Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-02 00:00:00

26.12.2016 р. позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому зазначив, що ДП «Дніпровське» є правонаступником військового радгоспу «Дніпровський» Міністерства оборони України, згідно наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України № 323 від 13.08.2015 р. Між військовим радгоспом «Дніпровський» МОУ та селянським (фермерським) господарством «Агролан» було укладено договір про спільну обробку землі № 1 від 25.08.2011 р., згідно якого СФГ «Агролан» щомісяця сплачував плату за використання земель. Розрахунки між підприємствами за договором здійснювалися у готівковій формі через касу підприємства, відповідно до Положення про ведення касових операцій у національній валюті в України, затвердженого постановою НБУ № 637 від 15.12.2004 р. Відповідно до п.2.6 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, вся готівка, що надходить до кас, має своєчасно (у день одержання готівкових коштів) та в повній сумі оприбутковуватись… В березні 2015 р. при звірці розрахунків між військовим радгоспом «Дніпровський» МОУ та СФГ «Агролан» за 2014 р. було виявлено факт не оприбуткування частини готівкових коштів у розмірі 106500,00 грн., отриманих протягом 2014 р. колишнім директором військового радгоспу «Дніпровський» МОУ [PERSON] , від СФГ «Агролан». Згідно п.3.3 Положення про проведення касових операцій у національній валюті в Україні, приймання готівки в каси проводиться за прибутковими касовими ордерами, підписаними головним бухгалтером або особою, уповноваженою керівником підприємства. Про приймання підприємствами готівки в касу за прибутковими касовими ордерами видається засвідчена відбитком печатки цього підприємства квитанція за підписами головного бухгалтера або працівника підприємства, який на це уповноважений керівником. На підприємстві на той час був головний бухгалтер та касир. Жодної необхідності у підписанні документів колишнім директором [PERSON] , замість головного бухгалтера та касира, не було. Колишній директор військового радгоспу «Дніпровський» МОУ [PERSON] , в порушення порядку розрахунку у готівковій формі, отримував від СФГ «Агролан» особисто готівкові кошти та видав представнику СФГ «Агролан», за власним підписом (без підпису головного бухгалтера та касира) квитанції до приходних касових ордерів. Всього колишній директор [PERSON] протягом періоду з березня 2014 р. по серпень 2015 р. видав з порушеннями квитанцій до прибуткових касових ордерів на суму 106500 грн. Ці кошти не було оприбутковано до каси підприємства, а було ним привласнено. 11.03.2015 р. працівниками військового радгоспу «Дніпровський» МОУ було складено акт у якому зафіксовано факт не оприбуткування частини грошових коштів, отриманих [PERSON] від СФГ «Агролан». Своїми незаконними діями колишній директор військового радгоспу «Дніпровський» МОУ [PERSON] завдав ДП «Дніпровське» (правонаступнику військового радгоспу «Дніпровський» МОУ) збитки у розмірі 106500 грн. З метою захисту прав підприємства, 19.03.2015 р. трудовий колектив військового радгоспу «Дніпровський» МОУ звернувся до Шевченківського РВ УМВС України в Запорізькій області із заявою про вчинення злочину колишнім директором військового радгоспу «Дніпровський» МОУ [PERSON] На підставі заяви було порушено кримінальну справу відносно [PERSON] за ч.1 ст.191 КК України та внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12015080080001146. [PERSON] працював на посаді директора військового радгоспу «Дніпровський» МОУ з 25.04.2007 р. по 06.10.2015 р. Посадові обов`язки [PERSON] було визначено у Статуті підприємства та посадовій інструкції. 06.10.2015 р. [PERSON] було звільнено на підставі наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України № 204-п згідно п.4 ст.40 КЗпП України. Заборгованість із заробітної плати ДП «Дніпровське» перед [PERSON] 01.03.2016 р. становила 80439,46 грн. Від [PERSON] поштою надійшла заява від 15.03.2016 р. про те, що він визнає заборгованість перед позивачем у розмірі 106500 грн. та просить в рахунок погашення заборгованості зарахувати заборгованість ДП «Дніпровське» перед ним із заробітної плати. На підставі заяви [PERSON] від 13.03.2016 р. було проведено залік зустрічних вимог [PERSON] та ДП «Дніпровське». Заборгованість [PERSON] перед ДП «Дніпровське» після проведеного заліку зустрічних вимог становить 26060,54 грн. Повна матеріальна відповідальність колишнього директора [PERSON] передбачена ст.130, п.2, п.3, п.