Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-02 00:00:00

24 грудня 2020 року позивач [PERSON] звернулася до Козельщинського районного суду Полтавської області з позовною заявою до [PERSON] , у якій просить визнати [PERSON] , [INFO] , таким що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: будинком [ADDRESS] . В своїй заяві позивач зазначила, що їй на праві приватної власності належить будинок [ADDRESS] . Позивач та відповідач зареєстровані за вищевказаною адресою, проте у даному будинку відповідач [PERSON] не проживає. Між ними не укладався договір найму жилого приміщення, а була лише усна домовленість про проживання відповідача у цьому будинку як наймача. [PERSON] не є членом її сімї. Відповідач [PERSON] з 03.04.2006 у даному будинку не проживає, перешкод у користуванні цим жилим приміщенням позивач не чинила. Протягом всього цього часу відповідач проживав за кордоном, де проживає до теперішнього часу. Позивач вважає, що відповідач створює їй перешкоди, що заважають їй у повному обсязі здійснювати правомочності власника, що полягають у такому: неможливість оформлення субсидії по оплаті комунальних послуг; нарахування комунальних послуг відповідно до кількості зареєстрованих споживачів, якими вона фактично не користується. Ухвалою суду від 11 січня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено справу до розгляду у підготовчому судовому засіданні на 11.02.2021. Ухвалою суду від 11 лютого 2021 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, через канцелярію суду направила заяву про розгляд справи без її участі, та прохала задовольнити позовні вимоги. Також у день судового засідання від [PERSON] прийнято телефонограмму зі заявою про заочний розгляд справи. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи за зареєстрованим місцем проживання, причини неявки у судове засідання не повідомив, відзив не подав. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цієї статтею. За таких обставин, з урахуванням положень статті 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів та ухвалити заочне рішення. Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши надані позивачем докази та надавши їм належну оцінку, встановив таке. Згідно договору купівлі-продажу від 21 липня 1978 року та свідоцтва про право власності на будинковолодіння від 05 квітня 1999 року № 2, зареєстрованого в Кременчуцькому бюро технічної інвентаризації 05.04.1999 за реєстровим № 54 та зареєстрованого у реєстрову книгу № 1, [PERSON] є власником будинковолодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6, 7). Відповідно до довідки «Кременчуцького міжміського бюро технічної інвентаризації Кременчуцької міської ради Полтавської області» від 21.20.2020 № 61/4473 за даними архівного обліку станом на 28.12.2012 в КП «КМБТІ» зареєстровано нерухоме майно по [ADDRESS] , а саме: житловий будинок, власником якого є громадянка [PERSON] (а.с. 8). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03.11.2020, індексний номер витягу: 230754362, власником житлового будинку загальною площею 31,7 квадратних метрів, який розташований за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] (а.с. 9). З акту від 25.08.2020, складеного та підписаного [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (які є сусідами спірного домоволодіння) вбачається, що громадянин [PERSON] з 03.04.20006 не проживає в будинку [ADDRESS] (а.с. 14). Згідно довідки виконавчого комітету Новогалещинської селищної ради від 12.08.2020 № 1256 [PERSON] зареєстрована та проживає одна за адресою: [ADDRESS] (а.с. 15). Відповідно до відмітки у паспорті на с. 12 позивачка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . За довідкою виконавчого комітету Новогалещинської селищної ради від 07.09.2020 № 1399 [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Разом з нею зареєстрований [PERSON] . Надаючи правову оцінку встановленим обставинам, суд зазначає таке. Відповідно до ч. 1 ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частиною 6 статті 81\~ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 263\~ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів № № 2,4,7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, та закріплено право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 41\~Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю… Відповідно до ст.\~47\~Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст.\~319\~Цивільного кодексу\~України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст.\~321\~ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб (ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України). Згідно ч. 1 ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 391\~Цивільного кодексу\~України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як роз`яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 33, п. 34 постанови від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об`єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача. Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР)… Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 71 Житлового кодексу УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (ст. 72 Житлового кодексу УРСР). Судом встановлено, що позивач є власником домоволодіння за спірною адресою. Відповідач як наймач житлового приміщення доказів поважності причин його відсутності за адресою зареєстрованого місяця проживання суду не надав. Таким чином, оскільки відповідач понад чотирнадцять років (з 2006 року) не проживає у будинку, що належить позивачу, а реєстрація місця проживання відповідача у належному позивачу будинку, заважає позивачу у повній мірі володіти та користуватися її житлом, позовні вимоги щодо визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування жилим приміщення, є обґрунтованими та підлягають до задоволення. На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Матеріалами справи підтверджено сплату позивачем при зверненні до суду судового збору, про що свідчить квитанція про сплату судового збору. З врахуванням того, що позов позивача підлягає задоволенню, суд в силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України, приходить до висновку про стягнення судових витрат у вигляді судового збору з відповідача на користь позивача у сумі 840,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved