Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-08 00:00:00

26 липня 2013 року [PERSON], в інтересах якої діє [PERSON], звернулася в суд з позовом в якому вказувала на те, що [PERSON] відсутній в квартирі [ADDRESS] понад шість місяців, без поважних причин що свідчить про наявність підстав для визнання його таким що втратив право користування квартирою на підставі статті 71 Житлового кодексу України. Рішенням Пролетарського районного суду м. Донецька від 19 лютого 2014 року в позові [PERSON] відмовлено. З таким рішенням позивач [PERSON] не погодилася, в апеляційній скарзі представник останньої просив рішення суду скасувати та ухвалити нове яким позов задовольнити, посилаючись на те що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, зокрема не підтверджено того, що відповідач не втратив зв'язок із спірним житлом, та свідченням такого зв'язку суд безпідставно взяв обставини щодо внесення оплати житлово-комунальних послуг які особисто відповідач не здійснював. Також жодними належними доказами не підтверджено обставин з приводу того, що спірна квартира знаходиться в стані не придатному для проживання в ній. Та судом не враховано того, що відповідачем жодним чином не підтверджено обставини щодо існування перешкод для користування квартирою, та останній жодного разу не звертався до відповідних установ щодо неможливості доступу до житла. Разом з тим, згідно доводів апеляційної скарги в квартирі відсутні речі відповідача та відсутні жодні інші поважні причини відсутності [PERSON] в квартирі понад шість місяців. Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача та її представника, пояснення відповідача, за відсутності представника третьої особи повідомленого про час та місце судового розгляду належним чином про що свідчить наявне в матеріалах справи рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково за наступних підстав. Рішенням суду встановлено, що [PERSON] як наймач квартири [ADDRESS] згідно рішення виконкому Пролетарської районної у м. Донецьку ради від 30 травня 2007 року №376/5 в судовому засіданні не довела обставин того, що [PERSON] не проживає в квартирі протягом шести місяців без поважних причин, та судом встановлено, що причиною не проживання у спірному житловому приміщенні стала відсутність нормальних соціально-побутових умов для проживання у зв'язку з незадовільним станом квартири. Разом з тим, суд першої інстанції встановив, що відповідач зв'язок з квартирою не втратив, оскільки сплачує комунальні послуги, з огляду на що зробив висновок про відсутність підстав для задоволення позову у відповідності із ст. 71 ЖК України. Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції не повно з'ясував обставини справи та застосував до спірних правовідносин неналежні норми матеріального права. Відмовляючи в позові суд керувався статтею 71 Житлового кодексу України та виходив із того, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців та якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено у разі спору судом. Тобто, виходячи із змісту наведеної норми, суд на підставі наданих сторонами доказів дійшов висновку про те, що позивач як наймач жилого приміщення не довела обставин з приводу того, що [PERSON] був відсутній в спірному житлі понад шість місяців без поважних причин. При цьому суд першої інстанції не врахував що на час розгляду справи судом, згідно свідоцтва про право власності від 11 листопада 2013 року № 1385 [PERSON] являється власником квартири [ADDRESS]. Та наведені обставини підтверджені позивачем під час розгляду справи в апеляційному суді. Отже до правовідносин що виникли між сторонами підлягає застосуванню стаття 405 ЦК України так як [PERSON] фактично являвся членом сім'ї власника житла. У той же час, оскільки відповідач на момент вирішення спору був членом сім'ї власника, режим проживання його в спірній квартирі яка перебуває в приватній власності регулюється нормами статтей 107, 156, 157 Житлового кодексу України. Відповідно до ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України право члена сім'ї власника квартири, який не є його співвласником, на користування цією квартирою обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цій квартирі. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом. Та відповідно до чинного законодавства саме власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користуватися та розпоряджатися своїм майном /ст. 391 Цивільного кодексу України/. Тобто, суд першої інстанції не врахував наданих сторонами доказів з приводу того, що [PERSON] на час ухвалення рішення судом першої інстанції являлася власником квартири та суд дійшов висновку про відмову у позові на підставі норми матеріального права яка не розповсюджувала свою дія на спірні правовідносини на час вирішення спору судом. При цьому, позивач [PERSON] як власник квартири в ході судового розгляду не змінила позовних вимоги та підстав позову. Та суд апеляційної інстанції діючи відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції, не може в порушення норм процесуального права, якими суд керується при вирішенні спору, в силу принципу диспозитивності вийти за межі позовних вимог /стаття 11 Цивільного процесуального кодексу України/. Суд не може вирішувати питання про визнання [PERSON] таким що втратив право на користування житлом у разі його відсутності з цьому житлі без поважних причин понад один рік, оскільки ці обставини не були предметом дослідження в суді першої інстанції. Також суд не може виходити за рамки предмету судового розгляду, так як предмет судового розгляду визначається позовною заявою, в якій вказується вимога позивача - стосовно даної справи вимога позивача зводилась до визнання [PERSON] таким що втратив право користування квартирою [ADDRESS] через його відсутність в ній понад шість місяців, без поважних причин на підставі статті 71 Житлового кодексу України - та з урахуванням змісту позову, суд за своєю ініціативою також позбавлений можливості застосувати до спірних правовідносин належну норму права, на яку позивач не посилався. З огляду на вищевикладене, рішення суду першої інстанції слід скасувати у зв'язку з неповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, та неправильним застосуванням норм матеріального права, та з підстав наведених вище в рішенні відмовити в задоволенні позову. При цьому суд виходить з того, що відповідно до пункту 1 частини 1 статті 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Та, відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи у апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Outcome: partial