Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-13 00:00:00

26.02.2021 позивач [PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила наступне. Позивачеві та відповідачеві на праві спільної часткової власності належить квартира [ADDRESS] : позивачеві належить 5/9 частин зазначеної квартири, відповідачеві - 4/9. Спірна квартира складається з трьох житлових кімнат, підсобних та допоміжних приміщень. Відповідач не впускає позивача до зазначеної квартири. Крім того, відповідач здійснив заміну замків у вхідних дверях та не надав позивачеві ключі від нових замків, чим з боку відповідача їй чиняться перешкоди в користуванні своєю власністю. Домовитись про порядок користування квартирою сторони не можуть. З урахуванням вищевикладеного, позивач просить суд вселити її до вищезазначеної квартири; встановити порядок користування зазначеною квартирою, виділивши їй у користування ізольовану кімнату площею 14,13 кв.м, в спільному користуванні співвласників залишити кухню площею 7,11 кв.м, ванну кімнату площею 2,72 кв.м, туалет площею 1,19 кв.м, коридор площею 8,04 кв.м, кладову площею 0,96 кв.м, балкон (лоджію) площею 1,575 кв.м; зобов`язати відповідача не чинити позивачеві перешкоди у користуванні виділеною кімнатою та місцями загального користування у квартирі. Ухвалою судді від 03.03.2021 позовну заяву позивача було залишено без руху у зв`язку не наданням суду документів, що підтверджують сплату судового збору. Ухвалою судді від 02.04.2021 позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи визначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, сторонам встановлено строки на подання заяв по суті справи, призначено розгляд справи у судовому засіданні. Відповідач відзив на позовну заяву до суду не подав. Із зустрічним позовом до відповідача не звертався. 29.07.2021 відповідач засобами електронного зв`язку надіслав на адресу суд заперечення на позовну заяву, в яких просив суд позов задовольнити лише в частині визначення порядку користування квартирою. В іншій частині позову просив суд відмовити. В обґрунтування своїх заперечень зазначив, що він не чинить перешкод позивачеві в користуванні належною їм на праві спільної часткової власності квартирою. Позивачем суду не надано жодних доказів в обґрунтування позовних вимог. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали повністю з підстав, викладених в позовній заяві, просили його задовольнити. Позивач суду пояснила, що в неї є інше житло, в якому вона постійно проживає. Проте, вона має намір проживати в спірній квартирі, яку вона кілька років не відвідувала, оскільки переконана, що відповідач чинитиме їй перешкоди в користуванні нею. Позивачеві достеменно невідомо чи підходять наявні в нею ключі до замків вхідних дверей квартири. Проте, вона припускає, що позивач змінив зазначені замки. Вона неодноразово зверталась до відповідача з пропозицією визначити порядок користування спірною квартирою, проте її пропозицію було проігноровано відповідачем. Відповідач у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову з підстав зазначених ним у письмових запереченнях. В задоволені позову в частині вселення позивача до спірної квартири просив відмовити, оскільки він не чинить позивачеві перешкод у користуванні нею. Суду повідомив, що вхідні замки він не змінював. Сторони не можуть дійти згоди щодо порядку користування квартирою, оскільки позивач ставить перед собою мету продати спірну квартиру, а не проживати в ній. Проте проти задоволення позову в частині встановлення порядку користування спірною квартирою відповідач не заперечував. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з огляду на наступне. Відповідно до ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст. 4,5 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, і має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Стаття 41 Конституції України гарантує, що кожен громадянин має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, яка набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Аналогічні положення закріплені в ст.319,321 ЦК України. Крім того, відповідно до ст.ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності . Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 356 ЦК України власність двох або більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до ст.ст. 379, 383 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] , належить сторонам на праві спільної часткової власності. Позивачеві належить 5/9 частини спірної квартири, що підтверджується наданими нею копіями документів, а саме: спадковим договором від 05.08.2014, витягом з Державного реєстру речових прав від 04.12.2018, договором дарування частини квартири від 19.09.2015, інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22.10.2020 (а.с. 9-17). Відповідачеві на праві спільної часткової власності належить 4/9 спірної квартири, що підтверджується наданою позивачем довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22.10.2020 (а.с. 16-17). Відповідно до даних технічного паспорту спірна квартира має загальну площу 60,61 кв.м., жилу - 39,0кв.м.. Квартира складається з трьох жилих кімнат: 1-ша кімната площею 14,13 кв.м., 2-га кімната площею 14,72 кв.м, 3-тя кімната площею 10,16 кв.м. Крім того, в квартирі є кухня площею 7,11 кв.м, ванна кімната площею 2,72 кв.м, туалет площею 1,19 кв.м, коридор площею 8,04 кв.м, кладовка площею 0,96 кв.м, балкон (лоджія) площею 1,575 кв.м. (а.с. 7, 8). Також судом встановлено, що місце проживання відповідача зареєстроване в спірній квартирі з 11.06.2019 (а.с. 31). Місце проживання позивача зареєстроване за адресою: [ADDRESS] (а.с. 5). Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» №20 від 22.12.1995, квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю на вимогу учасника цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо сторонам виділити ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Аналіз наведених вище норм свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. В даному випадку, судом достовірно встановлено і це не оспорюється обома сторонами, що вони на законних підставах набули право спільної часткової власності на зазначену квартири, але на теперішній час не досягли згоди щодо порядку користування спірною квартирою. З урахуванням вищевикладеного, позовні вимоги в частині встановлення порядку користування спірною квартирою є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. При цьому, судом враховано, що позивач, звернувшись до суду з вимогою виділити їй в користування жилої кімнати площею 14,3 кв.м., з вимогою щодо виділення в користування відповідачеві певної жилої кімнати в спірній квартирі до суду не зверталась. Не звертався до суду з такою вимогою і відповідач. Зазначене свідчить про відсутність між сторонами спору щодо порядку користування жилими кімнатами площею 14,72 кв.м та 10,16 кв.м. Крім того, відповідно до частини другої статті 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Вирішення судом питання про визнання за відповідачем права користування певної жилою кімнатою у квартирі, за умови, що ані позивач, ані відповідач не звертались до суду з такою позовною вимогою, призвело би до виходу за межі позовних вимог. Подібний висновок міститься в постанові КЦС ВС від 16.09.2020 в справі № № 359/4356/18. Разом з тим, позивачем не доведено належними доказами той факт, що відповідач чинить їй перешкоди у користуванні спірною квартирою. Більше того, з пояснень позивача, наданих нею в судовому засіданні, вбачається, що позивач проживає за іншою адресою, в спірній квартирі вона має намір проживати лише у майбутньому після її вселення на підставі рішення суду. При цьому, позивач суду пояснила, що вона не відвідувала спірну квартиру протягом тривалого часу і напевно не знає, чи підходять наявні в неї ключі до замків вхідних дверей квартири. За вказаних обставин суд доходить висновку, що нагальної потреби у вселенні позивача до спірної квартири на даний час не існує, такий спосіб усунення перешкод не відповідає конкретним обставинам справи та фактично є передчасним, у зв`язку з чим у задоволенні позову в частині вселення позивача до спірної квартири слід відмовити. Передчасними є й вимоги позивача щодо зобов`язання відповідача не чинити позивачеві перешкоди в користуванні виділеною кімнатою та місцями загального користування в спірній квартирі, оскільки судовому захисту підлягають лише порушені права позивача, а не права які можуть бути порушені в майбутньому. Таким чином, позов [PERSON] слід задовольнити частково. У відповідності до приписів ст. 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору мають бути покладені на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із задоволенням судом одної позовної вимоги з трьох, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача понесені нею витрати зі сплати судового збору в розмірі 908,00 грн.

Outcome: partial