Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-02 00:00:00

24 квітня 2015 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON], третя особа - орган опіки та піклування Слов'янської міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд її сина за кордон на відпочинок та оздоровлення дитини. У судовому засіданні позивачка заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі і на їх обґрунтування зазначила про те, що з відповідачем [PERSON] вона перебувала у зареєстрованому шлюбі. [INFO] у них народився син - [PERSON],батьком якого є відповідач. 26 грудня 2008 року шлюб між ними розірвано і за домовленістю син залишився проживати з нею. З цього часу відповідач, незважаючи на те, що вона не чинить перешкод, не спілкується з сином, не приймає ніякої участі у його вихованні, а тільки за рішенням суду сплачує аліменти на його утримання. 03 червня 2014 року, під час проведення антитерористичної операції у місті Слов'янську, вона особисто звернулася до відповідача з проханням надати дозвіл на її виїзд з дитиною, на що отримала відмову останнього. Прийнятими плановими заходами адміністрації міста їх син був вивезений влітку 2014 року до міста Маріуполь, де і перебував до 2-3 серпня 2014 року, поки у місті Слов'янську проходили бойові дії. За цей час, а саме 03 липня 2014 року у їх будинок, який розташований у місті Миколаївка Слов'янського району, влучив снаряд, внаслідок чого будинок був повністю зруйнований і став не придатним для проживання. На даний час вона з сином та цивільним чоловіком проживає в орендованому житлі. Після закінчення сином шкільних навчань, вона має намір виїхати з сином до Російської Федерації , на відпочинок та оздоровлення сина, який потребує за медичними рекомендаціями вести активний спосіб життя (активно рухатися, плавати тощо). Незважаючи на напружену ситуацію в країні, не дивлячись на умови в яких вони зараз з сином проживають, відповідач безпідставно не надає своєї згоди на виїзд дитини за межі України, внаслідок чого вона вимушена з цього питання звернутися до суду. Вважає, що відмова відповідача у наданні такої згоди на виїзд їх сина, пов'язана з його особистими неприязними відносинами до неї, внаслідок розірванням між ними шлюбу. Стверджувала, що виїздом дитини за кордон, права відповідача, як батька, не будуть порушені. Посилаючись на положення Закону України « Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» , статтю 155 Сімейного кодексу України просила суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Російської Федерації у період з 01 червня 2015 року по 31 жовтня 2015 року їх неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], в її супроводі, для відпочинку та оздоровлення дитини. Відповідач [PERSON], який був судом належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду справи, не використав наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні. 19 травня 2015 року ним на адресу суду було подано письмову заяву з клопотання про проведення розгляду справи 03 червня 2015 року у його відсутність, у разі його неприбуття у судове засідання. По суті позову відповідач зазначив про те, що не надає дозвіл на виїзд їх дитини за межі України і заперечує проти поданого позову.( а.с.30,32) Представник органу опіки та піклування Слов'янської міської ради у судове засідання, незважаючи на належне повідомлення судом, не прибув. 14 травня 2015 року на адресу суду було подано письмове клопотання про проведення розгляду справи за відсутності представника третьої особи та прийняття рішення на розсуд суду з урахуванням інтересів дитини.( а.с.27,34). Враховуючи вищенаведене, суд вважає можливим провести розгляд справи по суті у відсутність відповідача та представника органу опіки та піклування. Вислухавши пояснення позивачки, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог ( стаття 11 ЦПК України) установив наступне. Відповідно до повторного свідоцтва про розірвання шлюбу, яке було видано 21 листопада 2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Слов'янську Слов'янського міськрайонного управління юстиції Донецької області, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 579 від 26 грудня 2008 року. Після реєстрації розірвання шлюбу дружині присвоєно прізвище - «[PERSON]». ( а.с.6) Згідно повторного свідоцтва про народження, яке було 21 листопада 2009 року видано відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Слов'янську Слов'янського міськрайонного управління юстиції Донецької області, батьками [PERSON], [INFO], є [PERSON] та [PERSON]. ( а.с.5) Судом встановлено,що після припинення шлюбних відносин між сторонами та розірвання шлюбу їх син [PERSON], [INFO], залишився проживати з матір'ю - позивачкою по справі, де і проживає на даний час. Позивачка на даний час перебуває у цивільному шлюбі, проживає з сином та цивільним чоловіком в орендованому житлі. Її син закінчив третій клас шкільного закладу і на даний час перебуває на літніх канікулах. Відповідно до акту технічного огляду нерухомого майна, складеного 14 серпня 2014 року комісією виконавчого комітету Миколаївської міської ради, квартира [ADDRESS], яка на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 01 липня 2009 року належить на праві власності [PERSON], за технічним станом ця квартира потребує проведення ремонтних робіт ( повністю зруйновані стіни,перекриття,перегородки, стеля, вікна,двері). ( а.с.8-9). Згідно абз.2 частини 3 статті 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків ( усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну і оформлення документів для зарубіжних поїздок визначається Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року. Згідно до п.2 частини 2 статті 4 вказаного Закону України за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п.2 статті 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, передбачено,що виїзд з України громадян, які не досягли 16- річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків здійснюється у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставин, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Незважаючи на те, що відповідачем по справі [PERSON] завчасно - 19 травня 2015 року було отримано копію позовної заяви з додатками до неї, ним ніяких додаткових пояснень та доказів з питання відношення до позовних вимог за станом на 03 червня 2015 року суду не було подано. У поданій суду письмовій заяві від 19 травня 2015 року [PERSON] лише було зазначено про його незгоду з позовними вимогами без будь-яких обгрунтувань такої незгоди та без надання будь- яких доказів на підтвердження своїх заперечень. ( а.с. 30) Метою виїзду за межі України з малолітньою дитиною позивачка зазначила необхідність відпочинку їх сина та проведення його оздоровлення, яке рекомендовано йому за медичними приписами, про що суду були надані наявні медичні документи про стан здоров'я [PERSON] Вона вважає доцільним провести відпочинок дитини та його оздоровлення саме за межами України ( планується поїздка до Російської Федерації),бо забезпечити належний відпочинок та оздоровлення дитини під час її літніх канікул в умовах перебування у містах Слов'янську та Миколаївки не є можливим.( а.с.39-41). Принципом 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року передбачається, що «…малолітнє дитя не повинне крім тих випадків, коли є виняткові обставини,бути розлучений зі своєю матір'ю». Відповідно до статті 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того,чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до положень статей 10 та 11 ЦПК України цивільне судочинство в Україні здійснюється на засадах змагальності сторін та диспозитивності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів,їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб,поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Принцип 7 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року передбачає безумовний пріоритет інтересів дитини для тих, на кому лежить відповідальність за його освіту і виховання. Оскільки сторони однією сім'єю не проживають і фактичне місце проживання малолітнього син визначене з позивачкою,то, цей обов'язок покладено на матір - позивачку по справі, яка повинна постійно доглядати дитину, піклуватися про здоров'я дитини,її фізичний, духовний та моральний розвиток, як це і передбачено положеннями статті 150 Сімейного кодексу України. Наявність самого лише заперечення відповідача [PERSON] на виїзд дитини за кордон, як він про це зазначив у заяві суду від 19 травня 2015 року , не може бути підставою для такої заборони. Проаналізувавши встановлені обставини по справі та надані сторонами докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими, оскільки інтереси позивачки повністю відповідають інтересам її малолітнього сина та спрямовані на оздоровлення дитини. Оскільки батько дитини - відповідач [PERSON] добровільно не бажає надати дозвіл на тимчасовий виїзд свого сина - [PERSON],[INFO], за кордон у супроводі його матері, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги та надати дозвіл на тимчасовий виїзд з України з 01 червня 2015 року по 31 жовтня 2015 року. Як зазначила позивачка у судовому засіданні саме такий термін достатнім і необхідним для проведення оздоровлення дитини та проходження нею відповідного курсу лікування. Суд вважає, що зазначений тимчасовий виїзд дитини не буде порушенням будь-яких прав відповідача відносно сина.

Outcome: approved