Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-09 00:00:00

24 грудня 2020 року позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулись в суд з позовом до Заборолівської сільської ради про визнання права власності. Позов обґрунтовують тим, що вони народились в с. Забороль Луцького району, де проживали разом зі своїми батьками [PERSON] та [PERSON] в будинку за адресою: [ADDRESS] . Вказане домогосподарство відносилось до суспільної групи «колгоспний двір». 12 вересня 1992 року [PERSON] зареєструвала шлюб, в зв`язку з чим в 1993 році змінила місце проживання та вибула зі спірного домоволодіння. [INFO] померла їх матір - [PERSON] . Після її смерті спадщина не відкривалась в зв`язку з тим, що господарство відносилось до суспільної групи «колгоспний двір». У відповідності до ст. 120 ЦК УРСР житловий будинок став належати на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] , як членам колгоспного двору, у рівних долях. [PERSON] втратила право на частку в спільній сумісній власності членів колгоспного двору, оскільки більше як три роки не брала участі у веденні спільного господарства. [INFO] помер їхній батько [PERSON] , після смерті якого відкрилась спадщина на Ѕ частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] є його діти, тобто позивачі у справі. Позивач [PERSON] прийняв спадщину після смерті батька шляхом спільного проживання з ним на час відкриття спадщини. [PERSON] пропустила строк прийняття спадщини, однак відповідно до вимог ч. 2 ст. 1272 ЦК України за письмовою згодою спадкоємця [PERSON] подала заяву про прийняття спадщини нотаріусу, а відтак є такою, що прийняла спадщину. Позивачі вказують, що нотаріус їм відмовив у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом щодо спірного нерухомого майна у зв`язку з відсутністю в них правовстановлюючих документів на таке майно. Витягами з погосподарських книг підтверджується те, що частка їхнього батька [PERSON] , який помер [INFO] , та частка [PERSON] , як членів господарства, яке відноситься до суспільної групи «колгоспний двір», в житловому будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , є рівними та становлять по Ѕ. Через відсутність правовстановлюючих документів на вищевказаний житловий будинок позивачі позбавлені можливості належним чином оформити свої права власності та спадкові права, що зумовлює необхідність звернення до суду з цим позовом. На підставі наведеного позивачі просять: визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться по [ADDRESS] , як колишнього члена колгоспного двору; визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності на спадкове майно, а саме: по ј частині житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться по [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Ухвалою судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 січня 2021 року відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 лютого 2021 року до участі у справі в якості співвідповідача залучено Луцьку міську раду. Представник позивачів адвокат Єлов В.А. в судове засідання не з`явився, попередньо подав заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримав та просить його задовольнити. Представник відповідача Заборолівської сільської ради Луцького району в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Представник співвідповідача Луцької міської ради в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд встановив, що домогосподарство, розташоване за адресою: [ADDRESS] , було побудоване в 1965 році та належало до суспільної групи «Колгоспний двір». Наведене підтверджується записами в архівних погосподарських книгах за 1967 -1973 роки (а.с. 13-16). За відомостями з погосподарської книги за 1967-1973 роки в домогосподарстві за адресою: [ADDRESS] проживала сім`я, до складу якої входили: подружжя [PERSON] та [PERSON] , а також їхні діти [PERSON] , [PERSON] (а.с. 13-16). На адвокатський запис представника позивачів виконавчий комітет Луцької міської ради надав відповідь №42-13/2/2021 від 11 березня 2021, зі змісту якої встановлено, що домогосподарство за адресою: с. Забороль Луцького району Волинської області (особовий рахунок № [NUMBER] ) належав [PERSON] , що підтверджується відомостями погосподарського обліку Книга №4 за 1996-2000 роки. Разом з тим, згідно з відомостями погосподарського обліку Книга №4 за 2001-2005 роки вищевказане домогосподарство значиться за [PERSON] . Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно з частинами першою та третьою статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Відповідно до пункту 4 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Оскільки правовідносини виникли до набрання новим Кодексом чинності, то суд при розгляді керується положеннями ЦК Української РСР 1963 року. Відповідно до частин першої, другої статті 120 ЦК Української РСР майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться в його користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних (частина друга статті 123 ЦК Української РСР). Згідно з пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз`яснено, що положення статтей 17, 18 Закону України «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону. До правовідносин, що виникли раніше, застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Отже, всі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору. До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22 січня 2019 року у справі № 713/1310/17-ц. Разом з тим, колгоспний двір був припинений 15 квітня 1991 року відповідно до постанови Верховної Ради Української РСР № 885-XII з введенням у дію Закону України «Про власність». Право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мали ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку у майні. Матеріалами справи підтверджується, що станом на 15 квітня 1991 року в домогосподарстві, розташованому за адресою: [ADDRESS] проживали такі члени колгоспного двору: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] Виходячи з рівності часток усіх членів двору, розмір частки кожного з перелічених вище осіб в колгоспному дворі за адресою: [ADDRESS] становить по 1/4 частки. Встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , дата видачі 28 грудня 1999 року, Заборолівська сільська рада Луцького району Волинської області (а.с. 41, зворот). У відповідності до ч. 1 ст. 563 ЦК Української РСР в разі смерті члена колгоспного двору спадкоємство в майні двору не відкривається. Однак, на час смерті [PERSON] стаття 563 ЦК Української РСР втратила чинність, а тому не може застосовуватись до спірних правовідносин. Відповідно до статті 4 Закону України «Про власність» (чинного на час виникнення спірних правовідносин) загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 01 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна. Таким чином, після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, до складу якої увійшла 1/4 частина спільної сумісної власності спірного домоволодіння. Згідно ч. 1 ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. У відповідності до положень ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Спадкоємцями першої черги за законом після смерті спадкодавця [PERSON] , які прийняли спадщину шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном були її чоловік [PERSON] та син [PERSON] . Дочка спадкодавця [PERSON] на час відкриття спадщини не проживала разом зі спадкодавцем та не вчинила інших дій, які б свідчили про прийняття нею спадщини після смерті матері. Таким чином, після смерті [PERSON] відбувся такий перерозподіл часток у власності на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] : [PERSON] - 3/8 частки, [PERSON] - 3/8 частки, [PERSON] - 1/4 частки. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , вид. 14 лютого 2004 року Заборолівською сільською радою Луцького району (а.с. 11). Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). До складу спадкового майна, яке залишилось після смерті [PERSON] входить, зокрема, 3/8 частки спірного домоволодіння. На випадок своєї смерті [PERSON] заповіту не залишив, а тому, в цьому випадку спадкування здійснюється за законом. Відповідно до ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Згідно ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. В частині 1 ст. 1270 ЦК України зазначено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] є його діти: [PERSON] та [PERSON] . Матеріалами спадкової справи, заведеної приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Максим`як Ж.В. до майна померлого [PERSON] , підтверджується, що позивачі є такими, що прийняли спадщину в передбаченому законом порядку. Факт родинних відносин спадкодавця [PERSON] та позивача [PERSON] підтверджується копією свідоцтва про народження останнього серії [NUMBER] , вид. 25 листопада 1965 року Заборолівською сільською радою Луцького району, де батьками [PERSON] зазначені [PERSON] та [PERSON] (а.с. 7). Родинні стосунки позивача [PERSON] з її батьками [PERSON] та [PERSON] підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , вид. 11 квітня 1962 року Заборолівською сільською радою Луцького району Волинської області, а також копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , вид. 12 вересня 1992 року Боголюбською сільською радою Луцького району Волинської області, відповідно до якого [PERSON] 12 вересня 1992 року уклала шлюб, в зв`язку з чим змінила прізвище на [PERSON] (а.с. 6, 8). Таким чином, позивачі [PERSON] та [PERSON] спадкують після смерті батька 3/8 частини спірного домогосподарства в рівних долях, тобто по 3/16 частки кожен. З дослідженої в судовому засіданні копії постанови приватного нотаріуса Луцького районного нотаріального округу Волинської області Максим`як Ж.В. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 29 липня 2020 року вбачається, що позивачам відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом після смерті батька [PERSON] на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться у [ADDRESS] в зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа, що підтверджує право власності спадкодавця на нерухоме майно (а.с. 20). Таким чином, позивачі позбавлені можливості отримати свідоцтва про право власності на спадкове майно в зв`язку з тим, що в них немає правовстановлюючих документів, що посвідчують право власності спадкодавця на спірне нерухоме майно. Відповідно до ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Відповідно до абз. 3 ч.2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. Записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право власності. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. З врахуванням того, що після смерті [PERSON] позивачу [PERSON] належало 3/8 частки спірного домогосподарства, а позивачу [PERSON] - 1/4 частки, то після смерті [PERSON] частка позивача [PERSON] становить 9/16 (виходячи з розрахунку 3/8+3/16), а частка [PERSON] - 7/16 (1/4+3/16). З наведених мотивів суд дійшов висновку про часткове задоволення позову та ухвалення рішення про визнання права власності за [PERSON] на 9/16 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] та визнання права власності за [PERSON] на 7/16 частини вказаного домогосподарства. На підставі викладеного та

Outcome: partial