Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-25 00:00:00

24 квітня 2015 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про позбавлення права користування житловим приміщення. В обґрунтування позову посилається на те, що вона на підставі договору купівлі-продажу від 12.07.2001 є власником квартири, розташованої за адресою: м. Кривий Ріг мікрорайон 5-й Зарічний [ADDRESS]. Крім позивача та її сина [PERSON], в квартирі зареєстрований колишній чоловік позивача [PERSON], шлюб з яким розірвано рішенням суду від 19.06.2014. Починаючи з вересня 2012 року відповідач у вказаній квартирі не проживає, участі в її утриманні не приймає, комунальні послуги не сплачує. Вважає, що відповідача необхідно позбавити права користування квартирою, як такого, що понад один рік відсутній в спірному житлі. Крім того, просила зобовязати Жовтневий відділ Державної міграційної служби України в м. Кривий Ріг зняти відповідача з реєстраційного обліку за вищезазначеною адресою, та стягнути з відповідача понесені нею витрати на оплату судового збору. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, просила позов задовольнити, пояснила, що колишній чоловік не мешкає в квартирі, не утримує її в належному вигляді, не приймає участі в оплаті комунальних послуг, що ставить позивача в скрутне матеріальне становище. Відповідач в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Згідно ст. 169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів, також на підставі ст.ст. 224, 225, 226 ЦПК України, суд за згодою позивача вправі постановити заочне рішення. Суд, вислухавши пояснення позивача, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 07 червня 1991 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб (а. с. 7). Згідно з договором купівлі-продажу від 12 липня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 861, [PERSON] придбала квартиру за номером 24, що знаходиться за адресою: м. Кривий Ріг, мкр-н 5-й Зарічний, будинок за номером 44 ( а. с. 9). В спірній квартирі зареєстровані три особи: позивач [PERSON], її колишній чоловік [PERSON] та їх син [PERSON] (а.с. 13). Як вбачається із копії заочного рішення, ухваленого Жовтневим районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 червня 2014 року, шлюб між сторонами було розірвано (а. с. 7). Статтею 60 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Стаття 57 Сімейного кодексу України визначає перелік майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Зокрема, це майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Спірна квартира придбана позивачем [PERSON] під час перебування у шлюбі з відповідачем. Зазначена квартира не визнана особистим майном позивача. Законодавцем презюмується виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі. Позов було заявлено на підставі ст.ст. 71, 72 Житлового кодексу України, ст. 405 Цивільного кодексу України, в той час, як згадані норми регулюють правовідносини між наймачами жилих приміщень та членами їх сім`ї з приводу користування жилою площею у приміщеннях державного та громадського житлового фонду, та на підставі ст. 405 Цивільного кодексу України, що регулює право членів сім'ї власника житла на користування цим житлом. Натомість встановлені правовідносини між сторонами не регулюються вказаними нормами матеріального права, а є відносинами щодо майна, набутого подружжям у шлюбі. Згідно вимог ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені в порядку статті 60 ЦПК України докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність законних підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про позбавлення права користування житловим приміщенням. У частині 1 статі 88 ЦПК України визначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Приймаючи до уваги, що судовим рішенням відмовлено в задоволенні позову, то вимоги позивача про стягнення з відповідача суми судового збору не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed