Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-22 00:00:00

26 вересня 2016 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що йому на праві власності на підставі договорів купівлі-продажу та державного акту на праву власності належить домоволодіння №18 по вул.Пархоменко у місті Маріуполі та земельна ділянка площею 0,10 га. З моменту придбання будинку та земельної ділянки у процесі проживання розмір земельної ділянки був істотно зменшений шляхом самочинного будівництва. Порушення межі має місце з боку сумісного землекористувача [PERSON], який мешкає за адресою: вул.Тесленко, 21. Відповідач під час проживання біля суміжної межі на земельній ділянці позивача самочинно побудував фундамент під будівлю розміром 5 х 10 метрів, на якому складені чотири ряди бетону та уздовж фундаменту складені дошки, що порушує права позивача, як законного землевласника. На усні вимоги виправити вказані порушення відповідач не реагує. Внаслідок чого позивач не має можливості належним чином використовувати самовільно зайняту відповідачем земельну ділянку. На підставі зазначеного, посилаючись на положення статей 125, 126, 152 Земельного кодексу України та статті 376 Цивільного кодексу України просить суд усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою шляхом зобовязання [PERSON] знести самочинно збудований фундамент та прибрати будівельні матеріали з земельної ділянки, яка належить позивачу та розташована за адресою: м.Маріуполь, вул.Пархоменко, 18. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та пояснив, що в 2009 році придбав за нотаріальними договорами купівлі-продажу земельну ділянку та домоволодіння, що розташовані за адресою: м.Маріуполь, вул.Пархоменко, 18 та пізніше виявив порушення свого права власності щодо земельної ділянки та невідповідність фактичного розміру володіння із розмірами, вказаними у державному акті на право власності. Намагався в досудовому порядку вирішити спір, але відповідач категорично відмовився. Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, надали письмові заперечення, в яких зазначили, що [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору дарування будинку від 19.10.2001 року належить житловий будинок по вул.Тесленко, 21а в місті Маріуполі. Згідно технічного плану будинку площа під двором складає 269 кв.м. Відповідно до вимог статті 30 Земельного кодексу України (в редакції діючої на момент укладення договору дарування) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими обєктами переходить у розмірах, передбачених ст.67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі та споруди. Таким чином, відповідачу 19.10.2001 року у користування перейшло право користування 420 кв.м. земельної ділянки. 02 вересня 2001 року відповідач звернувся до Іллічівської районної адміністрації із заявою про надання додаткової земельної ділянки площею 200 кв.м. у постійне користування за рахунок суміжної земельної ділянки, розташованій на вул.Пархоменко, буд.18, яка належала колишньому власнику. Рішенням колегії Іллічівської районної адміністрації Маріупольської міської ради від 25 вересня 2002 року №232 було припинено право користування частини земельної ділянки площею 145 кв.м., розташованої по вул.Пархоменко, буд.18, яка належала [PERSON], та передано у користування [PERSON], внаслідок чого було включено до складу земель відповідача та збільшено площу землеволодіння до 565 кв.м. Після прийняття вказаного рішення у 2002 році відповідачем було зведено паркан. Позивач [PERSON] придбав будинок №18 по вул.Пархоменко разом із земельною ділянкою в 2009 році та ніяких претензій по розташуванню паркану відповідачу не висловлював. Відповідач розпочав будівництво на земельній ділянці, яка належить йому на праві користування, з дотриманням усіх державних будівельних норм, зокрема відстань від фундаменту до межі сусідньої ділянки позивача становить не менше 1 метра. Також наголошували на пропуск позивачем встановленого законом трирічного строку позовної давності. На підставі зазначеного просили відмовити у позові. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, даючи оцінку запереченням та доводам кожної із сторін, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову з наступних підстав. Згідно статті 78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Відповідно до частини 1 статті 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки, зокрема, на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, дарування, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування. Судом встановлено, що згідно з нотаріальним договором купівлі-продажу від 11 квітня 2009 року, посвідченим державним нотаріусом [PERSON], зареєстрованим в реєстрі за №2-737, позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить жилий будинок №18 по вулиці Пархоменко в місті Маріуполі. Відповідно до пункту 2 даного договору купівлі-продажу згаданий жилий будинок знаходиться на земельній ділянці, що є приватною власністю продавця. Також відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого МКП «Маріупольське бюро технічної інвентаризації» №22541630 від 22.04.2009 року, була проведена державна реєстрація укладеного договору купівлі-продажу та переходу права власності на житловий будинок №18 по вулиці Пархоменко в місті Маріуполі на [PERSON] Крім того, згідно з нотаріальним договором купівлі-продажу від 11 квітня 2009 року, посвідченим державним нотаріусом [PERSON], зареєстрованим в реєстрі за №2-739, позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить земельна ділянка №18, що розташована по вулиці Пархоменко в місті Маріуполі, площею 0,100 га, надану для будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських споруд. Кадастровий номер 1412300000:03:013:0072. Відчужувана земельна ділянка належить продавцю на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ЯЖ№816496, виданого Маріупольською міською радою 08.01.2009 року на підставі договору купівлі-продажу №2212 від 25.05.2004 року за №2212, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №01.09.162.04354. На підставі державного акту на право власності на земельну ділянку від 08 квітня 2009 року, позивач є власником земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер 1412300000:03:013:0072, яка розташована за адресою: вул.Пархоменко, 18, Іллічівський район, м.Маріуполь, Донецька область, із цільовим призначенням земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. На зазначеному державному акті на право власності на земельну ділянку мається відповідний реєстраційний штамп державного нотаріусу Четвертої державної нотаріальної контори [PERSON] від 11.04.2009 року про перехід права власності на підставі договору купівлі-продажу, а також зареєстрований Управлінням Держкомзему в місті Маріуполі в поземельній книзі 28.12.2010 року за реєстровим номером №197030130072178. З наведених правовстановлюючих документів слідує, що позивачу на праві приватної власності належить домоволодіння та земельна ділянка під ним, площею 0,10 га, що розташовані по вулиці Пархоменко, 18 в місті Маріуполі. Водночас відповідачу на праві приватної власності належить житловий будинок з житловою прибудовою №21а з належними надвірними будівлями та спорудами, що знаходяться по вулиці Тесленко в місті Маріуполі на земельній ділянці Маріупольської міської [PERSON], що підтверджується нотаріальним договором дарування від 19 жовтня 2001 року, посвідченого державним нотаріусом Першої маріупольської державної нотаріальної контори [PERSON] Відповідно до представлених з архівного відділу Маріупольської міської ради документів [PERSON] звертався до Іллічівської районної адміністрації із письмовою заявою від 02.09.2002 року з проханням додатково відвести йому земельну ділянку площею 200,00 м2 із земельної ділянки сусіда, який проживає [INFO]. Також було підготовлено викопіювання із Генерального плану міста із позначенням запитуваної земельної ділянка, яка розташована по вул.Пархоменко, 18. На підставі заяв, які надійшли від громадян про надання додатково земельних ділянок та згоди громадян на вилучення частки земельних ділянок Колегією Іллічівської районної адміністрації Маріупольської міської ради було прийнято рішення від 25 вересня 2002 року про клопотання у припиненні права користування та у наданні додатково у постійне користування земельних ділянок для обслуговування та експлуатації житлових будівель. Даним рішенням було ухвалено клопотати перед виконкомом міської ради у припиненні права користування частки земельної площею 45 м2, розташованою по вул.Пархоменко, 18, яка належала [PERSON], та про додаткове надання земельних ділянок у постійне користування громадянам [PERSON], який мешкає по вул.Тесленко, 21а, площею 145 м2, включаючи його до складу землекористування загальною площею 565 м2. Надаючи оцінку вказаному рішенню Колегії Іллічівської районної адміністрації Маріупольської міської ради від 25 вересня 2002 року, на яке як на підставу виникнення права користування спірною земельною ділянкою посилається відповідач, суд відзначає, що відповідно до підпункту 1 пункту а) частини 1 статті 33 Закону України «Про місцеве самоврядування» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать такі власні (самоврядні) повноваження, як підготовка і внесення на розгляд ради пропозицій щодо вилучення (викупу), а також надання під забудову та для інших потреб земель, що перебувають у власності територіальних громад. Відповідно до підпункту 8 пункту б) статті 33 Закону України «Про місцеве самоврядування» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать такі делеговані повноваження як підготовка висновків щодо надання або вилучення в установленому законом порядку земельних ділянок, що проводиться органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування. Відповідно до пункту б), в) статті 12 Земельного кодексу України (в редакції, яка діяла станом на 2002 рік) до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу. Згідно пункту г) статті 17 Земельного кодексу України до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить підготовка висновків щодо надання або вилучення (викупу) земельних ділянок. Отже за положеннями земельного законодавства, які діяли в 2002 році - на момент прийняття рішення колегією Іллічівської районної адміністрації про клопотання в припиненні права користування спірної частки земельної ділянки, нормативно були розмежовані повноваження у сфері виділення земельних ділянок між районним адміністраціями та виконавчими комітетами. Так районним адміністраціям були делеговані значно менші повноваження - лише на підготовку висновків щодо надання або вилучення (викупу) земельних ділянок, а так само підготовку рішень із відповідним клопотанням перед виконавчими комітетами. Натомість виконавчому комітету міської ради, як органу місцевого самоврядування, належали повноваження у безпосередньому прийнятті рішення щодо припинення та надання земельних ділянок у постійне користування громадянам. Аналогічні положення передбаченні за нині діючими нормами Земельного кодексу України та Закону України «Про місцеве самоврядування», але не відміну від раніше діючих в 2002 році, станом сьогоднішній звужені повноваження місцевих адміністрацій та виконавчих комітетів в сфері земельних правовідносин, а всі питання щодо припинення або передачу у користування чи власність земельних ділянок віднесені до виключеної компетенції місцевих рад. З наведених положень як чинного законодавства, так і законодавства, яке діяло 25 вересня 2002 року (на момент прийняття рішення Колегії Іллічівської районної адміністрації Маріупольської міської ради), слідує, що законною підставою виникнення права користування земельною ділянкою слід вважати лише рішення органу місцевого самоврядування, до якого належить рішення виконавчого комітету (в 2002 році) або рішення міської ради. Натомість представлене відповідачем рішення Колегії Іллічівської районної адміністрації Маріупольської міської ради від 25 вересня 2002 року про клопотання у припиненні права користування та у наданні додатково у постійне користування земельних ділянок для обслуговування та експлуатації житлових будівельне не є рішенням компетентного органу місцевого самоврядування, на підставі якого у [PERSON] може виникати право власності або користування земельною ділянкою по вул.Пархоменко, 18. Згідно статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання. Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Згідно з листом виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 07.02.2017 року вих.№23.3-2687-03 на запит суду було повідомлено, що клопотання, які подаються районною адміністрацією до Виконкому Маріупольською міської ради не є документами довготривалого зберігання та по 2011 рік були знищені. За період з 2012 рік по 2013 рік клопотання Іллічівською районною адміністрацією до виконкому Маріупольської міської ради з приводу припинення права користування та й наданні додатково у постійне користування земельних ділянок для обслуговування та експлуатації житлових будівель не надавалось. У організаційному відділі Маріупольської міської ради знаходяться рішення виконкому за період 2005-2016 років, вказані у запиті роки рішень знаходяться на постійному зберіганні у Архівному відділі Маріупольської міської ради. Рішення стосовно земельних питань приймалися на засіданнях виконкому до квітня 2006 року. При візуальному перегляді порядків денних засідань та протоколів рішень виконкому міської ради за період 2005 квітень 2006 років, питання стосовно запиту не виявлено. Згідно з листом з архівного відділу Маріупольської міської ради від 02.12.2016 року №06-01-88/271 на запит суду було представлено всі наявні в архівному відділі документи, які були прийнятті за результатами розгляду клопотання [PERSON] про виділення спірної земельної ділянки. Але жодного рішення виконкому або міської ради про припинення та виділення спірної земельної ділянки у постійне користування [PERSON] представлено не було. Також згідно ще одного листа з архівного відділу Маріупольської міської ради від 14.03.2017 року №168-5963-55:1 на запит суду було повідомлено, що в архівному відділі Маріупольської міської ради знаходяться на зберіганні документи Маріупольської міської ради та її виконавчого комітету з 1992 року по 2004 рік. Архівним відділом проведена робота з пошуку рішень Маріупольської міської ради та її виконавчого комітету за період з 25 вересня 2002 року по 2004 рік включено та за результатами пошуку встановлено, що рішень Маріупольської міської ради або її виконкому про припинення права користування та надання додатково у постійне користування земельних ділянок для обслуговування та експлуатації житлових будівель за адресою: вул.Пархоменко, 18 стосовно [PERSON] в матеріалах міської ради та виконавчого комітету не має. Отже із представлених на адресу суду відповідей із виконкому Маріупольської міської ради та з архівного відділу вбачається, що жодних відомостей про прийняття Маріупольською міською радою або її виконавчим комітетом рішення про припинення права користування спірної частки земельної ділянки та надання її у користування відповідачу не має. Вказане свідчить про відсутність будь-яких рішень компетентного органу місцевого самоврядування про надання спірної земельної ділянки у користування [PERSON] Згідно статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Представлені позивачем правовстановлюючі документи на будинок та земельну ділянку в достатній мірі підтверджують законність права власності та їх приналежність [PERSON] Натомість відповідач не представив встановлених законодавством належних доказів свого законного права користування спірною земельною ділянкою та державну реєстрацію цього права компетентним органом влади. Відповідно до ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.319 ЦК України позивач вправі володіти, користуватися, розпоряджатися своєю земельною ділянкою на власний розсуд і має право за ст.391 ЦК України вимагати від відповідача усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно статті 90 Земельного кодексу України власники земельних ділянок мають право: самостійно господарювати на землі. Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Згідно актів, складених головою та секретарем КСН «Селища Волонтерівка», від 25 травня 2016 року та 21 грудня 2016 року за результатами обстеження земельної ділянки, що розташована за адресою: м.Маріуполь, вул.Пархоменко, 18, виявлено на частині земельної ділянки, розміром 13,5 метрів на 10,5 метрів, яка зайнята сусідом [PERSON], який мешкає по вулиці Тесленко, 21а, встановлений фундамент розміром приблизно 6 на 9 метрів, на якому в чотири ряди викладений бетоніт та вздовж фундаменту складені дошки. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні також не заперечував факт проведення будівельних робіт на частині земельної ділянки, яка є спірною для сторін. У звязку із розпочатим відповідачем будівництвом на частині земельній ділянці, що належить позивачу, останній не може в повному обсязі здійснювати своє право власності щодо цього майна. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві, зокрема у ч. 4 ст. 41 Конституції України, за якою ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст. 16 Цивільного кодексу України; далі ЦК). Одним із способів захисту цивільних прав особи, встановлених частиною 2 статті 16 ЦК України, є припинення дії, яка порушує право, та відновлення становища, яке існувало до порушення. Згідно із ч.ч. 1,2, 4 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Відповідно до ст. 212 ЗК України, самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування витрат, понесених під час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель та споруд, здійснюється за рахунок громадян, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих ділянок проводиться за рішенням суду. З урахуванням зазначених положень, а також зважаючи на те, що у відповідача на момент розгляду справи відсутні правовстановлюючі документи, які посвідчують його право власності чи користування спірною земельною ділянкою, на якій ним проводяться будівельні роботи без отримання дозвільних документів та розташований фундамент під обєкт нерухомості, суд приходить до висновку про її самовільне зайняття, що порушує законні права та інтереси власника [PERSON], а тому, для їх захисту, необхідно усунути перешкоди позивачу у користуванні його власністю шляхом зобовязання відповідача вчинити дії спрямовані на знесення незаконно збудованих обєктів та звільнення, належної позивачу земельної ділянки. Стосовно заявленого відповідачем строку позовної давності до спірних правовідносин та її застосування, як підставу для відмови у позові, суд відзначає наступне. Відповідно до договору купівлі-продажу позивач придбав спірну земельну ділянку в 2009 році із встановленою огорожею, але з того часу не предявляв вимог до відповідача. Разом з тим, відповідно до розяснень, викладених Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в постанові від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (пункт 35) задовольняючи позов про захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння, суд має право як заборонити відповідачу вчиняти певні дії, так і зобов'язати відповідача усунути наслідки порушення права позивача. При цьому відсутність заперечень попереднього власника майна проти порушення права власності, не пов'язаних із позбавленням володіння, не може бути підставою для відмови в задоволенні позову нового власника про усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Крім того, за змістом позовна давність не поширюється на вимоги власника чи іншого володільця про усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном, що не пов'язані з позбавленням володіння, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі. У зв'язку із цим тривалість порушення права не перешкоджає задоволенню такої вимоги судом (пункту 36 Постанови). З урахуванням цього до спірних правовідносин не може бути застосовані строки позовної давності та порушене право позивача підлягає захисту в судовому порядку. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин справи, які мають значення для справи. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, оскільки суд задовольняє позов [PERSON] з відповідача на його користь підлягає стягненню судовий збір, сплачений позивачем при поданні позовної заяви до суду в розмірі 551,20 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved