Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-09 00:00:00

26 квітня 2018 року [PERSON] звернулась до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з даним позовом, яким просить визнати недостовірною інформацію в листі Бориспільської центральної районної лікарні № 107 від 18 січня 2018 року, адресованому першому заступнику керівника Бориспільської місцевої прокуратури О.Сайногу, а саме : «При цьому [PERSON] сама перебувала у збудженому стані, тобто інформація надавалась у підвищеному тоні, у вигляді крику». Зобов'язати Бориспільську центральну районну лікарню спростувати недостовірну інформацію шляхом відкликання з Бориспільської місцевої прокуратури листа за № 107 від 18 січня 2018 року, що містить недостовірну інформацію «При цьому [PERSON] сама перебувала у збудженому стані, тобто інформація надавалась у підвищеному тоні, у вигляді крику». Вимоги обгрунтовано тим, що 21 грудня 2017 року позивач звернулась до Бориспільської місцевої прокуратури із скаргою на порушення прав та інтересів недієздатної [PERSON] лікарем-психіатром [PERSON] при наданні їй психіатричної допомоги протягом 2016-2017 років. 22 грудня 2017 року вказана прокуратура для проведення перевірки направила вищевказану скаргу разом з додатками за належністю начальнику Бориспільського ВП ГУ НП України в Київській області [PERSON], головному лікарю Бориспільської ЦРЛ [PERSON], органу опіки та піклування Бориспільської міської ради. 18 січня 2018 року Бориспільська центральна районна лікарня (далі по тексту - Бориспільська ЦРЛ) листом № 107 надала відповідь [PERSON] на скаргу, яку крім іншого, надіслано заступнику керівника Бориспільської місцевої прокуратури О.Сайногу, на другому аркуші якої, в третьоу абзаці, вказано : «При цьому [PERSON] сама перебувала у збудженому стані, тобто інформація надавалась у підвищеному тоні, у вигляді крику». Дане твердження позивач вважає недостовірним та таким, що порочить її честь, оскільки даний лист розповсюджено та доведено до відома не лише [PERSON]. Зважаючи на вказане, позивач звернулась до суду за захистом своїх порушених прав. В судовому засіданні [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали позов і просили задовольнити його з підстав наведених у ньому та відповіді на відзив. Представник відповідача [PERSON] заперечив проти позову та просив відмовити в його задоволенні з підстав наведених у відзиві. Заслухавши надані сторонами пояснення, дослідивши повно та всебічно матеріали справи, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Частиною 1 ст. 4 та ч. 1 ст. 5 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. Частинами 1-4 ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, згідно ч. 5 цієї статті, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторона-ми; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. Згідно ч. 1 ст. 81, 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що 21 грудня 2017 року, згідно вхідної відмітки, позивач звернулась до Бориспільської місцевої прокуратури з скаргою, якою [PERSON] просила притягнути до відповідальності лікаря - психіатра Бориспільської ЦРЛ [PERSON] за порушення вказаних у скарзі прав недієздатної [PERSON] при наданні їй психіатричної допомоги та вжити всіх заходів, передбачених чинним законодавством України для відновлення порушених прав недієздатної [PERSON], у тому числі і в разі вирішення питань у судовому порядку (а.с. 6-8). За наслідком розгляду даної скарги перший заступник керівника Бориспільської місцевої прокуратури О.Сайног на підставі ст. 7 Закону України «Про звернення громадян» направив за належністю для перевірки 22 грудня 2017 року листа за № 34-18262 вих 17 начальнику Бориспільського ВП ГУ НП України в Київській області [PERSON], головному лікарю Бориспільської ЦРЛ [PERSON], Органу опіки та піклування Бориспільської міської ради та [PERSON] до відома, яким просив про результати проведеної перевірки та прийняте рішення повідомити автора звернення (а.с. 9). 18 січня 2018 року за підписом головного лікаря Бориспільської ЦРЛ [PERSON], на адресу [PERSON] та першого заступника керівника Бориспільської місцевої прокуратури О.Сайног направлено лист № 107, яким надано відповідь на скаргу позивачки від 21 грудня 2017 року (а.с. 10-11). Відповідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Сторонами не заперечується факт направлення даного листа адресатам [PERSON] та першому заступнику керівника Бориспільської місцевої прокуратури О.Сайногу, що в силу вимог ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню. Відтак, підтверджено факт доведення до відома та розповсюдження інформації, наведеної у листі Бориспільської ЦРЛ від 18 січня 2018 року за № 107 не лише особі, інтересів якої він стосувався - [PERSON], а також іншим особам. На другому аркуші в третьому абзаці листа Бориспільської ЦРЛ від 18 січня 2018 року за № 107 зазначено : «…Інформація про напади агресії у [PERSON] опікун [PERSON] іноді повідомляла на особистий телефон лікаря - психіатра [PERSON], в будь-який час. При цьому [PERSON] сама перебувала у збудженому стані, тобто інформація надавалась у підвищеному тоні, у вигляді крику….». Друге речення даного абзацу, а саме : «При цьому [PERSON] сама перебувала у збудженому стані, тобто інформація надавалась у підвищеному тоні, у вигляді крику.» позивач вважає недостовірною інформацією та просить суд зобов'язати Бориспільську ЦРЛ спростувати недостовірну інформацію шляхом відкликання з Бориспільської місцевої прокуратури даного листа. Частиною 1 ст. 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров'я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім'я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Відповідно ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз'яснено, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Пунктом 15 цієї Постанови роз'яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти : опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно ч. 3 ст. 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. В абзаці 1 пункту 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року за № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» встановлено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно ч. 2 ст. 47-1 Закону України «Про інформацію» та абз.2 п.19 вказаної Постанови зазначено, що оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Згідно ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Згідно ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхід-ними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. Підсумовуючи наведене, суд приходить висновку, що інформація наведена в листі Бориспільської ЦРЛ № 107 від 18 січня 2018 року, а саме : «При цьому [PERSON] сама перебувала у збудженому стані, тобто інформація надавалась у підвищеному тоні, у вигляді крику.» є оціночним судженням відповідача, оскільки дані висловлювання не містять фактичних даних і є оцінкою дій позивачки. Також судом під час розгляду справи по суті враховано пояснення і досліджено докази (CD диски з аудіозаписами розмов) [PERSON], подані в обгрунтування заявлених вимог. Суд критично ставиться до записів розмов збережених на CD дисках та вважає їх недопустимими доказами, виходячи з наступного. Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Електронними доказами, згідно ч. 1 ст. 100 ЦПК України, є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам'яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Частинами 1, 3 ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно ч. 1 ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Так, стаття 31 Конституції України гарантує кожному таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції. Винятки можуть встановлюватися лише судом у випадках, передбачених законом, з метою запобігти злочинові чи з'ясувати істину під час розслідування кримінальної справи, якщо іншими способами одержати інформацію неможливо. В цьому аспекті також враховано практику Європейського суду з прав людини, який у своїх рішеннях встановлював наявність порушення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року (далі по тексту - Конвенція), коли у процесі одержання, збирання доказів обмежувалися права і свободи гарантовані Конвенцією, зокрема ст. 6 «Право на справедливий суд», ст. 8 «Право на повагу до приватного і сімейного життя». Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані їм докази (параграф 34 рішення у справі Тейксейра де Кастро проти Португалії від 09 червня 1998 року, параграф 54 рішення у справі Шабельника проти України від 19 лютого 2009 року), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією, а саме : на свободу, особисту недоторканність, на повагу до приватного і сімейного життя, таємницю кореспонденції, на недоторканність житла (статті 5, 8 Конвенції), тощо. [PERSON] не надала суду доказів того, що опонент в телефонній розмові була повідомлена про початок аудіозапису та, відповідно, відсутні докази отримання такої згоди від співрозмовника. Наведене в свою чергу свідчить про порушення приватного життя опонента, оскільки остання під час спілкування в телефонній розмові повідомила про перебування у відпустці та на лікарняному, що виключає її знаходження в цей час на службовому місці і виконання покладених на неї обов'язків. Крім вищенаведеного обгрунтування, CD диски з аудіозаписами розмов, суд оцінює критично ще й тому, що неможливо встановити в який саме час, день, місяць і рік, за чиєї участі (співрозмовників) їх зафіксовано, на який пристрій, чи не відбувались змінення, накладання, фальсифікація здійснених аудіозаписів в подальшому. Відтак, повно і всебічно дослідивши пояснення сторін, докази наявні в матеріалах справи, суд прийшов до переконання, що позов не підлягає задоволенню. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed