Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-11 00:00:00

25 листопада 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житлом - квартирою № 100 будинку № 8 по вулиці Панкєєва в місті Кривому Розі. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказав, що відповідно до Ордеру № 764 від 21.04.1980 він є наймачем вищезазначеної квартири. В спірній квартирі окрім позивача зареєстрований його син [PERSON] Відповідач не мешкає за місцем реєстрації з 2000 року, систематично змінює місце роботи та проживання, де саме позивачу невідомо, родинні стосунки з відповідачем не підтримує особистих речей відповідача в квартирі немає. Позивач суд визнати відповідача таким, що втратив право користування вищезазначеною квартирою, та зняти його з реєстраційного обліку, оскільки позивач несе додаткові витрати на оплату комунальних послуг. Крім того, просив стягнути з відповідача понесені судові витрати. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити, посилаючись на підстави викладені у позові. Крім тго, надав суду квитанцію про сплату позивачем судових витрат, повязаних з публікацією в пресі оголошення в сумі 300,00 грн., які також просив стягнути на користь позивача. Не заперечував проти заочного розгляду справи, з наслідками прийняття заочного рішення ознайомлений. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся через періодичне видання газети «Вісті Придніпров'я». На підставі ч. 9\~ст. 74 ЦПК України\~після опублікування оголошення в пресі відповідач вважається повідомленим про час та місце розгляду справи. Згідно ст. 169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів, також на підставі ст.ст. 224, 225, 226 ЦПК України, суд за згодою позивача вправі постановити заочне рішення. Представник третьої особи Головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області до суду не зявився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, просив прийняти рішення згідно чинного законодавства. Представник КП «ЖЕО № 31» до суду не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причину не явки суду не повідомив. Суд, заслухавши позивача, допитавши свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши письмові докази по справі вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Згідно зі ст. ст.\~3,\~4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Статтями\~10,\~60 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що [PERSON] та членам його сімї була виділена квартира № 100 будинку № 8 (до перейменування № 13) по вул. Панкеєєва (до перейменування мікрорайон 4-й Зарічний) в м. Кривий Ріг, що підтверджено копією ордеру № 764 від 21.04.1980 року (а.с. 5). Станом на 23 листопада 2015 року у вказаній квартирі значаться зареєстрованими позивач [PERSON] та відповідач [PERSON], що підтверджено довідкою № 3037, видана КП «ЖЕО № 31» (а.с. 6). Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що вона мешкає в будинку 8 по вул. Панкєєва більше 30 років. В цій будинок вона переїхала з сімє. позивача, після знесення їх будинку в іншому районі міста. З позивачем, який мешкає в квартирі № 100 відповідач [PERSON], який являється сином позивача, не проживає більше 10 років. Позивач переніс інсульт, однак відповідач не приходив ніколи до батька, не піклувався ним, не провідував. Свідок [PERSON] вказала суду, що вона мешкає в будинку № 8 по вул. Панкєєва понад 20 років. Позивача вона знає, а представник позивача її похресник. Зазначила, що відповідача [PERSON], який являється сином, не бачила понад 10 років. З батьком він не мешкає. Де він їй не відомо. У суду немає підстав ставити під сумнів показання свідків і таких доказів суду не надано. Як вбачається з листа ГУНП в Дніпропетровській області № 15/473 від 14.12.2015 [PERSON] звільнився з місць позбавлення волі 05.01.2007 і до теперішнього часу відсутні відомості про відбування останнім покарання у вигляді позбавлення або обмеження волі, що могло бути перешкодою для визнання [PERSON] втративши право на житло (а.с. 20). Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] з 2007 року не проживає в [INFO] без поважних на це причин, з вказаного часу у квартирі особистих речей відповідача немає, відповідач квартирою не цікавиться, комунальні послуги, які нараховуються не сплачує. Вказане також підтверджується актом, складений мешканцями будинку № 8 по вулиці Панкєєва в м. Кривому Розі та засвідчений ТОВ «КК «УЮТ-2011» (а.с.7). Отже, фактичні дані свідчать про обрання відповідачами іншого місця постійного проживання, даний факт свідчить про те, що відповідач [PERSON] втратив інтерес до спірного житла як до місця свого проживання. Суду не надано доказів щодо поважності причин немешкання відповідача у квартирі [ADDRESS]. Відповідно до вимог ст.\~71, ст.\~72 ЖК України\~при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням, якщо буде встановлено, що вона не проживає у житловому приміщенні понад шість місяців без поважних причин. Враховуючи вищевикладене, аналізуючи зібрані в справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню в частині визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Що стосується вимог про зняття відповідача з реєстрації в задоволенні цієї частини позову слід відмовити, так як відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, є підставою для звернення позивача до Головного управління державної міграційної служби в Дніпропетровській області для вирішення зазначеного питання. Позивачем [PERSON] сплачено судовий збір за подання до суду позову в сумі 487,20 грн., що підтверджується квитанцією № 0.0.467201024.1 від 25.11.2015 (а.с.1) Згідно квитанції № 5-02/02 від 05.02.2016 позивачем сплачено публікацію оголошення в газеті 300 грн. (а.с. 49). Відповідно до ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат повязаних з розглядом справи. Згідно з п. 6 ч. 3 цієї ж статті до витрат, повязаних з розглядом судової справи, зокрема належать витрати, повязані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, на підставі вищевикладеного та відповідно до документів, які міститься в матеріалах справи, необхідно стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати в сумі 487,20 грн. за оплату судового збору, та 300 грн. за оплату публікації в пресі оголошення про виклик відповідача.

Outcome: partial