Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-10 00:00:00

26.02.2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить стягувати на утримання доньки [PERSON] [INFO] аліменти на рівні прожиткового мінімуму. В обґрунтування своїх вимог посилаються на те, що з 17.03.2012 року вона з відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбі. Від сумісного проживання мають доньку [PERSON] [INFO], яка проживає з нею та перебуває на її утриманні. Відповідач матеріальну допомогу не надає. В судовому засіданні позивачка просила стягувати аліменти на утримання дитини на рівні прожиткового мінімуму. Відповідач не заперечував проти сплати аліментів, однак просив зазначити конкретну суму, яку позивач хоче стягувати. Суд, вислухавши думку сторін, перевіривши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні позивачка стягувати аліменти на утримання дитини на рівні прожиткового мінімуму. На неодноразові вимоги суду щодо зазначення позивачкою розміру аліментів у твердій грошовій формі чи у частці від доходу відповідача, позивачка не вказувала розмір аліментів. Зазначала, що просить стягувати аліменти саме так, як вона просить: на рівні прожиткового мінімуму. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Вимогами статей 60, 59 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. За принциповими положеннями ст. 11 ЦПК України, які встановлюють диспозитивність цивільного процесу, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Суд при розгляді цивільних справ виступає пасивним учасником цивільних процесуальних правовідносин і не вправі втручатися в процесуальну свободу сторін та інших учасників процесу, оскільки в іншому разі це б викликало сумніви щодо його неупередженості та об'єктивності. Разом з тим, позивачкою не зазначені позовні вимоги відповідно до норм законодавства, хоча обов'язок визначення предмету позовних вимог, їх розміру, закон покладає на позивача. Враховуючи, що позивачкою не визначено предмету позовних вимог, їх розміру відповідно до норм законодавства, розглядаючи справу з урахуванням диспозитивності цивільного процесу, суд позбавлений можливості задовольнити позовні вимоги, у зв'язку з цим вказані вимоги позивачки не підлягають задоволенню за недоведеністю. Суд постановляє рішення в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Outcome: dismissed