Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-14 00:00:00

25 квітня 2016 року [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з [PERSON] аліменти на її користь на утримання сина [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку щомісячно до повноліття дитини, починаючи з дня подання позову до суду, а також ? частину його заробітку щомісячно на утримання позивачки до досягнення донькою 3-х річного віку. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 29 листопада 2014 року між нею та відповідачем зареєстровано шлюб, від якого у них народився син [PERSON], [INFO]. На даний час шлюбні відносини між сторонами фактично припинені, вони проживають окремо, син проживає з позивачкою та знаходиться на її утриманні. Відповідач належної матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Позивачка знаходиться у декретній відпустці, коштів на належне утримання дитини не вистачає, інших джерел доходу немає. Крім того, позивачка також потребує утримання від чоловіка, як дружина, з якою проживає дитина до досягнення донькою 3-х річного віку. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, просила суд задовольнити позов. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову в частині стягнення аліментів на утримання дружини, однак обґрунтованих підстав такої відмови не навів. Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази у межах заявлених позовних вимог ( стаття 11 ЦПК України ) встановив наступне. 29 листопада 2014 року відділом реєстрації актів цивільного стану Фастівського міськрайонного управління юстиції в Київській області зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON], актовий запис № 434 (а.с. 5). Від спільного подружнього життя сторони мають сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим 04 червня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Фастівського міськрайонного управління юстиції в Київській області (а.с. 6). Відповідно до положень Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. № 789-X11) дитина, з огляду на його фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до, так і після народження. Обов'язок батьків по утримуванню дітей до досягнення ними повноліття закріплена в ч. 2 ст. 51 Конституції України і ст. 180 Сімейного кодексу України. У випадку ухилення батьків від виконання цього обов'язку, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частині від доходу його матері, батька й (або) у твердій грошовій сумі (ст. 181 Сімейного кодексу України). За правилами статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Позивачка знаходиться у декретній відпустці по догляду за дитиною, яка не досягла 3-х річного віку, потребує матеріальної допомоги, оскільки додаткових джерел прибутку не має, проживає окремо від чоловіка з їх дитиною, що не заперечується відповідачем. Таким чином, передбачених законом підстав для звільнення [PERSON] від обов'язку утримання неповнолітньої дитини судом не встановлено. Домовленості між батьками щодо способу утримання дитини та порядку сплати аліментів не досягнуто. З огляду на наведене, суд вважає, що визначений позивачкою розмір аліментів у частковому відношенні не перевищує засад розумності та виваженості, відповідає встановленим судом фактичним обставинам по справі, тому, враховуючи наведені обставини, сімейний та майновий стан відповідача, суд встановлює аліменти на утримання неповнолітньої дитини у розмірі однієї четвертої частини від заробітку (доходу) її батька - [PERSON]. Відповідно до ч. 2 ст. 84 Сімейного кодексу України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Відповідно до ч. 4 ст. 84 Сімейного кодексу України право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Відповідно до правових позицій Верховного Суду України, при визначенні розміру аліментів суд, разом з тим, відповідно до ст. 182 СК України ураховує матеріальне положення платника аліментів і приходить до висновку про те, що відповідач є молодою працездатною особою і спроможний платити аліменти як на утримання дитини, так і дружини у розмірі 1/4 частину його заробітку щомісячно до досягнення дитиною трирічного віку. У разі зміни обставин сторони не позбавлені можливості і мають право ставити вимоги в суді про збільшення чи зменшення присудженого розміру аліментів. Проаналізувавши обставини справи, оцінивши представлені сторонами в порядку ст. 60 ЦПК України докази в їхні сукупності, суд визнає, що [PERSON] не виконує в повному обсязі у відношенні своєї неповнолітньої дитини, передбачені сімейним законодавством, батьківські обов'язки з її утримання, у зв'язку з чим позовні вимоги про стягнення аліментів є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Відповідно до положень частини 1 статті 79 Сімейного кодексу України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Рішення суду в частині стягнення аліментів на утримання дітей за один місяць, згідно вимогам статті 367 ЦПК України, підлягає негайному виконанню. Позивача, на користь якого ухвалене судове рішення, у встановленому законом порядку звільнено від оплати судових витрат при зверненні до суду, тому відповідно до положень частини 3 статті 88 ЦПК України при постановленні рішення вони підлягають стягненню з відповідача в дохід держави. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved