Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-29 00:00:00

25 липня 2016 року представник позивача за довіреністю [PERSON] звернулася до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що [INFO] в газеті «Панорама» на першій шпальті було розміщено статтю під назвою «[INFO]», автором якої є [PERSON] Зазначена стаття містить інформацію щодо неправомірного використання та обробляння позивачем земельних ділянок загальною площею 50 га на території Пасківщинської сільської ради Згурівського району, а також щодо несплати позивачем орендної плати за землю та податків. Позивач стверджує, що ця інформація є неправдивою та такою, що завдала шкоди честі, гідності та діловій репутації товариства, тому просить визнати неправдивою інформацію, розміщену [INFO] на першій шпальті в щотижневій газеті «Панорама» Згурівського району Київської області у вигляді статті під назвою «[INFO]», визнати неправомірними дії редакції газети «Панорама» щодо опублікування та розміщення неправдивої та неперевіреної інформації у вигляді спірної статті, визнати неправомірними дії [PERSON] щодо надання та розміщення неправдивої інформації у вигляді спірної статті, автором якої він є, зобов'язати редакцію газети «Панорама» спростувати оприлюднену інформацію у вигляді спірної статті шляхом опублікування спростування на першій шпальті газети в найближчому номері після прийняття рішення у справі, в редакції, наданій позивачем, стягнути з редакції газети «Панорама» завдану немайнову шкоду в розмірі 50 000 грн, стягнути з [PERSON] завдану немайнову шкоду в розмірі 200 000 грн. В ході розгляду справи представник позивача уточнила позовну вимогу про спростування на першій шпальті газети в найближчому номері після прийняття рішення у справі, в редакції, наданій позивачем, та виклала свою редакцію такого спростування. У своїх письмових запереченнях проти позову відповідач [PERSON] посилається на те, що сама стаття розпочинається словами «На мою думку…», що є його власною думкою та містить оціночні судження ситуації, що склалась між позивачем та ФГ «Лісовчуки», членом якого він є. Тобто відповідно до ст. 277 ЦК оціночні судження не є предметом судового захисту, їх не можна перевірити на предмет відповідності дійсності та спростувати. На його думку, позивач уже скористався правом на спростування його суджень, надрукувавши статтю в газеті «Голос України». Розміщена у його статті інформація про неправомірне використання земельної ділянки площею 50 га та про несплату орендної плати за землю та податки підтверджується постановою Київського окружного адміністративного суду від 29.03.2012 у справі № 2-а-2739/11/1070, якою встановлено що «позивач уклав договори оренди з власниками земельних часток (паїв) у кількості 205 шт. на площу: сіножатей - 1435 га, пасовищ - 43,05 га, які зареєстровані у Книзі обліку № 4 записів реєстрації договорів оренди земельних часток (паїв) Пасківщинської сільської ради Згурівського району Київської області і діють до 2014 року». Тобто позивач користувався земельними ділянками відповідно до договорів, укладених по Сертифікатах на землю, до 2014 року. Оскільки Сертифікати були здані до відділу Держкомзему при оформленні права власності на ріллю, то дія цих договорів не могла продовжуватись без протоколу жеребкування та розробки технічної документації та сітки. Громадяни отримали Державні акти на землю по Сертифікатах, а сіножаті у власність не були передані, тому ці земельні ділянки є невитребуваними та ними розпоряджається Згурівська РДА. Аналогічну справу № К/800/18375/13 від 25.09.2013 позивач програв у ВАС України. На його думку, як можна платити орендну плату та податки на неї без зареєстрованих договорів оренди? Тому і висловив своє судження. Позивач не надав жодного доказу щодо впливу цієї статті на його авторитет. Оскільки з 2014 року позивач не заключив договір на цю земельну ділянку, то її взяло в оренду їхнє господарство, зареєструвавши у встановленому порядку своє таке право. Ухвалою Згурівського районного суду Київської області від 30.11.2016 прийнято відмову уповноваженого представника позивача від частини заявлених позовних вимог, а саме, про стягнення завданої немайнової шкоди із редакції газети «Панорама» в розмірі 50 000 грн, із [PERSON] - 200 000 грн. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала повністю, представники відповідачів позов не визнали повністю. В судовому засіданні представник позивача надала пояснення, які повністю відтворюють зміст позовних вимог. Крім того, зазначила, що доказами оренди позивачем земельних паїв є висновок Держсільгоспінспекції в Київській області, копії договорів оренди земельних часток (паїв) та Сертифікатів, платіжних документів про сплату податків позивачем. Правомірність використання позивачем спірної землі підтверджується також постановою Київського окружного адміністративного суду Київської області від 29.03.2012, відповідно до якої позивач довів своє право на оренду земельної ділянки площею 50,4 га та у абз. 9 та 10 якої зазначено про дві різні земельні ділянки. У цьому випадку підлягає до застосування ч. 3 ст. 61 ЦПК України, а саме, що обставини, встановлені судовим рішенням у іншій справі, що набрала законної сили, не доказуються при розгляді інших справ. Із протоколу загальних зборів власників земельних часток (паїв) від 20.05.2011 вбачається, що вони не заперечували проти оренди позивачем цієї землі. Представник позивача спочатку пояснила, що спірна земля використовується позивачем як рілля, після чого засумнівалася у достовірності наданої відповіді та в подальшому послалась на те, що цільове використання земельної ділянки виходить за межі предмета спору та не спростувала зазначені нею раніше обставини. Державні акти виготовлені лише на ріллю, на пасовища та сіножаті окремо не виготовлено. Позивач надав копії договорів оренди земельних часток (паїв) на бланках договорів оренди землі, які діяли на той час та були надані відділом Держземагенства. Договори оренди землі, укладені між райдержадміністрацію із ФГ «Лісовчуки», не зареєстровані у встановленому порядку та їх незаконність підтверджує Держсільгоспінспекція в Київській області. Щодо настання негативних наслідків опублікування спірної статті, то такі наслідки настали у вигляді звернень до позивача орендодавців з метою розірвання укладених договорів оренди землі. Проте позивачу вдалося переконати останніх та договори є чинними. Позивач належно сплачує податки, про що надав відповідні платіжні документи. У іншому випадку уповноважені державні органи застосували б щодо позивача відповідні штрафні санкції. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] пояснив, що [PERSON], опублікувавши свою статтю в газеті, виклав правдиву інформацію та вважає, що позивач без належних правових підстав використовує спірну земельну ділянку. У своїй статті останній звернувся зокрема й до правоохоронних органів, що не може розцінюватися як приниження ділової репутації позивача. Позивач як юридична особа, крім того, звернувся до суду й за захистом честі та гідності, що суперечить чинному законодавству. [PERSON] було відомо, що [PERSON] була надана в оренду земельна ділянка, останній сплачує податки за користування нею, у противагу позивачу. Проте цю землю обробляє позивач, не маючи після 2014 року укладених договорів оренди. Тому її передали ФГ «Лісовчуки». Таким чином, позивач вчиняє незаконні дії. Крім того, позивач сплачує податки за спірну земельну ділянку як за пасовища, розмір яких є нижчим за розмір податків за ріллю приблизно у п'ять разів. При цьому використовує її як ріллю, що підтвердила представник позивача та ця обставина підтверджується копіями договорів оренди землі про оренду та використання саме ріллі, наданими позивачем. Отже позивач самовільно змінив цільове призначення землі та не надав договорів оренди пасовища на 50 га. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] пояснив, що редактор газети «Панорама» [PERSON] перевірила інформацію шляхом отримання від свідка [PERSON], за дорученням [PERSON], копії судового рішення та договорів оренди, укладених між райдержадміністрацією та ФГ «Лісовчуки», та допустила її до друку. Стаття розпочинається словами «На мою думку…», що є суб'єктивним оціночним поняттям. Офіційних запитів відповідач [PERSON] не робила. З моменту отримання Державного акта на право власності на земельну ділянку Сертифікат втрачає чинність. Надані позивачем договори оренди земельних ділянок (ріллі) не стосуються предмету спору. Із довідок відділу земельних ресурсів за 2010-2014 роки вбачається, що позивач до 2014 року користувався земельною ділянкою (пасовища) площею 50,0 га. При цьому не надано жодного доказу правомірності та законності користування ним цією земельною ділянкою після 2014 року. Представник позивача в судовому засіданні неодноразово стверджувала, що орендована позивачем земельна ділянка відноситься до пасовища, проте позивач використовує її як посівні поля та восени позивач зібрав урожай сільськогосподарських культур, що підтверджується також довідкою Пасківщинської сільської ради від 29.11.2016 № 02-32-383. Таким чином позивач використовує цю землю не за цільовим призначенням та сплачує у п'ять разів менші податки. Обоє представники відповідачів наголосили на тому, що ч. 3 ст. 277 ЦПК України виключена на підставі Закону № 1170-VІІ від 27.03.2014, тобто відповідач не зобов'язаний доводити, що поширена інформація є достовірною. Посилаються на ст. 34 ГК України якою передбачено, що дискредитацією суб'єкта господарювання є поширення у будь-якій формі неправдивих, неточних або неповних відомостей, пов'язаних із особою чи діяльністю суб'єкта господарювання, які завдали або могли завдати шкоди діловій репутації суб'єкта господарювання. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб-підприємців та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Із матеріалів справи не вбачається причинно-наслідкового зв'язку між фактом виходу спірної статті та зниженням вартісних показників ділової репутації (гудвіл), а доказів того, що поширена інформація вплинула на ділову репутацію позивача або мала для інші негативні наслідки, суду не надано. В судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що [PERSON] є його роботодавцем та членом ФГ «Лісовчуки». Приблизно за два тижні до виходу спірної статті [PERSON] доручив йому надати редактору газети «Панорама» для перевірки фактів, що були викладені в газеті, документи, зокрема розпорядження райдержадміністрації, два договори оренди, укладені із райдержадміністрацією, та рішення суду про закінчення у 2014 році договорів оренди, укладених позивачем. Цих доказів було достатньо для перевірки правдивості інформації. Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 29.03.2012 у справі № 2-а-2739/11/1070 було встановлено, що договори оренди земельних часток (паїв), укладені позивачем, діяли лише до 2014 року. Після цієї дати такі договори не могли укладатися. Право оренди спірної землі на момент публікації статті належало ФГ «Лісовчуки». Відповідно ці договори оренди пройшли державну реєстрацію. До цього спірну землю обробляв позивач, сіяв пшеницю, хоча цільове призначення землі - пасовища для випасання худоби. В судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що вона працює на посаді начальника Відділу Держгеокадастру у Згурівському районі Київської області з 10.11.2015, з 1996 року по 2010 рік працювала заступником начальника аналогічного відділу. Вона ознайомилась зі спірною статтею. Щодо спірної земельної ділянки, то їй відомо, що ця земельна ділянка перебувала у колективній власності членів КСП «Україна» села Пасківщина, була розпайована та члени КСП отримали право на земельні частки (паї), до складу яких входили рілля, та сіножаті і пасовища практично у рівних частках. На пасовища припало приблизно 0,21-0,22 умовних кадастрових га на одного члена КСП. Державні акти в першу чергу були виготовлені на ріллю. Пізніше на підставі звернень власників Сертифікатів на право на земельну частку (пай) було видано розпорядження голови райдержадміністрації та надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою. Проте ніхто із цих власників таку документацію не виготовив. Таким чином, спірні 50 га є частиною таких невитребуваних земельних часток (паїв) та до моменту витребування власниками могли передаватися в оренду. З боку позивача не було звернень до голови райдержадміністрації з клопотанням про надання цієї земельної ділянки у користування. Натомість [PERSON] звернувся з таким клопотанням та відповідними розпорядженнями РДА йому було надано дозвіл на укладення договорів оренди на спірну землю та у квітні 2016 року два такі договори було укладено. Двом земельним ділянкам було присвоєно кадастрові номери та встановлено межі в натурі. У разі витребування власниками Сертифікатів цих земельних паїв присвоєні кадастрові номера будуть скасовані. Окремі власники Сертифікатів не змогли довести у суді (ухвала ВАС України 25.09.2013 № К/800/18375/13) те, що їхні земельні частки (паї) були передані позивачу по договорах оренди та вони є чинними, оскільки не підтвердили державну реєстрацію цих договорів. Позивач користується спірною земельною ділянкою без належного оформлення такого права, самостійно змінивши цільове призначення землі - пасовища - та використовує її як ріллю, на що керівництву позивача було вказано при отриманні інформації із ф. № 6-зем. Перед наданням у користування землі [PERSON] навесні 2016 року під час пропуску сільських голів та керівників підприємств, які працюють на території відповідних сільських рад, оголосили, що ця земельна ділянка є невитребуваними земельними частками (паями) та провели її інвентаризацію. Сільський голова села Пасківщина не заперечувала проти передачі ФГ «Лісовчуки» цієї землі (відповідне клопотання додано до розпорядження райдержадміністрації). Позивач з таким клопотанням до райдержадміністрації не звертався. Відділ Держгеокадастру у Згурівському районі не може будь-яким чином реагувати на зазначені порушення з боку позивача щодо використання цієї землі, оскільки такими повноваженнями наділена Держсільгоспінспекція. Відділ надає довідки про нормативно-грошову оцінку земель, вартість 1 га ріллі приблизно у п'ять разів перевищує вартість 1 га пасовищ. По формі 6-зем на 01.01.2016 у Звіті про облік та розподіл земель між власниками та користувачами на території Згурівського району Київської області спірні 50 га землі зазначені як пасовища, що перебувають у користуванні позивача, а фактично використовуються як рілля. Договорів оренди таких земельних часток (паїв), які реєструються у відповідних книгах реєстрації сільської ради, позивач не має. На 50 умовних кадастрових гектарів повинно бути укладено приблизно 250 договорів. Типова форма договорів оренди земельної частки (паю) затверджена наказом Держкомзему України № 5 від 17.01.2000. Зазначені обставини їй відомо достовірно, так як вона проводила відповідну перевірку. Оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні в судовому засіданні доказів, наявних у справі, суд дійшов висновку. Судом встановлено, що у випуску газети «Панорама» від 3 червня 2016 року № 23 на першій її шпальті було опубліковано статтю під назвою «[INFO]», автором якої є [PERSON] У статті міститься інформація, яка стосується позивача, а саме: «…На мою думку, обробляти землю повинні ті, хто згідно діючого Закону, оформив право користування. На превеликий жаль, є ще господарники, які ігнорують законодавство, користуються землею, мають прибутки і не сплачують орендну плату, податки. Зокрема, ТОВ «Ван Хоф Юкрейн ЛТД», яке обробляє землі на території Пасківщинської, Аркадіївської та Турівської сільських рад. Особливу увагу хочу привернути до проблемних питань із землею жителів Пасківщини. ТОВ «Ван Хоф Юкрейн ЛТД» неправомірно використовує 50 га землі, хоча кілька років тому керівництво згадуваного господарства на загальних зборах обіцяло людям виготовити технічну документацію, сітку аби вони змогли оформити своє право власності на землю. Натомість ні документації, ні плати за землю. Фактично ТОВ «Ван Хоф Юкрейн ЛТД» користується землею колективної власності, при цьому не сплачуючи коштів. Є привід правоохоронним органам порахувати втрати до бюджету та поставити питання про їх відшкодування. Аналізуючи ситуацію, вважаю за потрібне проінформувати громадськість. Одночасно у 2011 році Згурівською РДА надавався дозвіл на оформлення права тимчасового користування земельними ділянками колективної власності до моменту оформлення громадянами права власності на земельні частки (паї) і ТОВ «Ван Хоф Юкрейн ЛТД» , ФГ «Лісовчуки». То чому ФГ «Лісовчуки» всі ці п'ять років сплачує орендну плату, розвиває господарство, і, зокрема, тваринницьку галузь (в утриманні якого налічується 436 голів ВРХ), а «Ван Хоф Юкрейн ЛТД» знову ж таки просто користується?! Враховуючи те, що є потреба в розширенні площі пасовищ, в цьому році керівник ФГ [PERSON] оформив на території Пасківщинської сільської ради пасовища площею 50 га в тимчасове користування до моменту оформлення громадянами права власності…» (т.2 а.с.49 - газета «Панорама»). Вбачається, що зазначена інформація є фактичним твердженням, яке можна перевірити на предмет її відповідності дійсності. Редакція Згурівської районної газети «Панорама» є юридичною особою та зареєстрована як друкований засіб масової інформації. [PERSON] призначена на посаду головного редактора Згурівської районної газети «Панорама» (т.1 а.с.178, 179-182 - копії наказу та Статуту). Згідно з довідками Відділу Держкомзему у Згурівському районі Київської області від 21.06.2010 № 971, від 25.01.2011 № 34 та від 02.02.2012 № 123, довідок Відділу Держземагенства у Згурівському районі Київської області від 19.02.2013 № 185 та від 13.02.2014 № 234 у користуванні ТОВ «Ван Хоф Юкрейн ЛТД» на території Пасківщинської сільської ради рахуються пасовища площею 50,0 га. Пасовища перебувають у користуванні позивача згідно укладених договорів оренди з власниками земельних часток (паїв) (т.1 а.с.12-16 - копії довідок). Копії податкових декларацій позивача з фіксованого сільськогосподарського податку за 2010-2015 роки та податкової декларації позивача як платника єдиного податку четвертої групи за 2016 рік свідчать про те, що при нарахуванні відповідних податків до уваги бралися, в тому числі, і 50 га пасовищ на території Пасківщинської сільської ради (т.1 а.с.17-35 - копії податкових декларацій). Постановою Київського окружного адміністративного суду від 29.03.2012 у справі № 2-а-2739/11/1070 було встановлено, що позивачем укладено договори оренди з власниками земельних часток (паїв) згідно з Сертифікатами на право на земельну частку (пай) у кількості 12 шт. на площу: пасовищ - 2,52 га, також укладено договір оренди із Згурівською РДА на використання не витребуваних пасовищ - 4,83 га. Крім цього, позивач уклав договори оренди з власниками земельних часток (паїв) у кількості 205 шт. на площу: пасовищ - 43,05 га, які зареєстровані у Книзі обліку № 4 записів реєстрації договорів оренди земельних часток (паїв) Пасківщинської сільської ради Згурівського району Київської області і діють до 2014 року. Таким чином, вбачається що у абз. 9 та 10 мотивувальної частини цієї Постанови йде мова про одні й ті самі пасовища, так як при додаванні площ пасовищ, зазначених у абз. 9, загальна їх площа складає 50,4 га (2,52 га + 4,83 га + 43,05 га) та абз. 10 містить висновок щодо цієї земельної ділянки (т.2 а.с.144-146 - копія постанови суду), чим спростовується твердження представника позивача про те, що у зазначених абзацах йде мова про різні пасовища. Постановою Київського окружного адміністративного суду від 05.09.2012 № 2а-2495/12/1070, яка ухвалою Вищого адміністративного Суду України від 25.09.2013 № К/800/18375/13 залишена в силі, встановлено, що до моменту отримання державних актів на право власності на земельну ділянку взамін сертифікатів на право земельних часток (паїв), дані земельні частки (паї) є невитребуваними, а власники вважаються такими, що відсутні, а тому дані земельні ділянки можуть бути передані райдержадміністрацією в користування на умовах оренди фізичним чи юридичним особам (т.1 а.с.145-146, 147-149 - копії судових рішень). Будь-яких доказів на підтвердження законного використання спірних пасовищ площею 50,0 га після 2014 року позивач не надав. Вбачається, що позивач використовує пасовища під ріллю, що підтверджується довідкою Пасківщинської сільської ради від 29.11.2016 (т.2 а.с.194), показаннями свідка [PERSON] та на певній стадії розгляду справи такі ж пояснення надавала представник позивача. Проте податки за цю землю сплачує як за пасовища, що складає розмір в декілька разів менший, ніж плата за ріллю. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Головний редактор Згурівської районної газети «Панорама» [PERSON] перевірила інформацію шляхом отримання від свідка [PERSON], за дорученням [PERSON], копії рішення ВАС України та договорів оренди, укладених між райдержадміністрацією та ФГ «Лісовчуки», що підтвердили у судовому засіданні представник відповідача [PERSON] та свідок [PERSON] [PERSON] володів інформацією щодо неправомірних дій позивача стосовно використання спірної земельної ділянки, так як є членом ФГ «Лісовчуки», про що він зазначив у своїх письмових запереченнях та підтвердив у судовому засіданні його уповноважений представник. Суд не вбачає підстав для визнання неналежними доказами показання свідка [PERSON] та листа Відділу Держегокадастру у Згурівському районі від 19.09.2016 № 33 (т.2 а.с121-123), так як представник позивача не надала доказів, які б їх спростували. Надані позивачем докази не містять інформації щодо правомірності використання ним на умовах оренди пасовища площею 50,0 га після 2014 року. Вирішуючи питання щодо того, чи порушує особисті немайнові права, завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право поширена інформація, суд зважає на п. 6 Інформаційного листа № 01-8/184 від 28.03.2007, в якому Вищим господарським судом України звернуто увагу на те, що приниженням ділової репутації суб'єкта господарювання (підприємця) є поширення у будь-якій формі неправдивих, неточних або неповних відомостей, що дискредитують спосіб ведення чи результати його господарської (підприємницької) діяльності, у зв'язку з чим знижується вартість його нематеріальних активів. Із матеріалів справи не вбачається причинно-наслідкового зв'язку між фактом виходу зазначеної статті та зниженням вартісних показників ділової репутації (гудвіл), а доказів того, що поширена інформація вплинула на ділову репутацію підприємства або мала для нього інші негативні наслідки, матеріали справи не містять. Статтею 34 ГК України передбачено, що дискредитацією суб'єкта господарювання є поширення у будь-якій формі неправдивих, неточних або неповних відомостей, пов'язаних із особою чи діяльністю суб'єкта господарювання, які завдали або могли завдати шкоди діловій репутації суб'єкта господарювання. Чинне законодавство не містять визначення понять гідності, честі та ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту, тому вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, необхідно визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб-підприємців та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України). Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. За змістом цієї норми свобода слова, преси як захисника інтересів громадськості, критика представників держави, висловлення своєї думки в процесі обговорення питань, що становлять громадський інтерес, є однією з найважливіших свобод людини. Згідно зі ст. 32 Конституції кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Згідно зі ст.ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації. Відповідно до ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Відповідно до статті 1 Закону України «Про інформацію» від 02 жовтня 1992 року із змінами та доповненнями інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Стаття 26 Закону СРСР «Про пресу та інші засоби масової інформації» 1990 року (далі - Закон про пресу), який є чинним, громадянин або організація мають право вимагати від редакції засобу масової інформації спростування опублікованих відомостей, що не відповідають дійсності і порочать їхню честь і гідність. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» під друкованими засобами масової інформації (пресою) в Україні розуміються періодичні і такі, що продовжуються, видання, які виходять під постійною назвою, з періодичністю один і більше номерів (випусків) протягом року на підставі свідоцтва про державну реєстрацію. Відповідно до ст. 21 цього Закону підготовку та випуск у світ друкованого засобу масової інформації за дорученням засновника (співзасновників) здійснює редакція або інша установа, що виконує її функції. Редакція діє на підставі свого статуту та реалізує програму друкованого засобу масової інформації, затверджену засновником (співзасновниками). Редакція друкованого засобу масової інформації набуває статусу юридичної особи з дня державної реєстрації, яка здійснюється відповідно до чинного законодавства України. Статтею 26 цього Закону передбачено, що здійснюючи свою діяльність на засадах професійної самостійності, журналіст використовує права та виконує обов'язки, передбачені Законом України «Про інформацію» та цим Законом, та має право, зокрема: на вільне одержання, використання, поширення (публікацію) та зберігання інформації; на вільний доступ до статистичних даних, архівних, бібліотечних і музейних фондів; звертатися до спеціалістів при перевірці одержаних інформаційних матеріалів; крім того, журналіст зобов'язаний зокрема: подавати для публікації об'єктивну і достовірну інформацію; задовольняти прохання осіб, які надають інформацію, щодо їх авторства або збереження таємниці авторства. Аналогічні права і обов'язки журналіста закріплені відповідно у ст. 30 та 32 Закону «Про пресу та інші засоби масової інформації». Згідно з п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти, зокрема, опублікування її у пресі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Відповідно до п. 9 цієї Постанови відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Якщо позов пред?явлено про спростування інформації, опублікованої в засобах масової інформації, то належними відповідачами є автор і редакція відповідного засобу масової інформації чи інша установа, що виконує її функції, оскільки згідно зі статтею 21 Закону про пресу редакція або інша установа, яка виконує її функції, здійснює підготовку та випуск у світ друкованого засобу масової інформації. У випадку, коли інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, ця особа також є належним відповідачем. При опублікуванні чи іншому поширенні оспорюваної інформації без зазначення автора (наприклад, у редакційній статті) відповідачем у справі має бути орган, що здійснив випуск засобу масової інформації. У п. 19 цієї Постанови наголошується, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Заслухавши пояснення представників сторін, показання свідків, дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що в позові необхідно відмовити повністю, так як в судовому засіданні не доведено, що відповідач [PERSON] поширив недостовірну інформацію, тобто таку, яка не відповідає дійсності, а відповідач [PERSON] як редактор газети опублікувала неперевірену інформацію. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed