Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-01 00:00:00

25 листопада 2015 року позивач звернулась до суду з позовом та просила ухвалити рішення, яким шлюб, зареєстрований між [PERSON] та [PERSON] 06 вересня 2003 року міським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського обласною управління юстиції, про що в книзі реєстрації актів про одруження 2003 року вересня місяця 06 числа зроблено запис № 1008 - розірвати. Здійснити поділ майна подружжя, вказавши, що нежитлові приміщення першого поверху №503 (п'ятсот три), загальною площею 80,5 (вісімдесят цілих п'ять десятих) кв.м., що знаходяться за адресою місто Одеса, вулиця Рішельєвська, будинок номер 38 (тридцять вісім) є особистою приватною власністю [PERSON]. Здійснити поділ майна подружжя вказавши, що нежитлове підвальне приміщення загальною площею 30,8 (тридцять цілих вісім десятих) кв.м., що знаходяться за адресою місто Одеса, вулиця Рішельєвська, будинок номер 38 (тридцять вісім) є особистою приватною власністю [PERSON]. Здійснити поділ майна подружжя вказавши, що транспортний засіб JAGUAR, реєстраційний номер [NUMBER], номер шасі SAJAA72M44VG34256 є особистою приватною власністю [PERSON]. Здійснити поділ майна подружжя вказавши, що квартира за номером 131 (сто тридцять один), що знаходиться за адресою: місто Одеса, вулиця Академіка Вільямса, будинок номер 59 «Б» (п'ятдесят дев'ять літера Б) є особистою приватною власністю [PERSON]. В обґрунтування свого позову посилається на те, що вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Позивач стверджує, що подружнє життя з відповідачем не склалось, причиною цього є різні погляди на життя, а також виникаючі між ними сварки та розбіжності по найважливішим життєвим питанням, втрачено почуття любові, довіри та поваги. Позивач вказує на те, що під час перебування в шлюбі з відповідачем ними було набуте майно, однак вона та чоловік не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна, тому вона змушена звернутись до суду з даним позовом. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.74, 76, 77 ЦПК України. Позивач у судове засідання зявилась, просила суд розірвати шлюб між нею та відповідачем, пояснила, що вони з відповідачем живуть окремо, спільного господарства не ведуть, шлюбні відносини припинились. Крім того, просила розподілити майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, задовольнивши позов у повному обсязі. Відповідач у судовому засіданні позов визнав у повному обсязі, проти надання строку для примирення заперечував, запропонований позивачем поділ майна підтримав. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Як розяснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи. Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями Цивільного Кодексу України та Сімейним Кодексом України. Судом встановлено, що 06 вересня 2003 року міським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського обласною управління юстиції було зареєстровано між [PERSON] та [PERSON], про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено запис за № 1008, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії 1-ЕД № 141723. У вказаному шлюбі народились діти: [PERSON], [INFO] про що свідчить копія свідоцтва про народження Серії 1-ЖД № 214974 та [PERSON] [INFO], що підтверджується копією Свідоцтва про народження Серія 1-ЖД № 301049. Під час перебування у шлюбі сторонами було набуте майно, а саме: 04 жовтня 2013 року, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстр. № 589, [PERSON] продала, а [PERSON] за згодою дружини [PERSON], купив нежитлове підвальне приміщення загальною площею 30,8 кв.м., що знаходиться за адресою: місто Одеса, вулиця Рішельєвська, буд. 38. Також цього дня, 04 жовтня 2013 року, на підставі договору купівлі-продажу посвідченого нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] продала, а [PERSON] за згодою дружини [PERSON], купив нежитлові приміщення першого поверху № 503, загальною площею 80,5 кв.м., що знаходиться за адресою: місто Одеса, вулиця Рішельєвська, буд. 38. Крім того на підставі Договору купівлі-продажу від 29 жовтня 2014 року посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], згідно умов якого [PERSON] продав, а [PERSON] за згодою чоловіка [PERSON] купила квартиру № 131, яка знаходиться за адресою м. Одеса, вул. Ак. Вільямса, буд. 59 «Б. Також з матеріалів справи вбачається, що на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу Серії СХХ 901362, з 10.03.2015 року за відповідачем [PERSON] зареєстрований автомобіль марки JAGUAR, реєстраційний номер [NUMBER], номер шасі SAJAA72M44VG34256. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов в частині розірвання шлюбу підлягає задоволенню тому, що родина фактично розпалася і її відновлення неможливе за обставин, зазначених позивачем у позовній заяві. Під час розгляду справи, судом також було встановлено, що у позивача відсутні які-небудь почуття до відповідача, їх шлюбний союз розпався та існує формально. Одночасно, суд вважає, що подальше спільне життя чоловіка [PERSON], та жінки [PERSON], й збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, тому що сторони подружні відносини припинили й спільного господарства не ведуть, даний факт має істотне значення. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України шлюб розривається, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Таким чином, в ході розгляду справи, судом була перевірена наявність відповідних підстав для розірвання шлюбу і суд переконався у дійсному волевиявленні позивача. Також судом враховується той факт, що один із членів сім`ї (чоловік чи жінка) або обоє мають право звернутися із заявою в суд про розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України) й це право підлягає судовому захисту. Відповідно до положень ст. 51 Конституції України, ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка, та примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно із положеннями ст. 18 ч. 2 п. 3, ст.ст. 51, 56 ч. 3, ст.110 ч. 1 СК України, дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі, є право на припинення шлюбних відносин шляхом предявлення до суду позову про розірвання шлюбу одним із подружжя. Враховуючи викладене та задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу одна з основних його засад. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу. На підставі вище викладеного, суд вважає, що причини, що спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам. Однією з причин припинення шлюбу є його розірвання. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду (ч. 3 ст. 105 СК України). Одночасно суд зазначає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку . Відповідно до чинного законодавства, загальною спільною власністю чоловіка і жінки є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, що може бути об'єктом права приватної власності, крім майна нажитого кожним з чоловіка і жінки за час їхнього роздільного проживання при фактичному припиненні подружніх відносин. Згідно з положеннями ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності, навіть якщо один із них не мав самостійного заробітку. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, що означає, що ні дружина, ні чоловік не зобовязанні доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте ними у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Подружжя володіє, користується та розпоряджається майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності на рівних засадах, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, відповідно до положень ст. 63 СК України. Дружина та чоловік з часу реєстрації шлюбу мають право на поділ набутого ними майна як під час перебування у шлюбі, так і після його розірвання. Ст. 69 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Кожен із співвласників має право на поділ спільного майна. Поділ всього майна, яке було спільною сумісною власністю подружжя, або лише певної речі, означає припинення щодо нього режиму обєкта права спільної сумісної власності. При визначені розміру часток майна дружини та чоловіка суд керується ст. 70 СК України, відповідно до положень якої у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частиною 1 статті 71 СК України встановлено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя № 11 від 21.12.2007р., вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення ведення спільного господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Виходячи з вищезазначеного, суд вважає, що майно, яке придбано за час шлюбу, а саме: нежитлове підвальне приміщення загальною площею 30,8 кв.м., що знаходиться за адресою: місто Одеса, вулиця Рішельєвська, буд. 38; нежитлові приміщення першого поверху № 503, загальною площею 80,5 кв.м., що знаходиться за адресою: місто Одеса, вулиця Рішельєвська, буд. 38; квартира № 131, яка знаходиться за адресою м. Одеса, вул. Ак. Вільямса, буд. 59 «Б та автомобіль марки JAGUAR, реєстраційний номер [NUMBER], номер шасі SAJAA72M44VG34256 є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON]. При вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Вирішуючи справу по суті, суд не відступає від засади рівності часток подружжя, оскільки матеріали справи не містять жодних відповідних доказів для зменшення частки будь-кого з подружжя. Тому суд, виходячи з наведених вимог закону та

Outcome: approved