Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-09 00:00:00

24 липня 2015 року позивач [PERSON] звернулася до суду з даним позовом до ПАТ «Банк національний кредит», обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідач звільнив її з роботи 02 червня 2015 року. 04 червня 2015 року їй частково виплачені розрахункові кошти в сумі 3 900 грн. Заборгованість по заробітній платі при звільненні становила 2 968, 65 грн., тобто відповідач не здійснив повний розрахунок по заробітній платі. На день предявлення позову до суду сума середнього заробітку, який відповідач зобовязаний сплатити на її користь за час затримки розрахунку, складала 11 965, 20 грн. Просила стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні 11 965,20 грн., на відшкодування моральної шкоди - 3 000 грн., матеріальні збитки - 266,12 грн. Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 08 вересня 2015 року позов задоволено частково - стягнуто з ПАТ «Банк національний кредит» на користь [PERSON] середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні 11 965, 25 грн., на відшкодування моральної шкоди - 3 000 грн., в іншій частині позову відмовлено. На вказане судове рішення ПАТ «Банк національний кредит» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що судом першої інстанції не був належним чином досліджений та не прийнятий до уваги той факт, що при звільненні позивача, 03 червня 2015 року відповідачем було здійснено нарахування коштів за заробітною платою на рахунок кредиторської заборгованості з подальшою виплатою грошових коштів через касу банку в сумі 6 868,85 грн., про що свідчать розрахункові документи (меморіальний ордер № 5 від 03 червня 2015 року з призначенням платежу: перерахування ЗП до отримання на вкладні рахунки [PERSON] в сумі 5 672,36 грн., [PERSON] в сумі 6 868,85 грн. та виписка по особовому рахунку № 2909.5.902110017 за період з 04.06.20015р. по 05.06.2015р.). Вказує, що позивач мала можливість отримати грошові кошти через касу Банку. 04 червня 2015 року позивачем було отримано частину нарахованих коштів за заробітною платою в сумі 3 900,00 грн., що підтверджується прибутково-касовим ордером № 259501 від 04 червня 2015 року. Окрім того, відповідач зазначає на відсутність будь-яких документів, що підтверджували б вимоги позивача щодо виплати залишку коштів та доказів відмови в задоволенні таких вимог. Оскільки в ПАТ «Банк національний кредит» з 08 червня 2015 року по 07 вересня 2015 року (включно) було запроваджено тимчасову адміністрацію та призначену уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Банк національний кредит», тому виходячи із фінансових можливостей відповідача, 27 липня 2015 року позивачу здійснено виплату нарахованих коштів у сумі 2 968,85 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 1 від 27 липня 2015 року. Вважає, що відповідач виконав свої зобовязання перед позивачем щодо виплати всіх належних сум з урахуванням вимог ст. ст. 36, 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Щодо відшкодування моральної шкоди зазначає, що [PERSON] не обґрунтувала в чому полягає моральна шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно, з яких міркувань вона виходила, визначаючи розмір шкоди, та яким доказами це підтверджується. Враховуючи той факт, що основне зобовязання не було порушено відповідачем та не надано належних доказів щодо завдання позивачу моральної шкоди вважає, що вимоги про стягнення на її користь грошових коштів за основним та похідним зобовязанням являється безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню. Від сторін надішли заяви про розгляд справи за їх відсутності. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія судді вважає, що вона підлягає частковому задоволенню. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни є невідповідність висновків суду обставинам справи. Судом першої інстанції встановлено, що позивача звільнено з роботи згідно наказу № 384 від 28 травня 2015 року з 02 червня 2015 року. Остаточно заборгованість по заробітній платі сплачено 27 липня 2015 року, що підтверджується платіжним дорученням. (а. с. 46) Задовольняючи вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд виходив з того, що затримка розрахунку при звільненні мала місце за період з 02 червня 2015 року по 24 липня 2015 року та складає 52 дня. Враховуючи, що середньоденний заробіток позивача складає 230,10 грн., суд визначив до стягнення загальну суму 11 965,20 грн. Щодо відшкодування моральної шкоди в розмірі 3 000 грн., суд першої інстанції, враховуючи пояснення позивача про те, що внаслідок несвоєчасного отримання заробітної плати змінився її життєвий уклад, вона докладала зусиль для організації життя, вважав, що дана вимога підлягає задоволенню. У вимогах позивача про стягнення з відповідача матеріальних збитків у сумі 266,12 грн., суд першої інстанції вважав за необхідне відмовити за безпідставністю. З висновками суд першої інстанції щодо стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні можливо погодитися, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Тобто, виплата працівнику всіх належних йому сум при звільненні є обовязком підприємства. Частина 1 ст. 117 КЗпП України передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З матеріалів справи вбачається, що позивачу при звільненні підлягала до виплати сума у розмірі 6 868,85 грн., з яких їй було виплачено 3 900 грн. згідно прибутковому ордеру № 259501 від 04 червня 2015 року, а залишок 2 968,85 грн. був перерахований на картку [PERSON] платіжним дорученням №1 від 27 липня 2015 року. Тобто остання не отримала повну суму розрахунку при звільненні, що є підставою для виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Посилання відповідача на ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23 лютого 2012 року № 4452-VI щодо обмеження задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, а також виплати заробітної плати з врахуванням фінансових можливостей банку не ґрунтується на нормах цієї статті. Відповідно до частини 5 цієї статті під час тимчасової адміністрації не здійснюється: 1) задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; 2) примусове стягнення майна (у тому числі коштів) банку, накладення арешту та звернення стягнення на майно (у тому числі кошти) банку (виконавче провадження щодо банку зупиняється, у тому числі знімаються арешти, накладені на майно (у тому числі на кошти) банку, а також скасовуються інші вжиті заходи примусового забезпечення виконання рішення щодо банку); 3) нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку; 4) зарахування зустрічних вимог, у тому числі зустрічних однорідних вимог, припинення зобов'язань за домовленістю (згодою) сторін (у тому числі шляхом договірного списання), поєднанням боржника і кредитора в одній особі; 5) нарахування відсотків за зобов'язаннями банку перед вкладниками та кредиторами. Проте частиною 6 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку, зокрема, щодо виплати заробітної плати, авторської винагороди, відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров'ю працівників банку (пункт 3). Абзац дев'ятий частини шостої статті 36 встановлю, що зобов'язання банку, передбачені пунктами 2, 6 частини шостої цієї статті, а саме: витрат, пов'язаних із забезпеченням його господарської діяльності відповідно до частини четвертої цієї статті; здійснення купівлі-продажу валюти фізичними та юридичними особами для погашення ними зобов'язань за кредитними договорами, виконання вимог, встановлених законодавством, для обов'язкового продажу валюти; виконуються банком у межах його фінансових можливостей у порядку, встановленому нормативно-правовими актами Фонду. Зі змісту вказаної норми вбачається, що встановлене обмеження та виконання певних зобовязань банку у межах його фінансових можливостей не поширюється на зобов'язання щодо виплати заробітної плати. При вирішенні питання щодо задоволення вимог про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні судом першої інстанції не порушено норм процесуального та матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору. Проте, ухвалюючи рішення про відшкодування моральної шкоди, суд погодився з розміром грошової компенсації, який просила стягнути позивачка, та не обґрунтував у мотивувальній частині рішення розміру відшкодування. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Оскільки відповідач не провів з позивачем повного розрахунку при звільненні, що призвело до моральних страждань звільненого працівника, тому є підстави для застосування ст. 237-1 КЗпП України. Враховуючи ту обставину, що розрахунок був виплачений позивачу частково, розмір заборгованості, характер порушення права та інші істотні обставини справи суд визначає розмір грошового відшкодування моральної шкоди в сумі 500 грн. Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. З огляду на викладене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні в частині відшкодування моральної шкоди. В іншій частині рішення суду слід залишити без змін.

Outcome: partial