Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-08 00:00:00

24.10.2019 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просила визнати відповідача такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] . Свої вимоги позивач обґрунтувала наступним. Позивач по справі [PERSON] , проживає в квартирі [ADDRESS] . Цю квартиру вона отримала 03 жовтня 1983 року згідно з ор\-дером № 31612 Серія Б. Разом з нею квартиру отримували також, нині по\-кійний, чоловік [PERSON] та її діти: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Квартира [ADDRESS] трикімнатна, житлова площа становить 42,23 кв.м. На даний час в квартирі зареєстровані і проживають: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . В квартирі зареєстрована та ніколи не проживала відповідач [PERSON] , онука позивача та донька [PERSON] . З моменту народження [PERSON] проживала і проживає на даний час в квартирі [ADDRESS] . Після одруження [PERSON] разом зі своєю дружиною [PERSON] поселились на житлову площу [PERSON] . Одружились вони 23 квітня 1999 року. Факт проживання сім`ї за адресою: [ADDRESS] підтверджується Постановою про відкриття виконавчого провадження від 27.05.2008 року, у якому зазначено адресу боржника [PERSON] : [ADDRESS] . В супровідному Листі до Постанови про відкриття ви\-конавчого провадження також зазначено номер квартири, в якій проживають [PERSON] та [PERSON] - [ADDRESS]. В 2005 році між [PERSON] та [PERSON] було припи\-нено шлюб, [PERSON] перейшов проживати в [ADDRESS] . В 2009р. вони розірвали шлюб офіційно і при цьому досягли згоди між собою, що донька залишається проживати разом з [PERSON] в кв. [ADDRESS] . (Цей факт підтверджується ксерокопією Позовної заяви про розірвання шлюбу, поданої [PERSON] ). Свою адресу [PERSON] не змінювала. Так, вона навчалась в школі І-ІІІ ступенів № 119. З документації школи зазначено адресу [PERSON] : [ADDRESS] . [PERSON] ніколи не цікавилась квартирою [ADDRESS] . Вона не робила ніяких спроб вселитись в квартиру ні по досягненню 14 років, ні після досягнення повноліття. Перешкод у користуванні житлом їй ніхто не чинив. Реєстрація [PERSON] в квартирі створює незручності у користуванні житлом. [PERSON] ніколи не сплачувала комунальні послуги. Позивач зазначає, що вона має мізерну пенсію і їй доводиться оформляти субсидію. У відділі субсидій у неї вимагають докази про те, що [PERSON] в квартирі не проживає. Їй доводиться складати Акти про її проживання в [ADDRESS] . 31.10.2018р. за заявою бабусі [PERSON] - [PERSON] був складений Акт про те, що [PERSON] проживає з січня 2000 року по теперішній час в кв. [ADDRESS] . 04.10.2019р. було складено Акт, який також підтверджує, що [PERSON] не проживає в квартирі [ADDRESS] по місцю своєї реєстрації. Посилаючись на вимоги ст. 71,72 ЖК України, позивач просила позов задовольнити. Ухвалою судді від 07 листопада 2019 року відкрито провадження у вказаній вище справі у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 27.01.2020 року відповідачем у справі подано відзив на позовну заяву. 10.02.2020 року позивачем у справі подано відповідь на відзив. В якому позивач наголосила на тому, що відповідач [PERSON] мала можливість вирішувати свої житлові питання з чотирнадцятирічного віку, однак цього не зробила, з жодними проханнями до позивача не зверталась, взагалі з нею не спілкувалась, не віталась при зустрічі. В вересні 2019 року позивач звернулась до відповідача з проханням знятися з реєстрації в квартирі, однак відповідачка відмовилась. Одночасно з відзивом відповідачем [PERSON] подано зустрічний позов до [PERSON] , в якому просила зобов`язати відповідача усунути перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом вселення до квартири. Свої вимоги позивач за зустрічним позовом обґрунтувала наступним. В листопаді 1999 року після народження вона була зареєстрована в спірній квартирі. На той час батьки були одружені тому проживали разом в квартирі [ADDRESS] в цьому ж будинку. В 2003 році між батьками виникли непорозуміння, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин і в подальшому в 2009 році вони розірвали шлюб. На той час між ними була досягнута домовленість про те, що вона буде проживати разом з матір`ю, тому знову ж таки вирішувати де їй жити вона не мала можливості. Після припинення шлюбних відносин між її батьками склалися вкрай неприязні відносини, що періодично закінчувалися сварками та погрозами з боку її батька, що в свою чергу, зумовило виклик співробітників правоохоронних органів. Тому питання щодо можливості її проживання разом з батьком в Квартирі [ADDRESS] не розглядалося. Мало того, [PERSON] постійно мав заборгованість по сплаті аліментів на її утримання. З об`єктивних причин вона не могла проживати в спірній квартирі після досягнення 14 років, оскільки між нею та [PERSON] були відсутні будь-які нормальні стосунки, які б зумовили спільне проживання. Після досягнення 18 років вона, з метою отримання самостійного заробітку та оплати власного навчання в Херсонському державному університеті, протягом 2017-2019 років періодично виїжджала за межі України, тому у мене не було можливості і достатнього часу для позасудового вирішення питання щодо проживання за місцем реєстрації. З 2016 року [PERSON] одноосібно проживає в спірній квартирі, але з її боку не було жодної пропозиції щодо її проживання в квартирі та участі в її утриманні. Після досягнення 18 років вона неодноразово зверталася до [PERSON] з проханням надати можливість проживати в квартирі, в тому числі, прийняти участь в утриманні квартири, але вона кожного разу відмовляла. У неї не має ключів від спірної квартири, тому вона не має можливості самостійно зайти в квартиру та зайняти одну з кімнат. 11. 10.2019 року, я коли вона знову звернулася до [PERSON] з проханням надати ключі від квартири та надати можливість проживати, вона навіть не відкрила двері, у зв`язку з чим були викликані співробітники поліції. Протягом розгляду справи позивач, представник позивача вимоги позову підтримали в повному обсязі. Проти задоволення зустрічного позову заперечували. Відповідач (позивач за зустрічним позовом), представник відповідача вимоги зустрічного позову підтримали, в задоволенні позову [PERSON] просили відмовити. Представник третьої особи - Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації в поданій суду заяві просив проводити розгляд справи за його відсутності. [PERSON] в поданій суду заяві позов підтримав, просив справу розглянути за його відсутності. [PERSON] , [PERSON] звернулись до суду з письмовими поясненнями, відповідно до з місту якої позов підтримала, просили його задовольнити. Обставини викладені в позовній заяві підтвердили. Додатково наголосили, що [PERSON] отримує часткову супсидію для оплати опалювання квартири. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до наступного висновку. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оцінюючи аргументи, викладені в позовній заяві суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, № 303-A, параграф 29). Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушним. Згідно зі ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. З матеріалів справи вбачається, що спірним житловим приміщенням є квартира [ADDRESS] . Квартира була надана [PERSON] на підставі ордеру № 31612 серії Б від 05 жовтня 1983 року на сім`ю з п`яти осіб, в тому числі позивача та третіх осіб [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . З 30.11.1999 року і по в теперішній час в спірній квартирі зареєстрована [PERSON] , [INFO] . 14 травня 2009 року шлюбу між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Відповідно до Свідоцтва про право власності на житло квартира [ADDRESS] належить [PERSON] та [PERSON] в рівних долях. Відповідно до Акту комісії у складів майстрів ЖЕД - 305 [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] від 31 жовтня 2018 року [PERSON] не зареєстрована, але проживає в квартирі [ADDRESS] . Відповідно до Акту, складеного мешканцями будинків [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] від 04 жовтня 2019 року зазначено, що [PERSON] зареєстрована, але не проживаю в квартирі [ADDRESS] . Відповідно до довідки, наданої Деснянським УП ГУНП у м. Києві від 01.11. 2019 року про проведення перевірки ЄО № 72827 від 11.10. 2019 року, 13.10.2019 року до Деснянського УПГУНП у м. Києві звернулась [PERSON] із заявою з приводу протиправних дій своєї бабусі [PERSON] щодо квартири [ADDRESS] , в якій зазначила, що її бабуся не впускає її до квартири. На виконання вимог ухвали суду про витребування доказів, Деснянською районною в місті Києві державною адміністрацією було надано інформацію про реєстрацію відповідача за адресою - квартира [ADDRESS] з 30.11.1999 року по теперішній час. На виконання вимог ухвали суду про витребування доказів, Коледжем хореографічного мистецтва «Київська муніципальна академія танцю імені Сержа Лифаря» було надано інформацію про домашню адресу відповідача - квартира [ADDRESS] . На виконання вимог ухвали суду про витребування доказів, Комунальне некомерційне підприємство «Центр медико - санітарної допомоги № 1» Деснянського району міста Києва було надано копію Декларації № 0001-65Х5-5К00 про вибір лікаря, відповідно до якої реєстрація відповідача за адресою - квартира [ADDRESS] . Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] повідомили про неприязне відношення [PERSON] до своєї бабусі [PERSON] . Також, зазначили про непроживання [PERSON] в спірній квартирі без поважних причин. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] (мати відповідача) зауважила про неприязне відношення до онуки саме [PERSON] та агресивне ставлення [PERSON] . Норми права, що регулюють правовідносини під час розгляду справи. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 р. № 475\\97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», питання про зняття з реєстрації особи за місцем проживання взаємопов`язане і залежать від вирішення питання про житлові права особи, які регулюються нормами житлового і цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Статтею 47 Конституції України та ст. 9 ЖК УРСР гарантовано право громадянина на житло. Ніхто не може бути виселеним із займаного житла або обмежений у праві користування жилим приміщенням, не інакше як на підставі і у порядку, передбаченому законом. Житлові права охороняються законом, за виключенням випадків, коли вони здійснюються усупереч з призначенням цих прав або з порушенням прав інших громадян чи прав державних і громадських організацій. Відповідно до ст.150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартири, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до положень ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника квартири, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника квартири належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу(дружина, їх діти, батьки). Згідно ст. 163 ЖК України у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і межах строків, встановлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої та частиною четвертою ст. 71 цього кодексу. Тимчасова відсутність наймача та членів його сім`ї не звільняє їх від виконання обов`язків за договором найму жилого приміщення. Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Верховний Суд виходить з того, що вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Указане відповідає роз`ясненням, наданим судам у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Верховний Суд бере до уваги, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції), якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Відповідно до вимог ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання недієздатної особи є місце проживання її опікуна або місцезнаходження відповідної організації, яка виконує щодо неї функції опікуна. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд критично оцінює наданий стороною позивача Акт, складений мешканцями будинків [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] , від 04 жовтня 2019 року, оскільки дані особи є подругами позивача, про що повідомили під час допиту в судовому засіданні в якості свідків.. Відповідно до ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторонами не оспорюється факт існування конфлікту між сторонами щодо питання користування спірною квартирою 11.10.2019 року. Перевірка даного звернення не була проведена працівниками Деснянського УПГУНП у м. Києва у зв`язку з не відкриттям дверей квартири мешканцями. За таких обставин суд позбавлений можливості дійти висновку про відсутність перешкод у [PERSON] в користуванні спірною квартирою. Зважаючи на встановлений судом факт існування перешкод у [PERSON] в користуванні спірною квартирою, суд дійшов висновку про необхідність усунення перешкод шляхом вселення.

Outcome: approved