Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-12 00:00:00

24 березня 2021 року позивач [PERSON] звернулася до суду з цим позовом та просить суд ухвалити рішення, яким: визнати [PERSON] , [INFO] , батьком [PERSON] , [INFO] ; зобов`язати Недригайлівський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) внести зміни до актового запису про народження [PERSON] , зазначивши його, як [PERSON] , а його батьком записати [PERSON] , [INFO] , громадянина України, про що видати нове свідоцтво про народження дитини; стягнути з [PERSON] , [INFO] , аліменти за минулий час на її користь на утримання малолітнього сина [PERSON] у твердій грошовій сумі у розмірі 1000,00 грн. на місяць, починаючи із 01 листопада 2014 року по 01 березня 2021 року включно, всього 76 місяців, що становить 76000,00 грн.; стягнути з [PERSON] , [INFO] , аліменти на її користь на утримання малолітнього сина [PERSON] у твердій грошовій сумі у розмірі 5000,00 грн., щомісячно починаючи із 01 березня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття, та судові витрати по справі у розмірі 4908,00 грн. Вказаний позов обґрунтований тим, що позивач [PERSON] у 2014 році перебувала у близьких стосунках із відповідачем [PERSON] , від яких [INFO] народила сина [PERSON] , у свідоцтві про народження якого батьками записані позивач [PERSON] та [PERSON] у відповідності до ч. 1 ст. 135 Сімейного Кодексу України, зі слів матері, оскільки при реєстрації народження сина відповідач не побажав бути записаним батьком [PERSON] , у зв`язку з наведеним позивач і звернулась до суду з даним позовом. 06.05.2021 відповідач [PERSON] надав відзив на позов, у якому позовні вимоги [PERSON] визнав частково, а саме у частині визнання його батьком дитини, та стягнення аліментів на сина [PERSON] у твердій грошовій сумі у розмірі 1400 грн. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] у підготовче судове засідання не прибули, але позивач подала до суду заяву про проведення судового засідання без їх участі. Позовні вимоги підтримала частково, у рамках відзиву сторони відповідача [PERSON] . Позовні вимоги в частині стягнення аліментів за попередній час у твердій грошовій сумі у розмірі 1000, 00 грн. на місяць, починаючи із 01 листопада 2014 року по 01 березня 2021 року включно, всього 76 місяців, що становить 76000,00 грн. просить залишити без розгляду. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] у підготовче судове засідання не прибули, але останній подав заяву про проведення судового засідання без їх участі. Позовні вимоги визнав частково з підстав, викладених у відзиві на позов. Представник Недригайлівського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), третьої особи по справі, у судове засідання не прибув, подав на адресу суду клопотання про розгляд справи без його участі, просить постановити рішення на розсуд суду. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України справу розглянуто за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що з 2014 року позивач [PERSON] перебувала у близьких стосунках із відповідачем [PERSON] , від яких [INFO] народила дитину, [PERSON] . З копії свідоцтва про народження останнього серії [NUMBER] вбачається, що його батьками зазначені: мати - [PERSON] , батько - [PERSON] (а.с. 10). Із витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження сформованого 24.09.2019 за № 00024028018 вбачається, що відомості про батька дитини записані відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України, зі слів матері (а.с. 11). Відповідно до вимог ст. 121 Сімейного кодексу України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому ст. 122 та 125 цього Кодексу. Відповідно ст. 128 СК України, за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 СК України, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України. Відповідно до статті 130 Сімейного кодексу України, заява про встановлення факту батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України. Відповідно до статті 134 Сімейного кодексу України внесення змін до актового запису про народження у разі визнання батьківства, материнства може бути зроблено на підставі заяв осіб, зазначених у статті 126 Сімейного кодексу України, або рішення суду, відповідно до якого орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження. Пленум Верховного Суду України в п.15 Постанови №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» вказав, що суд розглядає заяви про встановлення факту батьківства чи визнання батьківства, якщо у свідоцтві про народження певна особа не вказана батьком дитини. В третьому абзаці п.13 вказаної Постанови, Пленум Верховного Суду України вказав, що факт батьківства може бути встановлено за наявності однієї з таких обставин: 1) спільне проживання батьків дитини і ведення ними спільного господарства, яке не припинилось до її зачаття; 2) спільне виховання дитини; 3) спільне утримання дитини; 4) докази, що з вірогідністю підтверджують визнання відповідачем батьківства. Згідно зі ст. 52 Конституції України діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому державними органами реєстрації актів цивільного стану в установленому законом порядку. Відповідно до п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до статті 7 Конвенції про права дитини, дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження із моменту народження має право на ім`я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Статтею 8 Конвенції про права дитини, передбачено, що держави-учасниці зобов`язуються поважати право дитини на збереження індивідуальності, включаючи громадянство, ім`я та сімейні зв`язки, як передбачається законом, не допускаючи протизаконного втручання. П. 20 п. 1 Розділу ІІІ Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених Наказом Міністерства Юстиції України від 18.10.2000 року №52/5, зазначено, що при вирішенні судом спорів про визнання батьківства, материнства, оспорювання батьківства чи материнства, встановлення фактів батьківства та материнства зміни до актових записів про народження вносяться відповідно до законодавства, яке регулює порядок внесення змін до актових записів цивільного стану. П. п. 2.13, 2.13.1. Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених Наказом Міністерства Юстиції України від 12.01.2011 року № 96/5 зазначено, що підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є: рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану. П. 2.16.4. Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених Наказом Міністерства Юстиції України від 12.01.2011 року № 96/5, зазначено, що на підставі рішення суду про визнання батьківства (материнства) в актовому записі про народження змінюються відомості про батька та вносяться пов`язані з цим інші зміни згідно із зазначеними в рішенні суду. Дослідивши матеріали справи, наявні письмові докази, визнання в цій частині позову відповідачем, яке не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд приходить до висновку, що позивачем доведено факт батьківства [PERSON] стосовно дитини [PERSON] , а тому наявні законні підстави для винесення рішення про задоволення позову в цій частині. Щодо позовної вимоги про стягнення аліментів слід зазначити наступне. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Крім того, відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів (ч. 3 ст. 181 СК України). Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до положень ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст. 183, 184 СК України. Відповідно до ст. 191 Сімейного Кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. У статті 7 Закону України «Про державний бюджет на 2020 рік» визначено, що у 2021 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць дітей віком до 6 років: з 1 січня - 1921 гривня, з 1 липня - 2013 гривень, з 1 грудня - 2100 гривень; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2395 гривень, з 1 липня - 2510 гривень, з 1 грудня - 2618 гривень. [PERSON] , [INFO] , проживає разом з матір`ю, самостійного заробітку не має, відповідач є його батьком, то відповідно до ст. 180 СК України, суд вважає за необхідне стягувати з нього аліменти на утримання малолітнього сина, який на день ухвалення рішення досяг 6-річного віку, у твердій грошовій сумі у розмірі 1400,00 грн. щомісячно, починаючи з дня подання заяви до суду - 24.03.2021, і до досягнення дитиною повноліття. Згідно зі ст. 430 ЦПК України, необхідно допустити негайне виконання рішення суду у межах суми платежу за один місяць. Розглянувши заяву про залишення без розгляду позовні вимоги в частині стягнення аліментів на утримання [PERSON] за попередній період, а саме з 01 листопада 2014 року по 01 березня 2021 року включно, суд враховує наступне. Статтею 13 ЦПК України передбачає право позивача на власний розсуд розпоряджатись своїми правами щодо предмета спору, у зв`язку з чим виключно позивачу належить право вибору характеру своїх процесуальних дій: залишити позов без розгляду, чи закінчити судовий розгляд справи. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду. Суд вважає, що заява позивача про залишення без розгляду позовних вимог в частині стягнення аліментів на утримання [PERSON] за попередній період, підлягає задоволенню. Частиною 1 ст. 133 ЦПК України, визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Вирішуючи питання про стягнення судового збору, суд враховує, що відповідно до пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», позивачі звільняються від сплати судового збору за подання позовів про стягнення аліментів. Відповідно до статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Тому відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір в розмірі 908,00 грн. Окрім того, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджені витрати позивача по сплаті судового збору в сумі 908,00 грн. На підтвердження понесених витрат на отримання правничої допомоги позивач [PERSON] надала суду угоду № 08-21-Ц про надання професійної правничої (правової) допомоги від 19.03.2021 та ордер серії СМ № 609 від 23.03.2021 (а.с. 12-13). Водночас позивач не надала акта здачі-приймання робіт (наданих послуг) та документів, що свідчать про оплату витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо), а тому підстави для стягнення витрат на правничу допомогу з відповідача відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: approved