 30.10.2013 року на запит Завалієва А.А. , приватного нотаріуса, засновником юридичної особи - Приватне підприємство «Приватне виробничо-комерційне підприємство, засноване на власності фізичної особи « Макет », зазначена [PERSON] (т. 1 а. с. 209). 14 серпня 2020 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір про відступлення прав вимоги за договором позики, посвідченим Завалієвим А.А. , приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу 30 жовтня 2013 року за реєстровим № 4594. Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Костюком Ю.В. 14.08.2020 року та зареєстрований в реєстрі за № 2895 (т. 1 а. с. 51-52). Відповідно до п. 1.1. договору про відступлення прав вимоги, первісний кредитор передає новому кредиторові, а новий кредитор приймає право вимоги, що належить первісному кредиторові на підставі договору про відступлення права вимоги за договором позики, посвідченого Завалієвим А.А., приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу 30 жовтня 2013 року за реєстровим № 4594, посвідченим Костюк Ю.В., приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу, 16 квітня 2020 року за реєстровим № 1101, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , і стає одним з кредиторів (надалі основний договір), укладеним між первісним кредитором, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Пунктом 1.2. договору про відступлення прав вимоги визначено, що за цим договором новий кредитор одержує право, замість первісного кредитора, вимагати від боржника належного виконання всіх зобов`язань за основним договором, а саме повернення заборгованості, яка визначена станом на 14 серпня 2020 року та становить 124 585 доларів США, які, виходячи з встановленого курсу НБУ 1 долар=27,40 гривень, є еквівалентом 3 413 629 грн. 00 коп.. Згідно з пунктом 2.2. договору про відступлення прав вимоги, вартість права вимоги за основним договором на момент передачі права вимоги складає 15 000 доларів США, які, виходячи з встановленого курсу НБУ 1 долар=7,40 гривень, є еквівалентом 411 000 грн. 00 коп.. За змістом пункту 4.1. договору про відступлення прав вимоги, цей договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і до нового кредитора переходять усі права первісного кредитора за основним договором на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Первісний кредитор підтверджує, що умови основного договору повністю відповідають чинному законодавству України. Відповідно до календаря списання за договором позики в частині [PERSON] за 2013-2016 роки, складеного та підписаного 11.08.2020 року [PERSON] і [PERSON] , виплати за період 2013-2016 років зроблені повністю (т. 1 а. с. 9). 04 лютого 2021 року позивачем [PERSON] було направлено [PERSON] лист, в якому він пропонував йому припинити порушувати укладений договір позики та терміново ліквідувати прострочену заборгованість та зазначив, що станом на 04.02.2021 року [PERSON] повернута сума за договором позики від 30.10.2013 року у розмірі 57 200,00 доларів США. У зв`язку з систематичним порушенням взятих на себе зобов`язань, недодержання, встановлених п. 3.1. договору позики порядку та строку повернення коштів, утворилася заборгованість у розмірі 94 900 доларів США( т.1 а.с. 10). Вказаний лист [PERSON] отримав 15 лютого 2021 року, про що свідчить фіскальний чек АТ «Укрпошта» та інформація щодо відстеження поштового відправлення на сайті АТ «Укрпошта» (т. 1 зв. ст. а. с. 10- 11). 01 березня 2021 року [PERSON] отримав від [PERSON] грошову суму в розмірі 25 000 гривень та 03 квітня 2021 року грошову суму в розмірі 25 000 гривень, в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 30 жовтня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А. та зареєстрованого в реєстрі за № 4594, що підтверджується копією розписок, підписаних [PERSON] та [PERSON] 01.03.2021 року та 03.04.2021 року (т. 1 а. с. 37). Вирішуючи спір відповідно до встановлених обставин справи та відповідних їм правовідносин, суд виходить з наступного. Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (стаття 11 ЦК України). Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За змістом частини першої ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджується як укладення договору, його умови, а також засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Саме такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови. Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17 та постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18) та від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18). Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Як вбачається із частини першої статті 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За правилом частини першої ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частиною першою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Вирішуючи спір про визнання правочину недійсним, суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним та настання відповідних наслідків: відповідність змісту правочину вимогам закону, додержання встановленої форми правочину, правоздатність сторін правочину, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. За змістом ч.1 ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Згідно із ч.1 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (стаття 235 ЦК України). Відповідно до роз`яснень, викладених у пунктах 19, 20, 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману ( стаття 230 ЦК України) у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. За удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Тобто, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною другою статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторони, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі. Як встановлено в судовому засіданні з досліджених доказів, 30 жовтня 2013 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , з однієї сторони, та з другої сторони - [PERSON] , уклали договір позики, посвідчений нотаріусом, відповідно до якого позикодавці передали у власність позичальника строком до 30 жовтня 2028 року грошові кошти в розмірі 732000 доларів США, а позичальник зобов`язався їх повернути у чітко обумовлений сторонами правочину строк. Зокрема, пунктом 2.1 договору позики підтверджено, що позикодавці при укладенні цього договору передали у власність позичальника строком до тридцятого жовтня дві тисячі двадцять восьмого року, а позичальник прийняв від них у власність строком до тридцятого жовтня дві тисячі двадцять восьмого року грошові кошти в розмірі 732 000 доларів США. Як вбачається із змісту оспорюваного договору позики, сторони уклали даний договір попередньо ознайомившись з правовими наслідками недодержання при вчиненні правочинів вимог закону, усвідомлюючи природу цього правочину та значення своїх дій, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, діючи добровільно, за відсутності будь-якого примусу як фізичного, так і психічного, маючи необхідний обсяг цивільної дієздатності. Відповідно до п.7.1 договору позики сторони у присутності нотаріуса стверджують, що: однаково розуміють природу цього правочину та його правові наслідки; їх волевиявлення є вільним і відповідає внутрішній волі; договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину; вони не перебувають у хворобливому стані, не страждають на момент укладення цього договору на захворювання, що перешкоджають усвідомленню його суті, не перебувають під впливом лікарських, наркотичних засобів, психотропних речовин; вільне володіння українською мовою дозволяє кожному з них правильно зрозуміти зміст цього договору. Вказаний договір був підписаний позикодавцями і позичальником за нотаріально посвідченою згодою дружини позичальника [PERSON] , заява якої приєднана до цього договору. Зазначені обставини свідчать про те, що договір позики був спрямований на реальне настання правових наслідків та фактичну передачу позикодавцями вищевказаної грошової суми в борг позичальнику [PERSON] і повне розуміння природи та правових наслідків укладеного договору як самим позичальником, так і його дружиною [PERSON] .. Твердження відповідача за первісним позовом [PERSON] про те, що у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази передачі та отриманням ним коштів від [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не знайшли своє підтвердження з огляду на зміст укладеного між сторонами договору від 30 жовтня 2013 року. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Крім цього, такі посилання є безпідставними з огляду на встановлену часткову сплату боргу [PERSON] на користь [PERSON] за період з 2013 по 2016 рік та частково в сумі 50000 гривень за 2017 рік відповідно до підписаного ними 11.08.2020 року календаря списання за договором позики відносно [PERSON] та розписок, підписаних [PERSON] і [PERSON] 01.03.2021 року та 03.04.2021 року, відповідно до яких [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі по 25000 гривень в рахунок погашення боргу за договором позики від 30.10.2013 року, що свідчить про визнання ним взятих на себе зобов`язань за укладеним договором позики. Показання свідка [PERSON] в частині того, що грошові кошти позичальником не були одержані від позикодавців суд до уваги не приймає, оскільки відповідно до ч.1 ст.1051 ЦК України якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів на підтвердження вимог про визнання недійсним оспорюваного правочину, в тому числі на підтвердження його вчинення під впливом обману (ст.230 ЦК України), насильства( ст.231 ЦК України), зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем (ст.232 ЦК України) або під впливом тяжкої обставини (ст. 233 ЦК України), [PERSON] не надано. Не знайшли підтвердження в судовому засіданні і доводи відповідача за первісним позовом [PERSON] про те, що договір позики є удаваним, оскільки укладений з метою приховати інший правочин - купівлі-продажу нежитлової будівлі, «Адміністративно-побутовий корпус з виробничим корпусом «Фабрики напівфабрикатів ХХІ століття», що розташована за адресою: [ADDRESS] . Так, [PERSON] , обґрунтовуючи вимоги зустрічної позовної заяви, зазначив, що він під час здійснення підприємницької діяльності в орендованій частині нежитлової будівлі, «Адміністративно-побутовий корпус з виробничим корпусом «Фабрики напівфабрикатів ХХІ століття» у ПКП «Макет», отримав від директора даного підприємства [PERSON] та відповідачів за зустрічним позовом пропозицію придбати у власність зазначену нежитлову будівлю із розстрочкою оплати, але для здешевлення цієї процедури оформити дану угоду не договором купівлі-продажу, а договором позики із заставою. Виходячи із такої домовленості було укладено договір позики та договір іпотеки. На момент посвічення цих договорів він не знав про те, що його дружина [PERSON] є засновником ПКП «Макет», а вищевказана нежитлова будівля була власністю даного підприємства. Обставини, на які [PERSON] посилається в обґрунтування заявлених позовних вимог у зустрічній позовній заяві, спростовуються як його фактичними діями по частковому поверненню боргу за договором позики від 30.10.2013 року за період з 2013 року по 2021 рік, так і дослідженими письмовими доказами. Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 11894383 від 30 жовтня 2013 року підтверджено право власності Приватного виробничо-комерційного підприємства, заснованого на власності фізичної особи « Макет », на нежитлову будівлю, «Адміністративно-побутовий корпус з виробничим корпусом «Фабрики напівфабрикатів ХХІ століття», що розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 21.04.2021 року засновником Приватного виробничо-комерційного підприємства, заснованого на власності фізичної особи « Макет », зазначена [PERSON] . 24 жовтня 2013 року відбулася державна реєстрація змін до установчих документів юридичної особи за № 13601050023000493, а саме: зміна складу або інформації про засновників. Згідно з п. 1.1., 1.4 Статуту Приватного підприємства «Приватне виробничо-комерційне підприємство, засноване на власності фізичної особи, «Макет», затвердженого протоколом загальних зборів власників Приватного виробничо-комерційного підприємства на власності фізичної особи «Макет» № 2 від 01 березня 2012 року, зі змінами, затвердженими протоколом загальних зборів власників Приватного виробничо-комерційного підприємства на власності фізичної особи «Макет» № 3 від 09 серпня 2012 року, зі змінами, затвердженими протоколом загальних зборів власників Приватного виробничо-комерційного підприємства на власності фізичної особи «Макет» № 4 від 23 жовтня 2013 року, підприємство створене за ініціативою громадян України, надалі «Власник», [PERSON] . При цьому саме [PERSON] підписала зміни до Статуту ПКП «Макет» 23 жовтня 2013 року. Крім того, [PERSON] , як єдиний власник ПКП «Макет», виступаючи майновим поручителем за позичальника [PERSON] , підписала договір іпотеки 30 жовтня 2013 року із [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , відповідно до умов якого в забезпечення виконання зобов`язань за основним договором позики від 30 жовтня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А. за реєстровим № 4594, іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателям [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] нежитлову будівлю, «Адміністративно-побутовий корпус з виробничим корпусом «Фабрики напівфабрикатів ХХІ століття», загальною площею 6024,1 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка є власністю іпотекодавця. Наведені обставини виключають можливість того, що відповідач за первісним позовом [PERSON] не мав достовірних відомостей про власника нежитлової будівлі, яку було передано у забезпечення позики. Таким чином, на день посвідчення оспорюваного договору позики дружина відповідача за первісним позовом [PERSON] була засновником ПКП «Макет», а нежитлова будівля, «Адміністративно-побутовий корпус з виробничим корпусом «Фабрики напівфабрикатів ХХІ століття» була власністю даного підприємства. Відповідно [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на день посвідчення вказаного договору позики не були власниками нежитлової будівлі, «Адміністративно-побутовий корпус з виробничим корпусом «Фабрики напівфабрикатів ХХІ століття». Виходячи з викладеного, позивач за зустрічним позовом [PERSON] не обґрунтував удаваності оспорюваного договору позики, укладення його з метою приховання іншого договору купівлі-продажу, не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що між сторонами правочину виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором позики, а воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними правочином. Враховуючи, що [PERSON] не надано належних, допустимих доказів і достатніх доказів на підтвердження вимог про вчинення оспорюваного договору позики під впливом обману, помилки та доказів укладення удаваного правочину, то підстави для задоволення зустрічного позову відсутні. За таких обставин [PERSON] зобов`язаний виконувати умови договору позики від 30 жовтня 2013 року. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з чинним законодавством гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання окремих договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. З огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики. Проте, в судовому засіданні встановлено, що відповідачем за первісним позовом [PERSON] не виконано свій обов`язок з повернення грошових коштів за договором позики від 30 жовтня 2013 року за період з лютого 2018 року по травень 2018 року. Згідно з умовами п. 3.1 зазначеного договору позики [PERSON] зобов`язаний був повертати борг [PERSON] за вказаний період по 1800 доларів США щомісяця до 28 числа( 1/2 частину від 3600 доларів США). Таким чином, стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає 7200 доларів США. Доказів, які б спростовували зазначені обставини, [PERSON] суду не надано. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом трьох відсотків річних від простроченої суми заборгованості у розмірі 620,16 доларів США, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З підпункту 2 пункту 3.2. договору позики випливає, що [PERSON] за період з лютого по травень 2018 року зобов`язаний повертати [PERSON] грошові кошти у розмірі 1800 доларів США щомісячно до 28 числа поточного місяця. Як вбачається з пункту 4.1. договору позики, у разі, якщо позичальник своєчасно не поверне суму позики, він зобов`язаний сплатити суму боргу, з урахуванням 3 (трьох) процентів річних від простроченої суми. Розрахунок 3 % річних від простроченої суми здійснюється судом за формулою: сума заборгованості х 3 % / 100% / 365 (366) днів х кількість днів прострочення. При розрахунку 3% річних від простроченої суми заборгованості за лютий 2018 року суд використовує кількість днів прострочення за вказаний період: кількість днів прострочення з 01 березня 2018 по 31 грудня 2018 року становить 306 днів; з 01 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - 365 днів; з 01 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - 366 днів; з 01 січня 2021 року по 25 лютого 2021 року (дату звернення до суду з даним позовом) - 56 днів. Розмір 3 % річних за лютий 2018 року складає 161,55 доларів США (45,27 +54+54 +8,28) відповідно до наступного розрахунку: з 01 березня 2018 по 31 грудня 2018 року: 1800 доларів США х 3% / 100%/365 днів х 306 днів = 45,27 доларів США; з 01 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року: 1800 доларів США х 3% / 100 % /365 днів х 365 днів = 54 долари США; з 01 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року: 1800 доларів США х 3 % / 100%/366 днів х 366 днів = 54 долари США; з 01 січня 2021 року по 25 лютого 2021 року: 1800 доларів США х 3 % / 100 % / 365 днів х 56 днів = 8,28 доларів США. При розрахунку 3% річних від простроченої суми заборгованості за березень 2018 року суд використовує кількість днів прострочення за вказаний період: кількість днів прострочення з 29 березня 2018 по 31 грудня 2018 року становить 278 днів; з 01 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - 365 днів; з 01 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - 366 днів; з 01 січня 2021 року по 25 лютого 2021 року (дату звернення до суду з даним позовом) - 56 днів. Розмір 3 % річних за березень 2018 року складає 157,41 доларів США (41,13 +54+54 +8,28) відповідно до наступного розрахунку: з 29 березня 2018 по 31 грудня 2018 року: 1800 доларів США х 3% / 100%/365 днів х 278 днів = 41,13 доларів США; з 01 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року: 1800 доларів США х 3% / 100 % /365 днів х 365 днів = 54 долари США; з 01 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року: 1800 доларів США х 3 % / 100%/366 днів х 366 днів = 54 долари США; з 01 січня 2021 року по 25 лютого 2021 року: 1800 доларів США х 3 % / 100 % / 365 днів х 56 днів = 8,28 доларів США. При розрахунку 3% річних від простроченої суми заборгованості за квітень 2018 року суд використовує кількість днів прострочення за вказаний період: кількість днів прострочення з 29 квітня 2018 по 31 грудня 2018 року становить 247 днів; з 01 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - 365 днів; з 01 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - 366 днів; з 01 січня 2021 року по 25 лютого 2021 року (дату звернення до суду з даним позовом) - 56 днів. Розмір 3 % річних за квітень 2018 року складає 152,82 доларів США (36,54 +54+54 +8,28) відповідно до наступного розрахунку: з 29 квітня 2018 по 31 грудня 2018 року: 1800 доларів США х 3% / 100%/365 днів х 247 днів = 36,54 доларів США; з 01 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року: 1800 доларів США х 3% / 100 % /365 днів х 365 днів = 54 долари США; з 01 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року: 1800 доларів США х 3 % / 100%/366 днів х 366 днів = 54 долари США; з 01 січня 2021 року по 25 лютого 2021 року: 1800 доларів США х 3 % / 100 % / 365 днів х 56 днів = 8,28 доларів США. При розрахунку 3% річних від простроченої суми заборгованості за травень 2018 року суд використовує кількість днів прострочення за вказаний період: кількість днів прострочення з 29 травня 2018 по 31 грудня 2018 року становить 217 днів; з 01 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - 365 днів; з 01 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - 366 днів; з 01 січня 2021 року по 25 лютого 2021 року (дату звернення до суду з даним позовом) - 56 днів. Розмір 3 % річних за травень 2018 року складає 148,38 доларів США (32,10 +54+54 +8,28) відповідно до наступного розрахунку: з 29 травня 2018 по 31 грудня 2018 року: 1800 доларів США х 3% / 100%/365 днів х 217 днів = 32,10 доларів США; з 01 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року: 1800 доларів США х 3% / 100 % /365 днів х 365 днів = 54 долари США; з 01 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року: 1800 доларів США х 3 % / 100%/366 днів х 366 днів = 54 долари США; з 01 січня 2021 року по 25 лютого 2021 року: 1800 доларів США х 3 % / 100 % / 365 днів х 56 днів = 8,28 доларів США. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3% річних від простроченої суми заборгованості - 1800 доларів США за період з лютого 2018 року по травень 2018 року у сумі 620,16 доларів США (161,55+157,41+152,82+148,38). За таких обставин первісний позов необхідно задовольнити в повному обсязі та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 30 жовтня 2013 року в розмірі 7 200 доларів США за період з лютого 2018 року по травень 2018 року, три відсотки річних від простроченої суми заборгованості у розмірі 620,16 доларів США, всього на загальну суму 7 820,16 доларів США. Зустрічний позов є безпідставним, недоведеним, тому задоволенню не підлягає. Позивачем за первісним позовом та відповідачем за зустрічним позовом [PERSON] , відповідачем за зустрічним позовом [PERSON] подано заяви про застосування наслідків спливу позовної давності, визначеної ст.257 ЦК України, тривалістю у три роки, до позовних вимог [PERSON] за зустрічною позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про визнання договору позики недійсним ( т.1 а.с. 238-245). Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Статтею 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи, що суд відмовляє у задоволенні зустрічного позову за безпідставністю та недоведеністю позовних вимог, то заява про застосування наслідків спливу позовної давності до позовних вимог за зустрічною позовною заявою задоволенню не підлягає. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За правилом ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Виходячи з того, що позивачем за первісним позовом, який підлягає задоволенню в повному обсязі, сплачено судовий збір в сумі 2185, 80 гривень, то з відповідача за первісним позовом [PERSON] на користь позивача за первісним позовом [PERSON] підлягають стягненню судові витрати по оплаті судового збору в сумі 2185,80 гривень. При цьому суд звертає увагу, що відповідач за первісним позовом [PERSON] , який має посвідчення громадянина, евакуйованого у 1986 році із зони відчуження (2 категорії) не звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір», оскільки відповідно до п.10 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі - громадяни, віднесені до 1 та 2 категорій постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, тобто відповідачі - громадяни, віднесені до 1 та 2 категорій постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, від сплати судового збору на цій підставі не звільняються. На підставі викладеного,

Outcome: approved