Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-17 00:00:00

26.12.2013 року позивач [PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на житловий будинок з господарським спорудами та земельні ділянки для обслуговування жилого будинку площею 0,2500 га, кадастровий номер 1421281200:02:001:0052, та для ведення особистого селянського господарства площею 0,0724 га, кадастровий номер 1421281200:02:001:0053, розташовані за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 15.09.2013 р. між нею та відповідачем [PERSON] укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: [ADDRESS], та земельної ділянки, на якій вони розташовані, площею 0,2500 га, кадастровий номер 1421281200:02:001:0052, та для ведення особистого селянського господарства площею 0,0724 га, кадастровий номер 1421281200:02:001:0053. Згідно умов договору вона передала відповідачці в якості оплати за належне останній на праві власності майно грошові кошти в сумі 15000 грн., а [PERSON], в свою чергу, передала їй технічний паспорт на житловий будинок, свідоцтво про право на спадщину за заповітом, витяги про реєстрацію права власності на нерухоме майно та державні акти на право власності на земельні ділянки. Оскільки угода купівлі-продажу нерухомого майна фактично відбулася, сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, позивач виконав свої зобов'язання за договором, а відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору,посилаючись на ст.ст. 220,392 ЦК України, просить визнати цей договір дійсним та визнати за нею право власності на спірні приміщення. Позивач в судове засідання не з'явилась, будучи належним чином оповіщеною про день та час розгляду справи. Подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Позивач в судове засідання не з'явилась, будучи належним чином оповіщеною про день та час розгляду справи. Подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Відповідач позовні вимоги визнала в повному обсязі. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За загальними положеннями вимог цивільного законодавства за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму ( ст. 655 ЦК України). Згідно ст.ст. 638-639 ЦКУкраїни істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Як встановлено судом під час розгляду справи, 15.09.2013 р. між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: [ADDRESS], та земельної ділянки, на якій вони розташовані, площею 0,2500 га, кадастровий номер 1421281200:02:001:0052, та для ведення особистого селянського господарства площею 0,0724 га, кадастровий номер 1421281200:02:001:0053. Зазначене підтверджується наданою позивачем розпискою, відповідно до якої [PERSON] передала відповідачці в якості оплати за належне останній на праві власності майно - житловий будинок з господарськими спорудами та земельні ділянки по [ADDRESS], грошові кошти в сумі 15000 грн., а [PERSON], в свою чергу, передала позивачці технічний паспорт на житловий будинок, свідоцтво про право на спадщину за заповітом, витяги про реєстрацію права власності на нерухоме майно та державні акти на право власності на земельні ділянки. Відповідно до вимог ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Частиною другою даної статті передбачено, що якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Звертаючись з позовом до суду позивач посилається на те, що між сторонами є згода щодо всіх істотних умов договору і він ним фактично виконаний, однак з боку відповідача дії щодо нотаріального посвідчення договору не були здійснені. Однак, аналізуючи застосування вимог ст. 220 ЦК України, суд зазначає, що визнання договору дійсним згідно ч.2 ст. 220 ЦК України не застосовується, якщо є передбачене законодавчими актами обмеження (заборона) на здійснення такого правочину, або сторони не дійшли згоди щодо всіх істотних його умов. Згідно роз'яснень, викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вирішуючи спір про визнання дійсним правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно врахувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними, а отже, не створюють прав та обов'язків для сторін. При розгляді таких справ суд повинен з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухиляється від його посвідчення та чи не втрачена така можливість, а також чи немає підстав нікчемності правочину. Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Згідно ч.3 ст. 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Слід звернути увагу на те, що з 01 січня 2013 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та інших законодавчих актів», яким з цього часу не передбачено державної реєстрації правочину, якщо в договорі не передбачено інше, а право на нерухоме майно та його обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації. Таким чином, із зазначеної дати скасовується обов'язок здійснювати державну реєстрацію відповідного договору купівлі-продажу після його нотаріального посвідчення. Дослідивши матеріали справи, суд зазначає, що нотаріальне посвідчення договору, який позивач просить визнати дійсним, не було здійснено ані під час його укладання, ані на теперішній час. Не надано і доказів відповідно до вимог ст.ст. 57-59 ЦПК України, що відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору. На підставі вищезазначеного, суд приходить до висновку, що правових підстав для визнання укладеного сторонами 15.09.2013 року договору купівлі-продажу, а також визнання за позивачем права власності на спірне нерухоме майно у зв'язку зі створенням для сторін із цього договору прав та обов'язків у суду немає. Доводи позивача є необґрунтованими, заявленими без достатніх правових підстав, у зв'язку з чим задоволенню не підлягають. На підстави викладеного,

Outcome: dismissed