п.5-7 ст.134 КЗпП України. Позивач вказує, що по-перше повна матеріальна відповідальність колишнього директора [PERSON] передбачена статутом підприємства та контрактом; по-друге, шкоду колишнім директором [PERSON] було завдано не при виконанні ним трудових обов`язків; по-третє, кошти були отримані [PERSON] під звіт на підставі квитанцій до прибуткового касового ордеру; в четверте, дії [PERSON] мають ознаки злочину, передбаченого, ч.1 ст.191 КК України та відносно нього порушено кримінальне провадження та інформацію внесено до ЄРДР за № 12015080080001146. Місцезнаходження [PERSON] наразі не відоме, ухвалою Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 07.05.2015 р. відповідача було оголошено у розшук. Посилаючись на ст.ст.130, 134 КЗпП України, позивач просить стягнути з відповідача суму завданих збитків у розмірі 26060,54 грн. та витрати по сплаті судового збору. Ухвалою судді Голубкової М.А. від 30.01.2017 р. відкрито провадження та призначено судове засідання на 20.02.2017 р. 20.02.2017 р. розгляд справи відкладено на 13.04.2017 р. у зв`язку з неявкою відповідача. 13.04.2017 р. провадження у справі зупинено на підставі п.4 ст.201 ЦПК України. Згідно розпорядження № 221 від 28.02.2019 р. та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.02.2019 р. справу передано в провадження судді Дмитрюк О.В. 01.03.2019 р. у справі відновлено провадження та призначено підготовче судове засідання на 18.04.2019 р. 18.04.2019 р. підготовче судове засідання відкладено на 06.06.2019 р. через зайнятість судді в іншому провадженні. 06.06.2019 р. закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду на 11.07.2019 р. 11.07.2019 р. розгляд справи відкладено на 03.10.2019 р. на підставі ч.4 ст.223 ЦПК України для повторного виклику відповідача. Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримує, просить задовольнити. Представник третьої особи, який був належним чином повідомлений про час та місце судового засідання, до суду не з`явився, раніше подавав заяву про розгляд справи без його участі. Розгляд справи за відсутності учасника справи узгоджується з положеннями ч.3 ст.211 ЦПК України. Відповідач в судові засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, причини неявки не повідомив, відзиву на позов не подавав. На підставі ч.1 ст.223 ЦПК України, суд розглянув справу за відсутності відповідача. В силу ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, приймаючи до уваги позицію представників позивача та третьої особи, суд дійшов висновку про те, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. З наданих позивачем письмових доказів, судом встановлено, що наказом № 22 від 25.04.2007 р. (а.с.11) [PERSON] було призначено на посаду директора військового радгоспу «Дніпровський» з 25.04.2007 р. Державне підприємство «Дніпровське» є правонаступником військового радгоспу «Дніпровський» Міністерства оборони України, згідно наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України № 323 від 13.08.2015 р. (а.с.8-9). 06.10.2015 р. [PERSON] був звільнений з посади директора державного підприємства «Дніпровське» за прогул без поважних причин, згідно п.4 ст.40 КЗпП України (а.с.12). Між військовим радгоспом «Дніпровський» МОУ та селянським (фермерським) господарством «Агролан» було укладено договір про спільну обробку землі № 1 від 25.08.2011 р., згідно якого СФГ «Агроплан» щомісяця сплачував плату за використання земель (а.с.25-30). В п.8 договору сторони обумовили порядок оплати за використання землі. Оплата за використання земельної ділянки здійснюється СФГ «Агролан» шляхом перерахунку грошових коштів на банківський рахунок ДПР «Дніпровський» (п.1). Позивач, звернувшись до суду, стверджує, що розрахунки між підприємствами за договором здійснювалися у готівковій формі через касу підприємства, відповідно до Положення про ведення касових операцій у національній валюті в України, затвердженого постановою НБУ № 637 від 15.12.2004 р., про що надає копії квитанцій до прибуткових касових ордерів (а.с.13-17) на загальну суму 122 000 грн. Зазначає, що в березні 2015 р. при звірці розрахунків між військовим радгоспом «Дніпровський» МОУ та СФГ «Агролан» за 2014 р. було виявлено факт не оприбуткування частини готівкових коштів у розмірі 106500,00 грн., отриманих протягом 2014 р. колишнім директором військового радгоспу «Дніпровський» МОУ [PERSON] від СФГ «Агролан», що зафіксовано у відповідному акті (а.с.20-21), у зв`язку з чим підприємство звернулось до правоохоронних органів з заявою про вчинення [PERSON] кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.191 КК України, та відомості були внесені до ЄРДР (а.с.22). Частинами 1 та 3 ст. 22 ЦК України, передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. У відповідності до ст. 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику, а також за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності. Відповідальність за не одержаний підприємством, установою, організацією прибуток може бути покладена лише на працівників, що є посадовими особами. Працівник, який заподіяв шкоду, може добровільно покрити її повністю або частково. За згодою власника або уповноваженого ним органу працівник може передати для покриття заподіяної шкоди рівноцінне майно або поправити пошкоджене. Трудові обов`язки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією, наказами керівника тощо. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника (частина друга статті 130 КЗпП). Згідно з частиною другою статті 130 КЗпП умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв`язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала. Причинний зв`язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і майновою шкодою, яка сталася, повинен бути прямим (безпосереднім). Прямий зв`язок це такий, за якого майнова шкода безпосередньо, з неминучістю випливає з дій чи бездіяльності працівника. Відсутність хоча б одного з цих фактів виключає можливість притягнення до матеріальної відповідальності працівника. Підстави та умови, що мають бути встановлені для притягнення працівників до матеріальної відповідальності, узагальнив також Вищий спеціалізований Суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїй постанові від 11.12.15 р. № 12 зокрема, у постанові визначено категорії прямої дійсної шкоди, такими є: Підставою настання матеріальної відповідальності працівників є трудове майнове правопорушення, тобто невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обов`язків, в результаті чого підприємству, установі чи організації була завдана майнова шкода (п. 4 Постанови). Позивач звернувся до суду з даним позовом і підставою свого звернення зазначає ч.3 ст. 134 КЗпП України. Згідно ч.3 ст.134 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації коли шкоду завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку. Пленум Верховного Суду України в своїй Постанові N 14 від 29.12.92 року п.9, п.16 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» зазначив, що судам слід мати на увазі, що до позовних заяв про матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку (п.3 ст.134 КЗпП), повинні додаватись докази, які підтверджують, що вчинення працівником таких діянь встановлено у порядку кримінального судочинства. Відповідно до ч. 5,6 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення . Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Аналізуючи перелічені вище докази, надані позивачем в обгрунтування позову, суд дійшов висновку, що позивач не надав достовірних доказів, які підтверджують, вчинення [PERSON] діянь, передбачених ст.191 КК України. Відсутність судового рішення у кримінальному провадженні виключає цивільно-правову (матеріальну) відповідальність [PERSON] з підстав, які наведені вище, у зв`язку з чим у задволенні позову слід відмовити. У відповідності до ст.141 ЦПК України, суд не стягує з відповідача на користь позивача судовий збір.

Outcome: dismissed