Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-13 00:00:00

25.01.2019 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про позбавлення права користування житловим приміщенням. Просить суд ухвалити рішення, яким визнати [PERSON] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] та стягнути з відповідача понесені нею судові витрати по справі. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник, адвокат Клюба П.Р. позовні вимоги підтримали з підстав, наведених в позовній заяві та просили їх задоволити. Відповідач [PERSON] та його представник, адвокат Капак В.М. в судовому засіданні позов не визнали. Зокрема, у своєму відзиві на позовну заяву [PERSON] , відповідач [PERSON] зазначив, що як вбачається із встановлених фактичних обставин справи, спірні правовідносин, які виникли між сторонами необхідно вирішувати у відповідності до положень ст.405 ЦК України, ст.ст.150, 156 ЖК України. Ствердив, що з моменту вселення в квартиру він постійно одноособово сплачує комунальні послуги та сплатив частину вартості квартири, погасивши при цьому залишок по кредиту в «Надра Банк», де він був поручителем по кредитному договору. Також, вказує на те, що він почав проживати в спірному житлі, ще до укладення шлюбу із позивачем, а саме з травня 2007 року. Враховуючи наведене, відповідач вважає позовні вимоги безпідставні, оскільки припинення його сімейних відносин з власником не позбавляє його права користування займаним приміщенням, а тому просить відмовити в їх задоволенні з підстав наведених у відзиві. Дослідивши докази, представлені сторонами на виконання вимог ст.ст.80, 81 ЦПК України і які сторони вважають достатніми для обгрунтування і заперечення позовних вимог, вислухавши пояснення сторін та їх представників, з`ясувавши фактичні обставини справи та за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні обставин справи, суд прийшов до висновку що позовні вимоги [PERSON] до задоволення не підлягають з наступних підстав. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. В судовому засіданні встановлено, що позивачу [PERSON] , на праві приватної власності належить житлове приміщення, а саме квартира, за адресою: [ADDRESS] , що стверджується договором купівлі-продажу квартири від 20.05.2005 року, витягом з Державного реєстру правочинів за №1013783 від 20.05.2005 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу: 48032066 від 20.11.2015 року (а.с.9, 10, 11). 18.11.2008 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано у відділі реєстрації актів цивільного стану Надвірнянського районного управління юстиції Івано-Франківської області, актовий запис № 228 (а.с.22). Згідно рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 18.10.2018 року, даний шлюб між сторонами по справі було розірвано (а.с.23). Відповідно до ч.4\~ст.41 Конституції України, статей\~319,\~321 ЦК України,\~власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві. Право власності є непорушним. Також нормами міжнародного права, зокрема статті 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як у громадських інтересах і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Водночас суд акцентує, що згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02 грудня 2010 року. Крім того, Пленум Верховного Суду України у\~постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року №2\~підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень. Також постановою Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (п.34) визначено, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 Цивільного кодексу України), то власник на підставі\~статті 391 Цивільного кодексу України\~не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями\~71,\~72,\~109,\~110,\~116 Житлового кодексу Української РСР. У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. За змістом положень статей\~16,\~386,\~391 ЦК України,\~власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що відповідає змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Права власника жилого будинку, квартири визначені статтею 383\~ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР. Обмеження чи втручання у право власності є можливим лише з підстав, передбачених законом. Частина перша, четверта статті 156 ЖК Української РСР, передбачає, що\~члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій\~статті 64 цього Кодексу. Згідно з ч.ч.2, 3\~ст.64 ЖК УРСР, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. У відповідності до ст.3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Як з`ясовано в судовому засіданні, ще до одруження та в подальшому під час перебування у шлюбі позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] проживали у спірній квартирі за адресою: [ADDRESS] , виховували спільну дитину, тобто були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки. Вказана обставина не заперечується і сторонами по справі. Згідно довідки КП «Надвірнянський житловик» за № 3183 від 26.12.2018 року відповідач зареєстрований та проживає у вказаній квартирі з 2008 року, зі згоди позивача, яка на той час була власником квартири та надала згоду на вселення відповідача як члена сім`ї (а.с.15). Таким чином, [PERSON] є власником квартири, а [PERSON] набув право проживати в квартирі як член сім`ї власника. Частиною першою\~статті 383 ЦК України,\~встановлено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до ст.157 ЖК УРСР, членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до\~ст.116 ЖК УРСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. З аналізу вищевказаних норм випливає висновок про те, що особи, які були вселені до спірного житла, як члени сім`ї співвласника такого житла, згідно\~статті 157 ЖК Української РСР\~можуть бути виселені лише з підстав передбачених частиною першою\~статті 116 цього Кодексу. Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 635/6246/14-ц. Позивач у своїх позовних вимогах посилається на те, що відповідач проживаючи в належній їй квартирі, допустив погіршення стану житла, так як не проводить ремонтні роботи по його утриманню у належному стані, однак будь-яких доказів на підтвердження вказаної обставини стороною позивача суду не надано. Разом з тим, в судовому засіданні перевірено, що саме відповідач [PERSON] проводить оплату комунальних послуг, які надаються за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою ПАТ «Державний ощадний банк України» (а.с.35). Щодо посилання позивача про позбавлення відповідача права користування житловим приміщенням у зв`язку із припиненням сервітуту, суд констатує наступне. За змістом статті 401 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлено щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Згідно зі статтею 405\~ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до частини другої статті 406\~ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Позивач вважає, що відповідач проживав в квартирі на підставі сервітуту, який припинений на підставі п.4 ч.1 ст.406 ЦК України. Пунктом 4 частини 1 статті 406 ЦК України\~передбачено, що сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітут. Суд звертає увагу на те, що частина перша зазначеної статті містить перелік випадків, коли сервітут припиняється в безспірному порядку, а вже частиною другою цієї ж статті встановлено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Верховним судом, неодноразово зазначено, що істотною обставиною є фактичне тривале непроживання особи у квартирі та наявність у неї іншого місяця проживання, тощо. Відповідач постійно проживав у квартирі з 2007 року і на даний час проживає в ній. Позивачем суду не надані докази про існування інших обставин, які мають істотне значення, на підставі яких сервітут може бути припинений. Відповідно до ч.1 ст.76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 ст.77\~ЦПК України передбачено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, а відповідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду\~на всі\~зазначені вище,\~повно та\~всебічно з`ясовані\~обставини,\~встановивши правовідносини,\~які випливають\~із встановлених\~обставин та\~правові норми,\~які підлягають\~застосуванню до\~цих правовідносин,\~суд прийшов\~до висновку,\~щостороною позивача в судовому засіданні не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів які б підтверджували наявність перешкод у користуванні [PERSON] своєю власністю, а саме квартирою [ADDRESS] , і що такі перешкоди чиняться саме відповідачем, а тому позовні вимоги [PERSON] до задоволення не підлягають з мотивів їх недоведеності. У відповідності до вимог\~ст.141 ЦПК України,\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на те, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] , підстави для стягнення з відповідача на користь позивача понесених судових витрат\~в порядку\~ст.141 ЦПК України, відсутні. На підставі ст.ст.64,\~71,\~72,\~116,\~156,\~157,\~164\~ЖК України, ст.ст.391, 401, 405, 406 ЦК України,

Outcome: dismissed