Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-23 00:00:00

26 жовтня 2017 року [PERSON] звернулася до суду із вищевказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що їй на підставі свідоцтва про право на спадщину належить житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. В даному будинку також зареєстровані донька [PERSON], [INFO], та колишній чоловік [PERSON], з яким рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області розірвано шлюб. Після розірвання шлюбу колишній чоловік залишився проживати в спірному будинку, однак участі в його утриманні, ремонті, оплаті комунальних послуг жодним чином не приймає, чим завдає позивачу значних матеріальних збитків. Проживання разом з відповідачем є нестерпним. [PERSON] ніде не працює, пиячить, вчиняє сварки, що негативно впливає на всіх членів сім'ї, в тому числі і на неповнолітню дитину, порушує право на спокійне життя, завдає моральних страждань. На прохання переїхати проживати в інше житло відповідач відмовляє, хоча має своє власне житло в м. Кременчузі. В зв'язку з чим, просить виселити [PERSON] з житлового будинку по [ADDRESS]. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила задовольнити. Пояснила також, що з відповідачем вона прожила 19 років. Спочатку жили непогано, а останні 7 років [PERSON] почав вживати алкогольні напої, ображати та бити дітей, дебоширити, вчиняти сварки. Вона неодноразово викликала поліцію, дільничний приїздив і розмовляв з відповідачем, однак ніякої зміни в поведінці останнього не відбулося. В добровільному порядку виселитися із житлового будинку відмовляється. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити, надав аналогічні пояснення. Пояснив також, що на сьогодні відповідач спить вдома в стані алкогольного сп'яніння, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відповідач [PERSON] в судове засідання двічі не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням в матеріалах справи. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України. Суд проаналізувавши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача та її представника, дійшов висновку про необхідність задоволення позову зі слідуючих підстав. Судом встановлено, що сторони з 16.03.1996 року по 26.02.2015 перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 26.02.2015 року (а.с. 5, 9). На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 21.03.2002 року завідуючим Охтирською районною державною нотаріальною конторою [PERSON], [PERSON] належить житловий будинок з надвірними та побутовими спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] (а.с.7). Згідно довідки, виданої 20.10.2017 року виконкомом Грунської сільської ради Охтирського району Сумської області, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] (а.с. 10). Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до вимог Закону «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», ст.ст. 319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. За правилами ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. З положень ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 386 Цивільного кодексу України вбачається, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною 1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Як пояснила в судовому засіданні [PERSON], що відповідач посилився у її житловий будинок, як член сім'ї, а саме її чоловік. Згідно довідки виконкому Грунської сільської ради Охтирського району від 06.11.2017 року, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 01.09.2000 року (а.с.14). Разом з цим, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом ст. ст. 383, 391, 405 ЦК України та ст. ст. 150, 156 у поєднанні зі ст. 64 ЖК України слід дійти до висновку про те, що положення ст. ст. 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення ст. 405 ЦК України, ст. ст. 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-709цс16 від 16 листопада 2016 року. Суд встановив, що [PERSON] вселився до житлового будинку зі згоди власника, як член сім'ї власника житлового будинку. На даний час з власником житлового будинку у родинних відносинах не перебуває, спільним побутом, взаємними правами та обов'язками із ним не пов'язаний. Згідно ст. 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним, інакше як на підставах і в порядку, передбачених законодавством. Норма ст. 157 ЖК УРСР передбачає, що членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК, згідно якої якщо наймач, члени його сім'ї, або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Таким чином, право вимагати у судовому порядку виселення членів сім'ї, у тому числі колишніх, власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст. 157 ЖК УРСР, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу, зокрема, якщо вони систематично руйнують чи псують жиле приміщення, використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними. Тобто для застосування норми статті 116 ЖК УРСР необхідна наявність двох умов: систематичне руйнування чи псування жилого приміщення, використання його не за призначенням або ж систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. Відповідно до роз'яснень викладених в п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», під час вирішення справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ, адміністративні комісії виконкомів. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] неодноразово зверталась до правоохоронних органів щодо конфлікту з колишнім чоловіком, який ображав її нецензурною, брутальною лайкою, погрожував фізичною розправою, виганяв з будинку. Так, постановою Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 26.01.2015 року по справі №583/188/15-ц, яка набрала законної сили 06.02.2015 року, [PERSON] визнано винним у скоєнні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, за те, що він ображав нецензурною лайкою свою дружину [PERSON] (а.с. 36). Постановою Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 19.10.2017 року по справі №583/2876/17, яка набрала законної сили 30.10.2017 року, [PERSON] визнано винним у скоєнні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, за те, що він 11.10.2017 року скоїв насильство в сім'ї, ображав нецензурною лайкою свою дружину [PERSON] та 16.10.2017 року знову скоїв насильство в сім'ї, нецензурною лайкою [PERSON], не впускав її до будинку (а.с. 35). Відповідач в судове засідання не з'явився, не надав суду доказів, що він не порушує правила співжиття, Отже, враховуючи, що [PERSON] систематично порушує правила співжиття, на заходи впливу не реагує, що робить неможливим для позивача спільне проживання з ним в одному житловому будинку, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] просив стягнути із відповідача витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати: на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України, витрати пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. На підтвердження понесених позивачем судових витрат за надання правничої допомоги, представником позивача надано суду: договір №8 про надання послуг від 25.10.2017 року, диплом спеціаліста, свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця, свідоцтво платника єдиного податку, розрахункову квитанцію на суму 1760,00 грн., акт виконаних робіт. Відповідно до ст. 62 Цивільного процесуального кодексу України, повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України « Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Проте, доказів того, що [PERSON] є адвокатом суду не надано, а тому враховуючи вимоги ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вбачає підстав для стягнення з [PERSON] витрат на професійну правничу допомогу. Крім того, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати на підставі положень статті 141 Цивільного процесуального кодексу України. На підставі викладеного,

Outcome: approved