Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-28 00:00:00

25.01.2016 року позивач звернулася до суду з позовом про визнання права в порядку спадкування за заповітом після смерті батька [PERSON], який помер 16.11.2000 року в с. Леніне Радомишльського району Житомирської області на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності ПКСП «Заповіт» с. Леніне, Ленінської сільської ради Радомишльського району Житомирської розміром 2,67 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), вартістю 10068,00 грн., яке належало [PERSON] згідно Сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ЖТ №0212070. Позовні вимоги обґрунтовує тим, 01.03.1997 року батько позивача [PERSON] зробив розпорядження, згідно якого на випадок його смерті все належне йому майно на праві особистої власності заповів своїм дітям [PERSON] та [PERSON] в рівних частках кожному. 16.11.2000 року [PERSON] помер. В шестимісячний строк після смерті батька позивач, як спадкоємиця за заповітом, фактично прийняла спадщину шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном. Інший спадкоємець за заповітом [PERSON] відмовився від належної йому обовязкової частки спадщини на користь позивача ще у 2013 році, про що зазначив у письмовій заяві до суду. В позові зазначено, що нотаріальна контора не має можливості видати позивачеві свідоцтво про право на спадщину через те, що в Сертифікаті відсутня дата його видачі, що є перешкодою для вчинення необхідної нотаріальної дії. В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримала та просить суд їх задовольнити. Відповідач надав суду заяву, в якій просить розглянути справу за відсутності їх представника (а.с.32). Третя особа без самостійних вимог [PERSON] в судове засідання не зявився. В матеріалах справи знаходиться заява, написана від імені [PERSON], але щодо її авторства суд відноситься критично і до уваги не бере (а.с.15). Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. За змістом ст.3 ЦПК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст.ст. 10, 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. З матеріалів справи вбачається, що спадщина відкрилась у 2000 році, тобто до 1 січня 2004 року, тому правовідносини сторін урегульовані нормами\~ЦК УРСР\~1963 року. Судом встановлено, що позивач [PERSON] (змінила прізвище з [PERSON] на підставі свідоцтва про укладення шлюбу І-ТП №356787 від 24.07.1976 року) народилася 14.04.1952 року і її батьком записаний [PERSON], а матірю - [PERSON] (а.с.6,8,9). 01.03.1997 року [PERSON] склав заповіт, згідно якого на випадок його смерті все належне йому майно і все те, що буде належати йому на день смерті заповів своїм дітям [PERSON] та [PERSON] в рівних частках кожному, заповіт на день смерті заповідача не змінено і не скасовано (а.с.10). 16.11.2000 року в с. Леніне Радомишльського району помер [PERSON] (а.с.11). Згідно копії Сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ЖТ №0212070 [PERSON] належить право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності ПКСП «Заповіт» с. Леніне, Ленінської сільської ради Радомишльського району Житомирської розміром 2,67 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), вартістю 10068,00 грн., (а.с.13). Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Згідно відповіді Радомишльської державної нотаріальної контори Житомирської області від 11.02.2016 року спадкоємці після смерті [PERSON], який помер 16.11.2000 року, із заявами про прийняття спадщини, заявами про відмову від прийняття спадщини на користь інших спадкоємців або заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину не зверталися. Спадкова справа до майна [PERSON] нотаріальною конторою не заведена (а.с.33). На час відкриття спадщини в період чинності\~ЦК УРСР\~його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини). Згідно із статтею 549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Так, до позовної заяви не додано та під час розгляду справи суду не надано будь-яких фактичних, прямих і беззаперечних доказів, які б підтверджували ту обставину, що позивач відповідно до вимог чинного станом на час відкриття спадщини законодавства, а саме: статті 549 ЦК УРСР прийняла спадщину після смерті батька. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в постанові №7 від 30.05.2008р. «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. (п. п. 18, 23) Разом з тим, суду не надано доказів відмови нотаріусом у вчиненні нотаріальних дій. У відповідності до ст. 553 ЦК УРСР спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, таким чином посилання позивача на відмову іншого спадкоємця за заповітом [PERSON] в 2013 році від своєї частини спадщини суд до уваги не бере. Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз'яснив, що пред'явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК. Згідно закріпленого в ст. 11 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства та за змістом ч. 1 ст. 33 ЦК України заміна неналежного відповідача судом можлива лише як результат вирішення судом клопотання позивача про заміну первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом. Суд не наділеним самостійним правом, без клопотання позивача, здійснювати заміну первісного відповідача або залучати в якості співвідповідача іншу особу. В попередньому судовому засіданні, судом було роз'яснено позивачу її права, зокрема право змінити первісного відповідача на належного відповідача по справі,однак позивач зазначеним правом не скористалася та вказане клопотання не заявила. За таких обставин, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, суд дійшов до переконання, що в задоволенні позову слід відмовити, оскільки позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за даним позовом. В той же час позивач не позбавлений права повторного звернення до суду з аналогічними вимогами до належних відповідачів за наявності підстав.

Outcome: dismissed