Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-03 00:00:00

25.06.2020 позивач [PERSON] подала до Турківського районного суду Львівської області позовну заяву до [PERSON] , в якій просить визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням по [ADDRESS] . В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що вона є власником житлового будинку за адресою [ADDRESS] , в якому зареєстрована дружина її сина - відповідач [PERSON] , однак не проживає з 18.06.2019 року. Відповідач звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу з її сином, не має бажання повертатися в сім`ю, не оплачує комунальні послуги, не приймає участі в утриманні будинку, добровільно знятися з реєстрації не бажає. За результатами автоматизованого розподілу справи, оформленого відповідним протоколом від 30.07.2020 для розгляду цієї справи визначено суддю Турківського районного суду Львівської області Кшик О.І. Ухвалою суду від 19.08.2020 розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. У судовому засіданні позивач пояснила, що відповідач є колишньою невісткою. Відповідач знайшла собі другого чоловіка та розлучилися з її сином. У житловому будинку не проживає з червня 2019 року, не приходить, речей її немає. Просить позов задовольнити. У подальші судові засідання позивача не з`являлась. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, вказав, що відповідач дійсно не проживає в будинку з червня 2019 року, так як після розлучення з ним, залишила будинок і не приходить. У судовому засіданні відповідач [PERSON] позов визнала, не заперечила, що більше року не проживає в будинку колишнього чоловіка, який належить його матері. В будинок приходила лише раз. Не баче подальшого спільного проживання, однак, вказала, що немає де зареєструватись, а тому добровільно не знімалась з реєстрації. Водночас пояснила, що проживає в будинку своєї матері, де і буде вирішувати питання подальшої реєстрації свого місця проживання. Дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини. Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 12.06.2007 та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (номер витягу 14866974) від 12.06.2007, позивач [PERSON] є власником житлового будинку за адресою [ADDRESS] (а.с. 4). Довідкою про склад сім`ї від 19.06.2020 №675 доводиться, що в житловому будинку за адресою [ADDRESS] зареєстрована, але не проживає з 18.06.2019 - невістка [PERSON] - [PERSON] (а.с.6). Водночас, як доводиться актом обстеження місця проживання Завадівської сільської ради Турківського району Львівської області від 19.06.2020, при обстеженні виявлено, що в господарстві [PERSON] , 1937 р.н. зареєстровані: син [PERSON] , 1968 р.н., невістка [PERSON] , 1981 р.н., онука [PERSON] , 2003 р.н. [PERSON] , 1981 р.н. в даному господарстві за адресою [ADDRESS] , не проживає з 18.06.2019 року по даний час (а.с. 10). Рішенням Турківського районного суду Львівської області від 03.09.2020 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Вирішуючи питання про те, які норми матеріального права підлягають застосуванню при вирішенні даного спору, суд виходить з того, що спір виник щодо права користування майном, яке перебуває у приватній власності, а тому застосуванню підлягають відповідні норми ЦК України. Так, право власності захищається згідно з нормами національного законодавства з урахуванням принципів ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі відповідно - Перший протокол; Конвенція). Держави-учасниці Конвенції зобов`язані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні. Зазначене положення закріплено на конституційному рівні принципом непорушності права власності, що знайшло своє відображення у ст. 41 Конституції України. Водночас, право власності (на мирне володіння майном) не є абсолютним. Однак, будь-яке втручання в таке право може відбуватись лише у відповідності до закону та з урахуванням необхідності такого втручання в демократичному суспільстві. Конституцією України також закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (ст. 13, 41 Конституції України). Згідно із ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За змістом статті 383 ЦК України, статей 150,156 Житлового кодексу УРСР власник житла має право використовувати свою власність для свого проживання та проживання членів своєї родини. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Водночас, відповідно до ч. 2 та 4 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважним причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання. Суд встановив, що позивачу на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 12.06.2007 належить житловий будинок за адресою [ADDRESS] , в якому зареєстрована відповідач. Поряд з цим суд встановив, що відповідач [PERSON] є невісткою власника [PERSON] та колишньою дружиною її сина [PERSON] , який також зареєстрований на проживання в спірному будинку. Відповідач з 18.06.2019 року за місцем реєстрації не проживає. Відтак, за відсутності спільного проживання, спільного побуту, взаємних прав та обов`язків щодо спільного проживання, відповідач [PERSON] не є членом сім`ї позивача. Водночас, відповідач в судовому засіданні вказала, що проживає в будинку її матері, повертатись і проживати в будинку позивача немає наміру. Добровільно не знімалась з реєстрації, оскільки не вирішила, де буде реєструвати своє місце проживання. Відтак, за встановлених конкретних обставин у справі суд вважає вимоги позивача про визнання відповідачки такою, що втратила право користування жилим будинком за адресою [ADDRESS] пропорційними переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року з огляду на те, що позивач є власником житлового будинку, відповідачка не є членом її сім`ї, має інше місце проживання і не виявляє інтересу до житла позивача. Таким чином, на переконання суду, інтереси позивача, як власника житла, перевищують інтереси відповідача, у якої припинилися правові підстави користування чужим майном, а тому право відповідачки на користування цим житловим будинком підлягає припиненню на вимогу позивача. Такий висновок суду повністю відповідає правовим висновкам, зробленим Верховним Судом 16 січня 2019 року у справі № 243/7004/17-ц, 14 серпня 2019 року у справі 702/101/18, та узгоджується з правовими висновками, зробленими Великою Палатою Верховного Суду 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17. Враховуючи той факт, що відповідач відсутня понад один рік у спірному будинку, який є особистою власністю позивача, що судом беззаперечно встановлено, доказів поважності причин такої відсутності відповідачем не надано, а судом не здобуто, враховуючи визнання позову відповідачем, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення. Відтак, позов є підставним і таким, що підлягає до задоволення.

Outcome: approved