Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-21 00:00:00

24 липня 2018 року позивач звернулася до суду із вказаним позовом. Як підставу позову позивач зазначає, що 26 грудня 2007 року між АТ «Брокбізнесбанк» та позивачем був укладений кредитний договір. В забезпечення його виконання 26 грудня 2007 року між АБ «Брокбізнесбанк» та [PERSON] був укладений договір поруки, а також з [PERSON] договір іпотеки. Рішенням суду від 28 грудня 2015 року у цивільній справі №161/16806/15-ц банку відмовлено у задоволенні позову про стягнення заборгованості за кредитним договором у звязку з пропуском строків позовної давності. 27 серпня 2009 року іпотекодавець [PERSON] помер. Посилаючись на вищенаведені обставини, а також приписи ст.ст. 61, 256, 261, 267, 509, 1281 ЦК України позивач просить суд: 1)визнати іпотечний договір від 26 грудня 2007 року в забезпечення виконання зобовязань за договором кредиту №788/07 від 26 грудня 2007 року між АТ «Брокбізнесбанк» та [PERSON] припиненим; 2)виключити з Державного реєстру іпотек реєстраційний номер обтяження: 6322073, 26 грудня 2007 року про реєстрацію договору іпотеки від 26 грудня 2007 року укладеного між ПАТ «Брокбізнесбанк» та [PERSON] на 44/100 часток житлового будинку №47 з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться у м. Луцьку по вул. Баранова; 3)виключити з Державного реєстру заборон на відчуження майна 44/100 часток житлового будинку №47 з надвірними будівлями і спорудами, що знаходяться у м. Луцьку по вул. Баранова. Позивач та її представник у судове засідання не прибули, однак її представник подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує. Відповідач в судове засідання не зявився з невідомих суду причин, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином поштою. Як визначено у частині першій статті 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, однак не зявився в судове засідання, враховуючи, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити, з наступних підстав. Судом встановлено, що 26 грудня 2007 року згідно договору № 788/07 АБ «БРОКБІЗНЕСБАНК» надав [PERSON] кредит в сумі 132\~ 000 грн., строком по 25 грудня 2017 року зі сплатою 17,5 % річних та 26 грудня 2007 року на забезпечення виконань зобовязань за кредитним договором між позивачем та [PERSON] було укладено договір поруки. Крім того, 26 грудня 2007 року у м. Луцьку між АБ «Брокбізнесбанк» (іпотеко держатель) та [PERSON] (іпотекодавець) був укладений договір іпотеки, відповідно до якого, в забезпечення виконання за вищенаведеним кредитним договором було передано в іпотеку 44/100 частин житлового будинку №47 з надвірними будівлями і спорудами, 1/3 частини сараю, 1/3 частини дворового водогону, 1/3 частина огорожі, що знаходиться у м. Луцьку по вул. Баранова, 47. Вказаний договір був посвідчений нотаріусом та зареєстрований в реєстрі за №4876. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 грудня 2015 року у цивільній справі №161/16806/15-ц у задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства «БРОКБІЗНЕСБАНК» в особі Волинського регіонального відділення до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості відмовлено. При цьому, як слідує зі змісту вказаного судового рішення, у задоволенні позову було відмовлено у звязку з пропуском банком строку позовної давності до відповідачів. Крім того, як слідує з матеріалів справи, [PERSON] помер 27 серпня 2009 року, а позивач [PERSON], як його спадкоємець, набула права власності на 17/100 часток житлового будинку за адресою м. Луцьк, вул. Баранова, 47. Надаючи правову оцінку доводам позивача про припинення договору іпотеки, суд зазначає наступне. Згідно із частиною першою статті 509, статтею 526 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За загальним правилом зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї зі сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України). Правила припинення зобовязання сформульовані в главі 50 «Припинення зобовязання» розділу І книги пятої «Зобовязальне право» ЦК України, норми якої передбачають, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599), переданням відступного (стаття 600), зарахуванням (стаття 601), за домовленістю сторін (стаття 604), прощенням боргу (стаття 605), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606), неможливістю виконання (стаття 607), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609). Спливу позовної давності як підстави для припинення зобовязання норми глави 50 «Припинення зобовязання» ЦК України не передбачають. При цьому відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України. Згідно з приписами цієї статті особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Таким чином, позовна давність повязується із судовим захистом субєктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне субєктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобовязаної особи. У зобовязальних відносинах (стаття 509 ЦК України) субєктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обовязку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обовязку. Так само й боржник зі спливом позовної давності одержує вигоду захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обовязку. Однак за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє субєктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобовязання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя цієї статті). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина пята цієї статті). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобовязання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша цієї статті), установлюючи для особи, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного. Отже, ЦК України не визнає сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобовязання. Виконання боржником зобовязання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобовязання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо. Таким чином, зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобовязання не припиняється. Відповідно до приписів статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобовязання і за загальним правилом є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина пята статті 3 цього Закону). Підстави припинення іпотеки окремо визначені в статті 17 зазначеного Закону. Зміст цієї статті дає підстави для висновку, що припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом. Так, згідно з абзацом другим частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання. Натомість такої підстави для припинення іпотеки, як сплив позовної давності до основної чи додаткової вимог кредитора за основним зобовязанням, цей Закон не передбачає. Проаналізувавши положення статті 17 Закону України «Про іпотеку» у взаємозвязку зі статтями 256, 266, 267, 509, 598 ЦК України, суд дійшов такого висновку. Якщо інше не передбачене договором, сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки (зокрема, й за наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстави пропущення позовної давності) сам по собі не припиняє основного зобовязання за кредитним договором і, отже, не може вважатися підставою для припинення іпотеки за абзацом другим частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку». Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-786цс17, від 05 липня 2017 року №6-1840цс16. Крім того, відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обовязки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобовязання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки. Таким чином, якщо боржник та іпотекодавець одна й та сама особа, то після її смерті до спадкоємця в разі порушення боржником своїх зобовязань переходять обовязки іпотекодавця у межах вартості предмета іпотеки. У звязку з вищевикладеним, відсутні правові підстави для припинення іпотеки у звязку з пропуском банком позовної давності за основним зобовязанням, або у звязку зі смертю іпотекодержателя, а тому позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають до задоволення. Крім того, заявляючи вимоги про припинення договору іпотеки позивач не залучає в якості відповідача власне іпотекодержателя Публічне акціонерне товариство «Брокбізнесбанк», яке наразі є діючою та не припиненою юридичною особою, яка має свою правоздатність та дієздатність. Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Брокбізнесбанк» [PERSON] не є стороною спірних правовідносин, а є особою, яка здійснює управління Публічним акціонерним товариством «Брокбізнесбанк» та представляє його інтереси. Отже, незалучення позивачем належного відповідача у справі є додатковою підставою для відмови у задоволенні позову. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed