Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-08 00:00:00

26.04.2021 року позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на малолітніх дітей. Вимоги мотивувала тим, що перебуває з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з 11.11.2006 року, проте, з 2015 року їх сім`я фактично розпалась, [PERSON] переїхав на проживання до іншого міста, подружніх стосунків вони не мають, спільного господарства не ведуть. Вказала, що діти: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , проживають з нею, повністю перебувають на її утриманні, в той час як [PERSON] участі у вихованні дітей не приймає та кошти на їх утримання не надає. Крім того, зазначила, що з вини [PERSON] у зв`язку із відсутністю реєстрації за місцем проживання доньки з 03.07.2017 року по 28.02.2020 року, ненаданням ним документів про свій дохід в період з 01.08.2019 року до 28.02.2020 року та довідки про реєстрацію у центрі зайнятості як безробітного з січня 2021 року вона не отримала державної допомоги багатодітним сім`ям у розмірі 20 400,00 грн., допомоги як одинока матір у розмірі 13 965,98 грн. та як одинока матір та як малозабезпечена родина в розмірі 59 879,04 грн. Тому, просила суд стягнути на її користь з [PERSON] : - аліменти на утримання дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , у розмірі 50% заробітку щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви і до досягнення дітьми вісімнадцятирічного віку; - грошову компенсацію за неотриману державну допомогу як багатодітній родині за 12 місяців (з квітня 2019 року по березень 2020 року) у розмірі 20 400,00 грн.; - грошову компенсацію за неотриману державну допомогу як одинокій матері за 7 місяців (з 01.08.2019 року до 28.02.2020 року) у розмірі 13 965,98 грн.; - грошову компенсацію за неотриману державну допомогу як одинокій матері та як малозабезпеченій родині за 5 місяців (з 01.01.2021 року до 31.05.2021 року) у розмірі 59 879,04 грн. Ухвалою від 30.04.2021 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження у цивільній справі без повідомлення сторін на 09.09.2021 року (а.с. 36-37). Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. У відповідності до гл. 10 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, зокрема, малозначні справи. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: ціну позову; значення справи для сторін; обраний позивачем спосіб захисту; категорію та складність справи; кількість сторін та інших учасників справи (ч. 2 ст. 274 ЦПК України). При цьому у відповідності до ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило. Відповідач відзив на позов не подав. Третя особа пояснення на позов не надала. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу з постановленням заочного рішення, проти чого не заперечує позивач, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Отже, предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Судом встановлено, що сторони у справі перебувають у зареєстрованому шлюбі з 11.11.2006 року, про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції в місті Києві11.11.2006 року видано свідоцтво серії [NUMBER] , актовий запис 1073 (а.с. 11). Також, судом встановлено, що сторони у справі є батьками [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с. 13, 16, 20). Судом також встановлено та не заперечено сторонами у справі, що останні проживають окремо, а діти проживають з матір`ю та повністю перебувають на її утриманні, що не спростовано відповідачем в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 6 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, і виплачуються щомісячно. Відповідно до положень ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Матеріальне становище сторін суд визначає, виходячи з вартості приналежного їм майна, рівня доходів, а також величини витрат, які вони здійснюють на утримання себе й членів своєї сім`ї. Суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання. Під час розгляду спору сторони не спростовано, що домовленості (договору) щодо сплати аліментів на утримання дітей між сторонами не досягнуто. Таким чином, враховуючи вищевикладене, беручи уваги те, що діти сторін проживають разом з позивачем, перебувають на її утриманні, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення аліментів, у зв`язку з чим вважає за необхідне стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей. Згідно ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Позивач просить суд стягнути на її користь на утримання дитини аліменти у розмірі 50% заробітку щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви і до досягнення дітьми вісімнадцятирічного віку. Зі змісту ст. 183 СК України вбачається, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Тому, вирішуючи питання про розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на утримання дитини, суд виходить з вимог позивача про стягнення аліментів у частці від заробітку (доходу) відповідача, враховуючи вимоги ч. 2 ст. 182 СК України. Беручи до уваги вищевикладене, суд за наявності для того законних підстав та відсутності заперечень відповідача приходить до висновку про можливість задоволення позову в заявленому позивачем розмірі. При цьому, суд, вирішуючи питання про стягнення аліментів керується загальними принципами, за якими стягнення аліментів не повинно погіршувати становище іншого порівняно із становищем одержувача аліментів. Крім того, на думку суду, вказаний розмір суми аліментів з врахуванням рівного обов`язку обох батьків на утримання та виховання дітей буде відповідати інтересам та потребам останніх. При цьому суд враховує, що відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Приписами ст. 141 СК України визначено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. За змістом ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Таким чином, враховуючи вищевикладене, беручи уваги те, що діти сторін проживають разом з позивачем, перебувають на її утриманні, відповідачем допомога в утриманні дітей и не надається, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення аліментів, у зв`язку з чим вважає за необхідне стягнути з відповідача на її користь аліменти в розмірі 50% від заробітку (доходу) відповідача на утримання дітей, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Розглядаючи вимоги щодо стягнення з відповідача грошових компенсацій, суд виходить з наступного. Як визначено у п. 5 ч. 1 ст.3 ЦК України однією із засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. В Україні визнається і діє принцип верховенства права (ч. 1 ст. 8 Конституції України). Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України, забезпечуючи при цьому верховенство права. Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд. Згідно з п. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін. Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків (Постанова КЦС ВС від 13.02.2019 року справа № 369/13976/15-ц). Звертаючись до суду із вимогами про стягнення з відповідача грошової компенсації за неотриману державну допомогу як багатодітній родині за 12 місяців (з квітня 2019 року по березень 2020 року) у розмірі 20 400,00 грн.; грошової компенсації за неотриману державну допомогу як одинокій матері за 7 місяців (з 01.08.2019 року до 28.02.2020 року) у розмірі 13 965,98 грн.; грошової компенсації за неотриману державну допомогу як одинокій матері та як малозабезпеченій родині за 5 місяців (з 01.01.2021 року до 31.05.2021 року) у розмірі 59 879,04 грн., позивач вказала на те, що невиплати останніх мали місце з вини відповідача. Разом з тим, позивачем не надано доказів в розрізі положень ст. ст. 76-80 ЦПК України наявності вини відповідача, неправомірності його дій та не доведено існування обставин, за яких саме відповідач повинен нести відповідальність за неотримання нею відповідних державних допомог й у розмірі, зазначеному у позові. За таких обставин суд надходить до висновку, що позов в цій частині задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір у розмірі 908,00 грн. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення суду в межах суми платежу за один місяць допускається до негайного виконання. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial