Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-22 00:00:00

26.10.2015 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить прийняти рішення про визнання договору найму розірваним та виселення відповідачів з квартири [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог вказує, що зазначена квартира належить йому на праві приватної власності. 23.02.2009 року між [PERSON] та [PERSON] укладено угоду №53 про здачу житлової площі в найм, на підставі якої [PERSON] та її діти зареєструвались у зазначеній квартирі. Згідно з умовами договору найму [PERSON] зобовязалася по першій вимозі [PERSON] звільнити займану житлову площу. Однак, на неодноразові вимоги позивача звільнити квартиру відмовляється, разом із дітьми продовжує проживати в квартирі, в звязку з чим позбавили позивача права користуватися своїм майном. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просять позов задовольнити та позбавити відповідачів права користування квартирою позивача та виселити їх без надання іншого житлового приміщення так як вказане житло необхідне позивачеві для власного проживання. Відповідач змінила замок на вхідних дверях, не дає йому ключ, тому він не може користуватися зазначеною квартирою. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог заперечує та просить відмовити в їх задоволенні за безпідставністю. Зазначає, що з позивачем проживала однією сімєю з 2003 року, мають спільного сина [PERSON], [INFO], який проживає в спірній квартирі та являється одним із співвідповідачів. Зазначила, що аналогічні справи вже розглядалися судами за позовом [PERSON], в той же час вважає, що договір найму продовжений до 2019 року. Крім того зазначила, що вона ніяким чином не перешкоджає власнику квартири [PERSON] користуватися квартирою, проживати в ній, квартира трикімнатна, замок вона змінила бо попередній зламався, ключ не давала відповідачеві бо він не звертався до нею із цим питанням. Не заперечує надати позивачеві ключ від квартири. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, прийшов до наступного. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності за договором дарування належить квартира [ADDRESS] (а.с.4-5). Не заперечується сторонами та підтверджується матеріалами справи факт укладання 23.02.2009 року між [PERSON] та [PERSON] угоди №53, згідно якої [PERSON] здав безстроково в найм [PERSON] з двома дітьми [PERSON] та [PERSON], квартиру [ADDRESS] (а.с.6). Судом встановлено, що відповідачі зареєстровані у спірній квартирі за згодою позивача (а.с.6,18). Одним із співвідповідачів по справі є малолітній син позивача [PERSON], [INFO] (батьківство встановлено рішенням суду а.с.19-20). Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно ч.2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сімї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Отже, право володіти та розпоряджатися помешканням залишається у [PERSON], як власника, але розпоряджатися житлом він може не порушуючи права дитини на проживання. Відповідно до п. 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України. Згідно із ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що відповідно до\~частини третьої статті 10 ЦПК\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідач, посилаючись на ч.3 ст. 825 ЦК України, просить розірвати договір про здачу в найм квартири [ADDRESS], так як виникла необхідність використання зазначеного житла його самого та членів його сімї. Виходячи з положень\~ст. 825 ЦК України\~необхідність використання житла для проживання самого наймодавця та членів його сімї у квартирі, яку було передано у найм, є однією з підстав для розірвання договору найму за рішенням суду, при цьому дійсно на вимогу наймодавця встановлена обовязкова процедура попередження наймачів про такі наміри наймодавця з метою досягнення згоди на розірвання договору найму. У разі недосягнення згоди даний договір має бути розірваний в судовому порядку, оскільки одностороннє розірвання укладеного договору буде порушувати права та законні інтереси користувачів житлового приміщення. При цьому обовязок доведення необхідності використання спірного житла для проживання самого наймодавця та членів його сімї лежить на наймодавцеві, а отже має доводитись чи є реальна потреба позивачів на момент предявлення такої вимоги у користуванні спірним житлом, та відповідно в розірванні укладеної угоди. Зазначених доказів суду позивачем не надано. Посилання позивача на ст.391 ЦК України суд вважає безпідставними, адже не було надано жодного належного і допустимого доказу, що відповідач перешкоджає позивачеві у здійсненні ним право користування і розпорядження своїм майном. Як вбачається із матеріалів зазначеної справи, цивільні справи за позовами [PERSON] до [PERSON] щодо розірвання угоди про здачу житлової площі в найм та виселення, були неодноразово розглянуті судами та винесені відповідні рішення (а.с.21-26). В 2015 році позивач вже звертався до суду з позовом до відповідачів про визнання їх такими, що втратили право користування спірною квартирою. Рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 05.06.2015 року в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про визнання цих осіб такими, що втратили право користування квартирою та усунення перешкод у користуванні та розпорядженні житломбуло відмовлено, рішення оскаржене не було і набрало законної сили 16.06.2015 року. Малинським районним судом при розгляді справи було встановлено, що договір найму квартири [ADDRESS] слід вважати переукладеним з [PERSON] та [PERSON] на 5 років, а саме до 23 лютого 2019 року включно. Згідно штампу суду зазначене рішення набрало чинності 16.06.2015 року (а.с.21-22). Не дивлячись на це позивач направляє 15.06.2015 року відповідачці Лист-попередження про розірвання договору найму квартири (а.с.8). За змістом\~частини третьої статті 61 ЦПК\~обставини, встановлені судовим рішенням, що набрало законної сили, у цивільній справі, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи.\~ Отже, правовідносини в сфері найму (оренди) житлового приміщення, що склалися між сторонами, не можуть вважатися припиненими. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості щодо права власності [PERSON] на нерухоме майно відсутні (а.с.64). Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на праві приватної власності [PERSON] належить квартира в Автономній Республіці Крим, [ADDRESS] (а.с.65). В той же час, враховуючи те, що сторони заперечують правильність виданої інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, суд зазначені інформаційні довідки як докази при розгляді справи не враховує. Таким чином, оцінюючи зібрані у справі та досліджені в судовому засіданні докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог та не вбачає підстав для задоволення даного позову. Судові витрати позивачу суд не відшкодовує, оскільки йому повністю відмовлено в задоволенні позову.

Outcome: dismissed