Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-25 00:00:00

25.09.2019 року до суду надійшов позов АТ КБ «ПРИВАТБАНК», в якому останній просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором, укладеним 25.10.2012 року між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (на той час ПАТ КБ «ПриватБанк») і [PERSON] , яка станом на 30.06.2019 року становить 126879,45 гривень, а також судові витрати. Позов обґрунтований тим, що на підставі укладеного 25.10.2012 року договору (заяви) б/н відповідачу було надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок у розмірі 16000,00 гривень, в порядку та на умовах, встановлених заявою, умовами та правилами надання банківських послуг і тарифами банку (договір), із встановленими ним же порядком та строками погашенням кредиту. Проте, відповідач порушив умови договору, тому позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідача заборгованості за договором. 15.11.2019р. вказаний позов було задоволено за заочним рішенням Балаклійського районного суду Харківської області, яке за ухвалою від 20.02.2020р. було скасовано та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідач надав відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у позові. Зазначив, що на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. від 12.04.2016р. було задоволено вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з нього боргу за період з 25.10.2012р. по 29.02.2016р. у розмірі 34327,28гривень. Постановою державного виконавця Балаклійського РВ ДВС ГТУЮ в Харківській області від 14.09.2018р. закрито виконавче провадження, відкритого на підставі вказаного виконавчого напису, так як вимоги виконавчого документа виконано в повному обсязі. Таким чином, визначена сума заборгованості, яку в позові просить стягнути позивач, створює подвійну відповідальність відповідача перед позивачем. Крім того, позивачем був пропущений строк позовної давності, оскільки датою повернення кредиту в повному обсязі слід вважати дату складання виконавчого напису нотаріуса, тому саме з цього моменту і починається перебіг позовної давності. Отже, позивач мав право подати позов з квітня 2016р. й протягом трьох років, а позовну заяву було подано до суду 25.09.2019р., тобто поза межами позовної давності, що є підставою для відмови у позові. Також зазначив, що у зв'язку з невідповідністю розміру наданого кредиту відповідачу у позовній заяві та розрахунку заборгованості, незрозуміло, які суми та за який період були сплачені по тілу кредиту, по відсотках та по штрафним санкціям за кредитним договором(а.с. 163-168). Позивач надав відповідь на відзив, в якій пояснив, що згідно виданого виконавчого напису проценти були стягнуті за період з 25.10.2012р. по 29.02.2016р., в даній справі банк просить стягнути проценти за період з 25.10.2012р. по 31.03.2018р., тобто подвійного стягнення процентів не буде в разі стягнення з відповідача процентів за період з 01.03.2016р. по 31.03.2018р. Вказав, що в межах цього кредитного договору відповідачу видавалось 2 картки, остання з яких має строк дії до 31.05.2017р. З позовом банк звернувся до суду в 2019р., тому підстави для застосування строків позовної давності до вимог щодо стягнення тіла кредиту, відсотків відсутні, на відміну від застосування спеціального (річного) строку позовної давності до вимог щодо стягнення пені. Зазначив, що клієнт, використавши та погасивши заборгованість за кредитною лінією, може знову користуватися нею у межах строку дії картки (а.с. 195, 196). Представник позивача просив справу розглянути за його відсутності (а.с. 183). Представник відповідача надав письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги не визнав, оскільки заборгованість за кредитним договором вже погашена в повному обсязі в вересня 2018р. (а.с. 206). Судом встановлені такі обставини і визначені відповідні до них правовідносини. 25.10.2012 року між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (на той час ПАТ КБ «ПриватБанк», згідно з рішенням від 21.05.2018 року № 519 було змінено тип та найменування банку на АТ КБ «ПриватБанк») і [PERSON] , шляхом приєднання (ч. 1 ст. 634 ЦК України) укладений договір б/н, предметом якого стало надання кредиту у розмірі 16000,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, в порядку та на умовах, визначених Договором - заявою, Умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами банку; зі сплатою штрафів в розмірі 500 гривень+5% від суми позову в разі порушення строків погашення кредиту. Розмір кредитного ліміту встановлюється за рішенням банку, клієнт дає право банку в будь-який момент змінити його (п. 2.1.1.2.3., п. 2.1.1.2.4. Умов і Правил). Своїм підписом [PERSON] підтвердив свою згоду, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами банку складає між ним і банком кредитний договір, відповідачем не заперечувалось, що саме ці умови та правила, а також тарифи він розумів, підписуючи анкету-заяву (а.с. 18-72). До того ж, відповідачем не оспорювався та не визнався недійсним договір, як і не оспорювалося укладання чи не укладання договору, що свідчить про його згоду з усіма його умовами. В своєму відзиві посилався лише на повне погашення заборгованості за договором та її відсутність на даний час. Згідно ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На виконання ухвали Балаклійського районного суду Харківської області від 27.04.2020р. про витребування доказів позивачем 15.05.2020р. було надано суду виписку по кредитному рахунку [PERSON] , довідку про видачу кредитних карток, а також довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти. Згідно довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти, оформленої на [PERSON] , 18.09.2013р. кредитний ліміт на картковий рахунок № [NUMBER] , який було відкрито 25.10.2012р., було збільшено до 16000 гривень, 21.04.2015р. кредитний ліміт знижено до 15490 гривень, 27.04.2015р. - встановлено кредитний ліміт у розмірі 15490 гривень (а.с. 200). Відповідно до довідки, за кредитним договором, укладеним між позивачем і [PERSON] , було надано такі кредитні картки: 25.10.2012р. відкрито кредитну картку № [NUMBER] із терміном дії до останнього дня липня 2016 року; 18.09.2013р. - кредитну картку № [NUMBER] із терміном дії до останнього дня травня 2017 року (зворот а.с. 200). Із наявного розрахунку заборгованості, вбачається, що внаслідок порушення договірних зобов`язань у відповідача виникла заборгованість за кредитним договором за період з 25.10.2012р. по 30.06.2019р., яка станом на 30.06.2019 року становить 329766,30 гривень, що складається з: заборгованості за кредитом - 15490 гривень; заборгованості по відсоткам за користування кредитом - 313076,30 гривень; заборгованості за пенею та комісією - 1200 гривень (а.с. 14-17). При цьому позивач просить стягнути заборгованість в сумі 126879,45 гривень, що складається із: заборгованості за кредитом - 15490 гривень та заборгованості по відсоткам за користування кредитом з 25.10.2012р. по 31.03.2018р. - 111389,45 гривень. Разом з тим, на підставі виконавчого напису № 2871 приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. від 12.04.2016р., з [PERSON] стягнуто на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за договором № б/н від 25.10.2012р. за період з 25.10.2012р. по 29.02.2016р., в сумі 34327,28грн., що складається з: залишку заборгованості за кредитом - 15702,64 гривень; залишку заборгованості за відсотками - 15742,85 гривень; заборгованості за пенею та комісією - 1247,16 гривень та штрафу - 1634,63 гривень (а.с. 115). За постановою державного виконавця Балаклійського РВДВС ГТУЮ у Харківській області від 14.09.2018р., виконавче провадження з виконання виконавчого напису № 2871 від 12.04.2016р. закінчено у зв`язку з виконанням вимог виконавчого документа в повному обсязі (а.с. 114). Отже, станом на 12.04.2016 року заборгованість за кредитним договором була стягнута, а 14.09.2018р. була повністю погашена. Звернення про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з такими вимогами вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Відповідне рішення про стягнення заборгованості засвідчує такі зміни. При цьому, суд враховує, що строк дії останньої з карток становив до останнього дня травня 2017р., тобто відповідач після стягнення з нього 12.04.2016р. наявної суми заборгованості міг далі продовжувати користуватися кредитними коштами в межах дозволеного кредитного ліміту до закінчення строку дії картки. Однак, з наданої позивачем виписки по кредитному рахунку [PERSON] (а.с. 197-199) вбачається, що він після стягнення з нього наявної станом на 12.04.2016р. суми заборгованості, кредитними коштами не користувався, а лише здійснював погашення заборгованості. Згідно вказаної виписки останній раз здійснював зняття грошових коштів 05.02.2015р. в банкоматі в [ADDRESS] (зворот а.с. 197). Тобто відповідач по справі після стягнення з нього наявної на той час заборгованості за кредитним договором за виконавчим написом, більше не користувався кредитними коштами, а навпаки лише здійснював погашення заборгованості, яку в 2018р. повністю погасив. При цьому, позивач у даному позові знову просить стягнути кредитні кошти, які вже було стягнуто за виконавчим написом та погашено, що є недопустимим. Тому відсутні правові для стягнення тіла кредиту. Що стосується вимог в частині стягнення процентів, суд зазначає наступне. В своїй відповіді на відзив Банк зазначив, що подвійного стягнення процентів не буде в разі стягнення з відповідача процентів за період з 01.03.2016р. по 31.03.2018р., при цьому розрахунку суми процентів за вказаний період не надав та не уточнив свої позовні вимоги в цій частині. Разом з тим, суд зазначає, що згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене, право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В такому разі кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів. Із матеріалів справи вбачається, що у 2016 році Банк вже пред'являв вимогу про стягнення з боржника усієї суми наявної на той час кредитної заборгованості за Договором, яку 12.04.2016 року було стягнуто за виконавчим написом. Таким чином, звернувшись до приватного нотаріуса позивач скористався своїм правом на захист та пред'явив вимогу про стягнення з відповідача суми боргу, тому його право нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припинилось після дати винесення виконавчого напису нотаріусом. Також судом встановлено, що відповідач після стягнення з нього наявної на той час заборгованості за кредитним договором за виконавчим написом, не користувався кредитними коштами, в той час як позивач, в порушення вимог чинного законодавства, продовжував нараховувати відсотки за користування кредитом. При цьому, пред`явлення до позичальника вимоги про дострокове виконання основного зобов`язання та стягнення всієї суми заборгованості за Договором,а саме повернення тіла кредиту, нарахованих процентів, пені, комісії та штрафу, позбавляє позивача права нараховувати передбачені договором проценти за кредитом, оскільки таке право було припинено пред`явленням до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Аналогічні висновки містяться у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12-ц. Вимог про стягнення з [PERSON] сум в порядку ст. 625 ЦК України Банк не пред'явив. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором, яка вже була стягнута та повністю погашена. Будь-яких доказів протилежного АТ КБ «ПриватБанк» не надало. У відзиві на позовну заяву міститься заява [PERSON] про застосування до позовних вимог позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давнiсть встановлюється тривалiстю в три роки. За змістом п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). У разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Верховний Суд в постанові від 06.03.2018 року по справі № 2120/12694/12, постанові від 21.03.2018 року № 441/569/17 та постанові від 28.03.2018 року по справі №332/3802/14-ц зазначив, що перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Аналогічна позиція викладена і в постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс 14. Тобто, юридично значимою обставиною для застосування до позовних вимог позовної давності є визначення строку дії кредитної картки, якою, як встановлено судом, користувався відповідач, оскільки перебіг позовної давності починається зі спливом останнього дня дії картки. Строк дії останньої кредитної картки, яка видавалася [PERSON] , встановлений до травня 2017 року, а позов подано до суду 25.09.2019р., тобто в межах строку позовної давності. З урахуванням викладеного, строк позовної давності до вимоги Банку про стягнення з [PERSON] суми заборгованості за кредитним договором не застосовується. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з тим, що в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі, то судовий збір не підлягає відшкодуванню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed