Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-20 00:00:00

24.11.2016 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON], згідно з яким просила визнати за нею право власності на земельну ділянку призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд загальною площею 0,0648 га, кадастровий номер 4824510100:26:022:0001, що розташована по вул. Ювілейна, 46 в м. Новий Буг Миколаївської області. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка зазначила, що 30.01.2014 року вона придбала за договором купівлі-продажу у [PERSON] житловий будинок № 46 з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що розташований по вул. Ювілейна в м. Новий Буг, Миколаївської області. Однак позивач не має можливості оформити правовстановлюючий документ на земельну ділянку під будинком для того щоб в подальшому розпорядитися зазначеним нерухомим майном, оскільки при укладені договору купівлі-продажу будинку питання купівлі-продажу земельної ділянки не вирішувалось. А тому позивач була змушена звернутись до суду за захистом своїх прав на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, який є у її приватній власності. В судове засіданні позивачка не зявилась, однак напередодні направила заяву, в якій вказала, що в судове засідання зявитися не може, просить справу слухати без її присутності, свій позов підтримує та просить його задовольнити. Відповідачка в судове засідання не з'явилася, також напередодні направила заяву, в якій вказала, що позовні вимоги визнає, не заперечує проти їх задоволення. Справу просила слухати без її участі. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі (позивача, відповідача), фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши доводи позовної заяви та дослідивши додані до неї письмові документи в їх сукупності, приходить до наступного висновку. Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку, укладеним між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON], що посвідчений приватним нотаріусом Новобузького районного нотаріального округу [PERSON] 30.01.2014 року за р./№ 124, позивачка [PERSON] являється власником житлового будинку № 46 з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, розташованого по вул. Ювілейна в м. Новий Буг, Миколаївської області (а.с.8-10). Однак, предметом вказаного договору слугував лише будинок, питання про передачу (продаж) у власність земельних ділянок для обслуговування житлового будинку при укладанні цього договору не вирішувалося. Вищезазначене домоволодіння розташоване на земельній ділянці, площею 0,0648 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування вказаного житлового будинку, кадастровий номер 4824510100:26:022:0001. Згідно фотокопії витягу з Державного земельного кадастру зазначена земельна ділянка належить на праві власності [PERSON] відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 11.10.2013 року САЕ №694574 індексний номер 1067691 (а.с.11-15). Зазначене вище свідоцтво про право власності на земельну ділянку було втрачено власником, про що в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно було внесено відповідний запис (а.с.19, 20). Згідно ч. 1 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Відповідні приписи містяться також і у ч. 1 ст. 377 ЦК України. Згідно п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 року № 7 з наступними змінами та доповненнями, вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають виходити з того, що при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 р. в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 р., згідно зі статтею 377 ЦК, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 р. N 997-V - і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. З 1 січня 2010 року до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до ст..377 ЦК України і статті 120 ЗК України в редакції Закону України від 5 листопада 2009 року N 1702-VI. Таким чином, з часу набуття позивачем [PERSON] права власності на зазначене нерухоме майно - суб'єктивне право [PERSON], яка володіла на праві власності земельною ділянкою площею 0,0648 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд вважається припиненим. Крім того відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. За таких обставин, позовні вимоги позивача в частині визнання за нею права власності на земельну ділянку площею 0,0648 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд грунтуються на законі, а тому задоволенню\~ підлягають.

Outcome: approved