Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-24 00:00:00

24 січня 2019 року до Софіївського районного суду Дніпропетровської області звернувся позивач [PERSON] із вищевказаною позовною заявою. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на ті обставини, що [PERSON], [INFO] - колишній чоловік доньки позивача по справі [PERSON]. 26 травня 2005 року Відповідач зареєструвався за адресою: [ADDRESS]. Відповідач з 2008 року виїхав в м.Київ на постійно проживання, де працював як відомо Позивачу на будівництві, і з того часу жодного разу не зявлявся за місцем своєї реєстрації. Де він проживає на даний час позивачу не відомо. Як зазначає позивач, факт не проживання Відповідача за місцем реєстрації підтверджується свідченнями Позивачки, актом обстеження сімї та довідкою про склад сімї. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема від вирішення питання про її право користування житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Факт не проживання відповідача по справі за спірною адресою понад шести місяців без поважних причин підтверджується свідченнями позивачки та свідками, які можуть бути допитані в суді у разі необхідності. Позивач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Відповідач належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явився, про причини неявки суду не повідомив. Представник третьої особи при розгляді справи також присутнім не був, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Відповідно до ч.3 ст.131 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явились в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача та, зі згоди позивача, ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Суд, взявши до уваги заяву позивача, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Так, судом встановлено, що позивач [PERSON] (а.с.5) є власником будинку [ADDRESS], на підставі свідоцтва про право власності на житло (а.с.8). Відповідно до довідки, виданої Ордо-Василівської сільської ради 24 липня 2018 року, у вказаному будинку зареєстровано три особи: позивач донька [PERSON], [INFO], онука - [PERSON], [INFO] та відповідач [PERSON], [INFO] (а.с.9). Перешкод в користуванні жилим приміщенням відповідачу позивач не чинив. Відповідач добровільно визначив собі інше місце проживання і даним будинком не користується. Будучи зареєстрованим у зазначеному будинку відповідач не набуває за фактом реєстрації ніяких майнових прав відносно володіння та розпорядження, відповідно, будучи знятим з реєстрації в будинку, ніяких майнових прав не втрачає. Натомість, подальша формальна реєстрація відповідача в будинку є порушенням прав на безперешкодне користування ним. Факти викладені в позовній заяві підтверджуються письмовими доказами, довідкою про склад сім'ї, свідоцтвом про право власності на житло, за адресою: [ADDRESS], актом про підтвердження факту не проживання відповідача [PERSON]. Відповідно до ст.317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.2 ст.319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 15 ЦК України у частині 1 визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право (ч.1, ч.2 ст.16 ЦК України). Згідно ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст.71 Житлового кодексу України, суд може визнати особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням, якщо доведено, що вона не користується цим приміщенням більше шести місяців без поважних причин. Відповідно до ст.72 Житлового кодексу України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Так, судом встановлено, що відповідач у справі не будучи власником будинку, залишається зареєстрованим у ньому, однак тривалий час не проживає у будинку, поважні причини його відсутності за місцем реєстрації судом не встановлені, що свідчить про вчинення ним перешкод у користуванні власністю для позивача, як власника будинку, при цьому між сторонами відсутня домовленість щодо збереження права на житло, тому суд вважає, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та задовольняє їх. Суд також вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Таким чином, само по собі рішення суду про визнання відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням, у відповідності до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», є підставою для подальшого зняття останнього з реєстрації в цьому приміщенні. При цьому, у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши водночас одну із таких вимог, зокрема: про позбавлення права користування житловим приміщенням. З урахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи, суд оцінюючи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє доведення в судовому засіданні, з підстав викладених вище, а тому підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved