Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-24 00:00:00

25 серпня 2016 року [PERSON] звернулася до суду із зазначеною заявою. В обґрунтування поданої заяви зазначила, що вона є рідною тіткою [PERSON], [INFO]. Інших близьких родичів [PERSON] не мала, батьки померли раніш за неї, а дітей не було. [INFO] остання померла, місце смерті: м. Докучаєвськ Донецької області. У зв'язку із тим, що зазначене місце смерті на даний час відноситься до тимчасово окупованих територій, тому вона не в змозі отримати належно посвідчені документи на підтвердження смерті, а також зареєструвати факт смерті [PERSON] в органах державної реєстрації актів цивільного стану і в подальшому оформити спадщину. [PERSON] у судовому засіданні підтримала заяву з підстав, наведених у ній. Представник заінтересованої особи - начальник Заводського районного у місті Запоріжжя відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області у судове засідання не з'явився, про час і місце слухання справи був повідомлений судом своєчасно і належним чином, надав суду письмове пояснення щодо заяви про встановлення факту смерті, відповідно до якого просив суд розглядати справу без їх участі, заперечень проти позову не має. За таких обставин, відповідно до ст.169 ЦПК України суд вважає, що неявка представника заінтересованої особи не перешкоджає розгляду справи. Суд, заслухавши пояснення заявника, вивчивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. У відповідності з ч.2 ст.234 ЦПК України в порядку окремого провадження суд розглядає, зокрема, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно зі ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення фактів родинних відносин між фізичними особами; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до ст.257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. У рішенні про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, зокрема, мають бути зазначені встановлені судом дані про дату і місце народження особи, про її батьків. Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути оскаржено в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. Оскарження рішення не зупиняє його виконання. Копія судового рішення видається особам, які брали участь у справі, негайно після проголошення такого рішення або невідкладно надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для державної реєстрації народження або смерті особи. Місце смерті [PERSON], а саме: м. Докучаєвськ є тимчасово окупованою територією України, визначеною Верховною Радою України 17.03.2015р. постанова № 254- VIII. Відповідно до дублікату лікарської довідки про смерть [NUMBER], виданої 29.06.2016 року лікарем Республіканського бюро судово-медичних експертиз ДНР, [PERSON] померла [INFO] (а.с. 14). Відповідно до свідоцтва про смерть місцем смерті [PERSON] є: м. Докучаєвськ, Донецька Народна Республіка (а.с. 5). Відповідно до ст.9 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація актів цивільного стану проводиться з метою забезпечення реалізації прав фізичної особи та офіційного визнання і підтвердження державою фактів народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті; державна реєстрація актів цивільного стану проводиться шляхом складення актових записів цивільного стану. Згідно з ч.1 ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Відповідно до Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України 18 жовтня 2010 року №52/5 (з відповідними змінами та доповненнями) підставою для проведення державної реєстрації смерті є, зокрема, лікарське свідоцтво про смерть (форма №106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 року №545, рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час. У судовому засіданні встановлено, що надані заявницею лікарська довідка про смерть та свідоцтво про смерть видане закладами, що знаходиться на окупованій території, не відповідають затвердженій в установленому законодавством порядку формі. Оцінюючи вказані документи, видані установами, що розташовані на тимчасово окупованій території, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну і виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст.3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права. Європейський суд з прав людини у справах «Кіпр проти Туреччини» і «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» констатував, що зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Європейський суд з прав людини, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії, наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Враховуючи викладену практику Європейського суду з прав людини, суд вважає за необхідне взяти до уваги документ про смерть особи, виданий закладами, що знаходяться на окупованій території, оцінити їх разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв'язку, оскільки можливість збору доказів смерті особи на окупованій території може бути істотно обмеженою, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. У зв'язку із викладеним, оскільки у судовому засіданні встановлено, що [PERSON], [INFO], дійсно померла [INFO] у м. Докучаевск ДНР, що є на даний час тимчасово окупованою територією, суд вважає за необхідне встановити факт її смерті в судовому порядку.

Outcome: approved