Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-17 00:00:00

24 січня 2014 року [PERSON] звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовом, який 25.02.2014 року уточнив, до [PERSON] та [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином, в якому просив суд стягнути на його користь 1085,78 гривень матеріальної шкоди з відповідачів та відшкодувати моральну шкоду у сумі по 10000 гривень з кожного з відповідачів. В обґрунтування позову зазначає, що вироком Рубіжанського міського суду Луганської області від 26.12.2013 року відповідачі були засуджені за скоєння злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, по даному кримінальному провадженню позивач був потерпілою особою. Відповідачі добровільно не відшкодували спричинену злочином позивачу шкоду, тому позивач змушений звернутися до суду з цим позовом. В судове засідання позивач не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву, в якій просить слухати справу без його участі. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі. В судове засідання відповідач [PERSON] не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, 05.03.2014 року та 18.03.2014 року подав суду заяви, в яких визнав частково позовні вимоги в частині матеріальної шкоди в розмірі 1000,00 гривень та моральної шкоди в розмірі 5000,00 гривень (а.с. 30, 34). В судове засідання відповідач [PERSON] не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений судом належним чином, заперечень на позов не надав, заяву про розгляд справи в його відсутності суду не надав. Виклик в судове засідання відповідачу було направлено за адресою, зазначеною в позовній заяві і підтвердженою відомостями адресно-довідкового підрозділу УДМС Луганської області, а саме: [ADDRESS], який було повернуто на адресу суду з позначкою «за закінченням строку зберігання» (а.с. 35). Відповідно до вимог ч. 5 ст. 74 ЦПК України судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Враховуючи, що сторони не скористалися правом брати участь у судовому засіданні, суд розглядає цивільну справу за наявними у справі матеріалами. Суд, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, оцінивши докази, які містяться в матеріалах справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 26.12.2013 року Рубіжанським міським судом Луганської області було постановлено вирок по кримінальному провадженню № 1-кп/425/335/13, відповідно до якого [PERSON] визнано винним у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 289, ч. 2 ст. 185 КК України та призначено покарання у вигляді п'яти років позбавлення волі без конфіскації майна та відповідно до ст. 75 КК України звільнено [PERSON] від відбуття покарання з випробуванням терміном на три роки; [PERSON] визнано винним у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 289, ч. 2 ст. 185 КК України та призначено покарання у вигляді п'яти років позбавлення волі без конфіскації майна та відповідно до ст. 75 КК України звільнено [PERSON] від відбуття покарання з випробуванням терміном на два роки шість місяців; [PERSON] визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України та призначено покарання у вигляді п'яти років позбавлення волі без конфіскації майна та відповідно до ст. 75 КК України звільнено [PERSON] від відбуття покарання з випробуванням терміном на два роки. Потерпілою особою за вказаним кримінальним провадженням був позивач [PERSON]. Вирок набрав законної сили 26.01.2014 року (а.с. 5-8). Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] були визнані винними та засуджені за те, що вони, зокрема, 15.10.2013 року о 22:30 годин, за попередньою змовою маючи намір на незаконне заволодіння транспортним засобом, знаходячись біля котельної, розташованої на території лікарняного містечка центральної міської лікарні умисно, повторно, шляхом відкриття двері водія, проникли до салону автомобіля Москвич М-412, державний номер [NUMBER], 1986 року випуску, який належить [PERSON], після чого не маючи права керування даним транспортним засобом, незаконно заволоділи автомобілем, спричинили потерпілому [PERSON] матеріальну шкоду в розмірі 5085,78 гривень. Відповідно п. 4 ст. 61 ЦПК України, вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Отже, вина відповідачів [PERSON] та [PERSON] у заподіянні матеріальної шкоди [PERSON] встановлена вироком Рубіжанського міського суду Луганської області від 26.12.2013 року, та відповідно до вимог ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягає. В своїй позовній заяві, позивач зазначає, що розмір спричиненої йому злочином матеріальної шкоди становить 5085,78 гривень. Суд погоджується з даними доводами позивача, оскільки згідно з вироком Рубіжанського міського суду Луганської області від 26.12.2013 року розмір матеріальної шкоди потерпілому [PERSON] встановлено в сумі 5085,78 гривень. Також, в позовній заяві [PERSON] зазначає, що [PERSON] добровільно було відшкодовано частково матеріальну шкоду у сумі 4000,00 гривень, залишок матеріальної шкоди в сумі 1085,78 гривень відповідачами [PERSON] та [PERSON] в добровільному порядку відшкодовано позивачу не було. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до заяви відповідача [PERSON] від 05.03.2014 року, останній визнає позов [PERSON] в частині матеріальної шкоди в розмірі 1000,00 гривень. Згідно з ч. 1, 4 ст. 174 ЦПК України відповідач може визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву або письмову, яка приєднується до справи, у цьому разі суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачем [PERSON] підтверджено належними та допустимими доказами розмір, спричиненої йому матеріальної шкоди у сумі 1085,78 (5085,78 - 4000,00 = 1085,78) гривень та враховуючи часткове визнання позову відповідачем [PERSON], суд вважає за необхідне стягнути в солідарному порядку з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача [PERSON] матеріальну шкоду в розмірі 1085,78 гривень. Відповідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Таким чином, з врахуванням наявності вини відповідачів [PERSON], [PERSON] у скоєнні злочинів, встановленої вироком суду, та визнанні позивача [PERSON] потерпілою особою, суд приходить до висновку, що відповідачами позивачу спричинена моральна шкода, яка полягає в душевних стражданнях, яких [PERSON] зазнав у зв'язку з протиправною поведінкою [PERSON], [PERSON] щодо нього, також із пошкодженням його майна відповідачами, та в порушенні ходу звичайного життя позивача. Згідно з п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно ч. 4 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до заяви відповідача [PERSON] від 05.03.2014 року, останній визнає позов [PERSON] також в частині моральної шкоди в розмірі 5000,00 гривень. Згідно з ч. 1, 4 ст. 174 ЦПК України відповідач може визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву або письмову, яка приєднується до справи, у цьому разі суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Вирішуючи питання про розмір відшкодування позивачу [PERSON] моральної шкоди відповідачами [PERSON] та [PERSON], суд, враховуючи факт наявності їх вини, глибину душевних страждань, часткове визнання позову [PERSON], виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, дійшов висновку, що з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути відшкодування моральної шкоди у сумі по 5000,00 гривень з кожного, в іншій частині слід відмовити. Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, відповідно до ст. 88 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути в дохід держави з відповідачів судовий збір у мінімальному розмірі по 243,60 гривень з кожного.

Outcome: partial