Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-10 00:00:00

24 жовтня 2016 року [PERSON] звернулася до суду з цим позовом, в якому просить визнати за нею право власності в порядку успадкування за заповітом на спадкове майно, що залишилося після смерті її баби [PERSON], яка померла 9 лютого 2009 року в с.Паланка Томашпільського району Вінницької області, що складається із земельної ділянки площею 2,1109 га, що розташована на території Паланської сільської ради Томашпільського району Вінницької області (державний акт на право власності на земельну ділянку ВН № 098554, виданий Томашпільською РДА 28 лютого 2003 року). Позов обґрунтовано наступним. 9 лютого 2009 року в с.Паланка Томашпільського району Вінницької області померла [PERSON], яка доводилася позивачці бабою. Після смерті баби позивача відкрилася спадщина на належне їй майно, зокрема, на земельну ділянку, що розташована на території Паланської сільської ради Томашпільського району. Позивачка вказує, що за життя бабуся склала заповіт, яким все своє майно заповіла їй, однак при зверненні до нотаріальної контори в оформленні права власності на земельну ділянку нотаріусом їй було відмовлено, оскільки відсутній оригінал державного акту. В судове засідання позивачка [PERSON] не зявилася, однак подала до суду заяву, в якій просить справу за її позовом слухати у її відсутності, позовні вимоги підтримує, просить позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача Паланської сільської ради в судове засідання не зявився, однак голова Паланської сільської ради подав до суду заяву, в якій просить справу розглядати без участі представника сільської ради, не заперечує проти задоволення позову. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутності сторін, які заявили про розгляд справи за їх відсутності, на підставі наявних у справі доказів, відповідно вимог ст.158 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши заяви інших учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, прийшов до наступного висновку. Згідно ст..1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобовязані подати усі наявні у них докази або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться до початку розгляду справи по суті. Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.1 ст.. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. До відносин спадкування необхідно застосовувати законодавство чинне на час відкриття спадщини. [PERSON] померла 9 лютого 2009 року. В цей час діяв ЦК України (2003 року). Згідно цього, зазначений нормативно-правовий акт потрібно застосувати для вирішення цих спірних правовідносин. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1-2 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Судом встановлено, що 9 лютого 2009 року в с.Вапнярки Томашпільського району Вінницької області померла [PERSON] (а.с.6). Згідно довідки виконкому Паланської сільської ради № 857 від 10 жовтня 2016 року, після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно, що складається із житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розміщені в с.Вапнярки по вул.. Кірова (Незалежності), 22 Томашпільського району Вінницької області, земельної ділянки розміром 2,1109 га, що розташована на території Паланської сільської ради, відповідно державного акту серії ВН № 098554; спадкоємцем за заповітом являється [PERSON], інших спадкоємців, передбачених ст..ст. 1241, 1261 ЦК України, у спадкодавця немає (а.с.9). Як вбачається із матеріалів справи, 6 лютого 1995 року [PERSON] у Паланській сільській раді склала заповіт, яким все майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, в тому числі житловий будинок, що знаходиться в с.Вапнярки Томашпільського району Вінницької області, заповідає [PERSON] (а.с.7). 28 лютого 2003 року Томашпільською районною державною адміністрацією було видано [PERSON] державний акт на право власності на земельну ділянку серії ВН № 098554, яка проживала в с.Вапнярки і на підставі розпорядження Томашпільської районної державної адміністрації від 4 лютого 2003 року № 46 є власником земельної ділянки площею 2,1109 га, що розташована на території Паланської сільської ради Томашпільського району Вінницької області, цільове призначення земельної ділянки-ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.8). Виходячи із узагальнення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ по успадкуванню», найпоширенішою причиною звернення до суду в справах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку успадкування є неможливість спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на імя спадкодавця або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавця. Спори про визнання права власності на земельну ділянку а права власності на земельну частку (пай) в порядку спадкування, зокрема, у випадках, коли відсутній отриманий спадкодавцем державний акт або сертифікат на земельну частку (пай) на право власності на земельну ділянку, зареєстрований належним чином, розглядаються судами з урахуванням вимоги закону та розяснень, викладених в пунктах 10, 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 про те, що відповідно до ст.. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на земельну ділянку або іншим правовстановлюючим документом. Відповідно до ст.. 125 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом або сертифікатом на земельну частку (пай). У разі втрати, пошкодження сертифіката на право власності на земельну частку (пай) видача нового сертифікату на імя спадкодавця спадкоємцям особи, яка мала право на земельну частку (пай), не передбачено. Отже, належним способом захисту прав спадкоємців у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину на земельну частку (пай) є звернення спадкоємців з вимогами про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування до суду. Цивільний кодекс не встановлює граничних термінів звернення до нотаріальної контори за отриманням свідоцтва про право на спадщину, але вказано, що дане свідоцтво може отримати спадкоємець, який прийняв спадщину після закінчення строку з часу відкриття спадщини, відсутність такого свідоцтва не позбавляє його права на спадщину спадкоємця. Згідно довідки Паланської сільської ради № 864 від 12 жовтня 2016 року, [PERSON] не зареєстрована, але фактично проживає в [INFO] (Незалежності), 22 Томашпільського району Вінницької області з 15 березня 1990 року по даний час. Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при розгляді цих справ, судом\~\~перевіряється\~\~наявність обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій, зокрема відмови у видачі свідоцтва про спадщину. Як вбачається з матеріалів справи, позивачка [PERSON], як спадкоємець майна спадкодавця [PERSON] за заповітом, зверталася до державного нотаріуса за місцем відкриття спадщини із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину, однак нотаріусом їй у видачі свідоцтва про право на спадщину було відмовлено в звязку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно (а.с.11). Згідно вищезазначеного, вбачається висновок про те, що [PERSON] прийняла спадщину, однак не отримала свідоцтво про право на спадщину на спадкове майно в звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно абзацу 3 пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року Про судову практику у справах про спадкування у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при розгляді цих справ, судом\~\~перевіряється\~\~наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини. Як вбачається із відповіді державного нотаріуса на запит суду, спадкова справа після смерті [PERSON], померлої 9 лютого 2009 року, не заведена (а.с.16). Згідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до п. 24 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясовування і дослідження інших обставин справи. Таким чином, судом встановлено, що позивачка [PERSON] єдиний спадкоємець за заповітом на спадкове майно своєї баби [PERSON], яка спадщину прийняла, однак не отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом в звязку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно. Тобто позивачка [PERSON] набула права та обовязки спадкодавця, тобто спадщина після смерті її баби належить їй, а неможливість отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на належне спадкодавцю майно, не може бути перешкодою у набутті права власності на таке спадкове майно. Враховуючи наведене, а також те, що відповідачем визнано позовні вимоги [PERSON], визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому позовна заява [PERSON] підлягає до задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: approved