Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-22 00:00:00

26 грудня 2013 року з Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська за підсудністю надійшла цивільна справа за позовом [PERSON] до товариства з обмеженою відповідальністю «Вилтон» про поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку, відшкодування моральної шкоди (а. с. 79). В обґрунтування позовних вимог сторона позивача у позовній заяві (а. с. 1-2) та в уточненому позові (а. с. 143-144) посилалась на те, що перебуваючи у трудових відносинах з відповідачем з 05 листопада 2003 року отримала попередження керівництва від 31 жовтня 2012 року про скорочення займаної нею посади директора автосалону, на якій вона перебувала з 14 листопада 2007 року, та пропозицію перейти на посаду менеджера з продажу автомобілів із зменшенням заробітної плати з 5 500,00 грн. до 1 705,00 грн. Внаслідок відмови від переходу на іншу посаду із меншим окладом [PERSON] була звільнена через скорочення посади наказом № 1-К від 08 січня 2013 року. Оскільки на час звільнення малолітня дитина позивачки не досягла трирічного віку, відповідач не видав позивачу трудової книжки, [PERSON] не змогла влаштуватись на іншу роботу, що негативно вплинула на її душевний та емоційний стан. У зв'язку з зазначеним [PERSON] звернулась до суду з даним позовом та просила суд, з урахуванням уточнень, поновити її на роботі в ТОВ «Вилтон» на посаді директора автосалону «Пежо», стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09 січня 2013 року по день ухвалення рішення, виходячи з розрахунку середнього заробітку позивачки в розмірі 175,79 грн. за календарний день, що відповідно до усних уточнень представника позивача, викладених у судовому засіданні, становить 82 445,51 грн.; стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у сумі 15 000,00 грн., а також витрати на правову допомогу у сумі 4 000,00 грн. Позивач та її представник у судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримали у повному обсязі та на їх задоволені наполягали. Представник відповідача позовні вимоги не визнала, проти їх задоволення заперечувала у повному обсязі. Суд вислухавши пояснення сторін, допитавши свідка, дослідивши матеріали даної цивільної справи, приходить висновку щодо можливості часткового задоволення позовних вимог позивача, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач та відповідач з 05 листопада 2003 року по 08 січня 2013 року перебували у трудових відносинах, а саме: [PERSON] наказом ТОВ «Вилтон» за № 5-к від 05 листопада 2003 року було призначено на посаду офіс-менеджера; наказом № 16-к від 07 травня 2004 року переведено на посаду менеджера з продажу автомобілів; наказом № 46-к від 14 листопада 2007 року переведено на посаду директора автосалону; наказом № 1-к від 08 січня 2013 року [PERSON] було звільнено з посади директора автосалону у зв'язку із скороченням штату на підставі попередження № 2 від 31 жовтня 2012 року. Викладені обставини підтверджуються відповідними наказами та листом ТОВ «Вилтон» № 55 від 23 січня 2013 року, адресованим позивачці, копії яких наявні в матеріалах справи (а. с. 26, 27, 29, 130). Згідно з актом від 08 січня 2013 року про вручення [PERSON] трудової книжки, остання відмовилась ставити свій підпис в даному акті. Акт складений [PERSON], підписаний нею, а також начальником АХО [PERSON], менеджером з продажу автомобілів [PERSON] (а. с. 129). Протоколом № 3.12 зборів учасників ТОВ «Вилтон» від 31 жовтня 2012 року було постановлено «у зв'язку зі змінами в організації праці, а саме: господарською необхідністю узгодження штатного розкладу із вимогами офіційного імпортера, що тягне за собою зміну істотних умов праці з 08 січня 2013 року скоротити наступні посади: «Директор автосалону» та «заступник директора СТОА з технічних питань - технічний консультант». Крім того, на даних зборах було вирішено додати до штатного розкладу посаду «менеджера з продажу автомобілів» та «технічний директор-технічний консультант», а також зобов'язано директора товариства попередити працівників, що займають посади «директор автосалону» та «заступник директора СТОА з технічних питань - технічний консультант» про скорочення посад із 08 січня 2013 року, запропонувати їм зайняти новостворені посади «менеджера з продажу автомобілів» та «технічний директор-технічний консультант», у разі відмови від вказаних посад, звільнити цих працівників з 08 січня 2013 року (а. с. 116, 118, 119, 120). Судом також встановлено, що попередженням № 2 за вих.. № 38 від 31 жовтня 2012 року відповідач попередив позивачку - директора автосалону «Пежо Сітроен Україна», про майбутнє звільнення її із займаної посади за п. 1 ст. 40 КЗпП, а також запропоновано їй переведення на посаду менеджера з продажу автомобілів з окладом 1 705,00 грн. (а. с. 25). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] є матір'ю [PERSON], [INFO] (а. с. 28) та за власним бажанням перервала декретну відпустку з 10 жовтня 2011 року та приступила до виконання своїх трудових обов'язків в ТОВ «Вилтон» (а. с. 27). Судом було встановлено, що 16 січня 2013 року [PERSON] звернулась на адресу відповідача з письмовою заявою про перегляд рішення про її звільнення у зв'язку із наявністю на її забезпеченні малолітньої дитини віком 2 роки 5 місяців (а. с. 31), у задоволенні даної заяви позивачки було відмовлено відповідним листом (а. с. 32). Відповідно до розрахунку середнього заробітку [PERSON] за підписами директора та фінансового директора-головного бухгалтера ТОВ «Вилтон» середньоденна заробітна плата позивачки в ТОВ «Вилтон» на посаді директора автосалону становила 175,79 грн., вихідна допомога склала 5 449,49 грн., середньомісячна заробітна плата складала 5 215,09 грн. (а. с. 30). Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються нормами Кодексу законів про працю України. Відповідно до ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Відповідно до ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Пунктом 1 ст. 40 КЗпП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників Згідно з положеннями ст. 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору. Відповідно до ст. 47 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Пунктом 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників передбачено, в тому числі, але не виключно, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтями 27, 46 ЦПК України передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Аналізуючи правовідносини, що виникли між сторонами в контексті викладених норм права суд приходить до висновку про обґрунтованість, доведеність та можливість задоволення позовних вимог позивача в частині поновлення позивачки на роботі в ТОВ «Вилтон», а також стягнення з відповідача 82 445,51 грн. середнього заробітку, виходячи з розрахунку 175,79 грн. за календарний день, за період з 09 січня 2013 по день ухвалення рішення. Роблячи такий висновок суд виходить з наступного. Як було встановлено у судовому засіданні наказом ТОВ «Вилтон» № 1-к від 08 січня 2013 року [PERSON] було звільнено з посади директора автосалону у зв'язку із скороченням штату на підставі попередження № 2 від 31 жовтня 2012 року, яким позивачці було запропоновано іншу посаду, а саме: менеджера з продажу автомобілів з окладом 1 705,00 грн. Між тим, під час судового розгляду було встановлено, що поряд із скороченням чисельності штату в ТОВ «Вилтон» одночасно був виданий наказ про внесення іншої посади до штатного розкладу - «технічний директор-технічний консультант». При цьому позивачка у судовому засіданні пояснила суду, що дійсною причиною її звільнення стала наявність іншої кандидатури на займану нею посаду директора автосалону, у зв'язку з чим на позивачку останнім перед звільненням часу здійснювався психологічний тиск, її примушували написати заяву про звільнення за власним бажанням. Представник відповідача, заперечуючи позовні вимоги, для огляду у судовому засіданні в якості доказів отримання позивачкою трудової книжки надала акт про її вручення [PERSON] з відміткою «відмовилась від отримання». Між тим, у судовому засіданні представником позивача для огляду у судовому засіданні та долучення до матеріалів справи була надана роздруківка з електронної адреси представника відповідача з одним із працівників ТОВ «Вилтон», в якій обговорюється фабрикування акту про вручення позивачці її трудової книжки та відмови останньої від підпису такого акту (а. с. 139-142). На запитання суду чи мала місце таке листування представник відповідача відповіла, що приблизно в такій формі відбулось листування. Позивачці була запропонована інша посада, від якої вона відмовилась у зв'язку із значною різницею в окладі. Проте, доказів такої відмови та фіксування зазначеної обставини представником відповідача суду надано не було. Крім того, суд також врахував положення ст.. 184 КЗпП України, якою, зокрема визначено, що звільнення жінок, які мають дітей віком до трьох років, з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, а станом на день звільнення - 08 січня 2013 року, малолітня дитина [PERSON] не досягла віку трьох років (а. с. 28). Таким чином, оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у судовому засіданні у їх сукупності суд приходить до висновку про необґрунтованість підстав звільнення [PERSON] з посади директора автосалону, при цьому до пояснень та доказів представника відповідача суд ставиться критично та надає їм відповідну правову оцінку, виходячи з зазначеного вище. Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає, в тому числі, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Визначаючи розмір моральної шкоди суд враховує роз'яснення, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 (із змінами та доповненнями внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року № 5), згідно з яким ця шкода визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Вирішуючи вимоги [PERSON] щодо відшкодування моральної шкоди суд враховує наявні в матеріалах справи копії медичних документів, та покази свідка [PERSON] - чоловіка позивачки, з яких можливо зробити висновок про погіршення стану її фізичного здоров'я внаслідок емоційних хвилювань, завданих звільненням, невидачею трудової книжки, відсутністю можливості працевлаштування, чим позивачу була завдана моральна шкода, яка полягає у втраті душевного спокою, перебуванні у стані стресу, витраті часу та зусиль на відновлення емоційної рівноваги, враховуючи ступінь душевних страждань позивача суд вважає можливим позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково, стягнувши з відповідача на користь позивача у рахунок відшкодування моральної шкоди 5 000,00 грн.

Outcome: partial