Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-28 00:00:00

24.11.2017 позивач звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу з [PERSON] та стягнення з нього аліментів, мотивуючи позов тим, що з 12 вересня 2015 року між позивачкою [PERSON] та Відповідачем - [PERSON], було зареєстровано шлюб, про що було видано свідоцтво серія [NUMBER] від 12 вересня 2015 року Виконавчим комітетом Боярської міської ради Києво - Святошинського району Київської області. Від цього шлюбу у подружжя є малолітня дитина - [PERSON], [INFO], який на даний момент проживає з позивачкою. Позивачка зазначає, що спільне життя у неї з Відповідачем не склалося, оскільки вони не можуть знайти порозуміння між собою та не зійшлися характерами. Спільне господарство разом не ведеться. Переконана, що подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе і суперечитиме її інтересам та інтересам їх сина. Спору про поділ майна, що є спільною сумісною власністю, немає. Між сторонами не досягнуто згоди про утримання нашої дитини. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі, просила розірвати шлюб та додатково пояснила, що відповідач участі у вихованні дитини не бере, коштів на її утримання не надає., однак просила стягнути аліменти у розмірі в розмірі 1/2 частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше , ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позовної заяви до суду і до досягнення дитиною повноліття, відмовилась від позовної вимоги стосовно стягнення суми судового збору, сплачену за позовну вимогу про розірвання шлюбу, з відповідача. Відповідач в судовому засіданні не заперечував щодо задоволення позову Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Вивчивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, оцінивши докази, що містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Згідно ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як вбачається з матеріалів справи, позивачка та відповідач перебувають в зареєстрованому шлюбі з 12.09.2015 року, від шлюбу мають малолітнього сина - [PERSON], [INFO], який на даний момент проживає з позивачкою.Сторони сімейно-шлюбні відносини не підтримують, спільно не проживають та не ведуть спільне господарство, сторони зазначають, що мають бажання розірвати шлюб, за обставин що склалися поновлювати сімейно-шлюбні відносини бажання не мають. Згідно з ст.ст. 21, 24 Сімейного кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 2 ст. 115 Сімейного кодексу України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобовязані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини. Згідно з ч. 1 ст. 183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Згідно ч.1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Добровільної угоди щодо утримання дитини між сторонами не досягнуто. Відповідач, будучи батьком малолітньої дитини, зобов'язаний утримувати її до досягнення нею повноліття, що передбачено положеннями ст. 180 СК України. Позивач та відповідач є працездатними особами, тому мають рівні можливості та обовязки щодо належного матеріального забезпечення спільної дитини. Отже, суд дійшов висновку, що за обставин, які склалися, позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів підлягає задоволенню. Виходячи з позовних вимог позивачки, розмір аліментів визначається судом у 1/2 частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, до досягнення повноліття [PERSON], починаючи з дня пред'явлення позову до суду, тобто з 24.11.2017 року. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Крім того, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір, від сплати якого відповідно до п.3 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» була звільнена позивачка при зверненні до суду з позовною вимогою про стягнення аліментів. Враховуючи наведене та

Outcome: approved