Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-17 00:00:00

25.08.2021 позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив суд визнати за ним - [PERSON] , право власності на житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначав, що 15.04.1992 [PERSON] придбав у радгоспу «Родина» житловий будинок з господарчими будівлями, розташований на земельній ділянці радгоспу «Родина», розміром 0,20 га, який знаходиться по [ADDRESS] . 04.03.1999 [PERSON] передав вказану будівлю у володіння КСП «Родина», про що складено акт. 27.07.1999 року [PERSON] видано ордер на житлове приміщення в с. Радіонівка Криворізького району Дніпропетровської області. З листопада 1999 року [PERSON] не проживає у вказаному будинку. Рішенням виконавчого комітету Чкаловської сільської ради від 29.08.2000 року, анульованого договір купівлі-продажу на будинок [ADDRESS] , оскільки [PERSON] не виконав умови договору купівлі-продажу будинку, повернув його КСП «Родина» та дозволив прийняти на свій баланс. Вказаним рішенням також дозволено КСП «Родина» прийняти будинок на свій баланс та дозволено [PERSON] приватизацію будинку. Зазначає, що під час вселення у вказаний будинок він був у занедбаному стані, але він привів йому у належний для проживання стан, витративши значні кошти. Однак, зареєструвати право власності на вказаний будинок позивачу не вдається, оскільки одного акта про передачу майна для цього недостатньо, тому посилаючись на давність володіння вказаним будинком, просив визнати за ним право власності на зазначене нерухоме майно. В ході судового засідання позивач та його представник, позовні вимоги підтримали та просили задовольнити, посилаючись на те, що [PERSON] безперервно, добросовісно користується вказаним будинком, сплачує відповідні комунальні платежі, але оформити право власності на майно не має можливості. Позивач додатково зазначав, що отримував право на приватизацію вказаного будинку, але до кінця процедуру приватизації не довів, свідоцтво про право власності на будинком в порядку приватизації не отримав. Після цього, звертався до органів місцевого самоврядування щодо визнання права власності на вказаний будинок, отримав рішення сільської ради про узаконення вказаного будинку зі спорудами, але процедуру реєстрації право власності на будинок не завершив, право власності не зареєстрував, вважаючи за необхідне отримати право власності на будинок за набувальною давністю. Представник позивача вказувала, що реєстрація вказаного будинку на праві власності за [PERSON] в БТІ, перешкоджає позивачу набути право власності на вказаний будинок. Разом з тим, не вважала за необхідне пред`являти вимоги до [PERSON] . Відповідач Лозуватська сільська рада Криворізького району Дніпропетровської області, будучи повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, участь свого представника у судовому засіданні не забезпечила, надала суду заяву про розгляд справи за відсутності представника. При розгляді справи покладалися на розсуд суду. Вислухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши письмові матеріали справи, давши оцінку доказам, наданим сторонами в обґрунтування своїх вимог, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 15.04.1992 укладено договір купівлі-продажу будинку [ADDRESS] , відповідно до умов якого радгосп «Родина» передав, а [PERSON] , яка діяла від імені чоловіка [PERSON] , прийняла вказаний будинок з господарчими спорудами, що розташовувався на земельній ділянці радгоспу «Родина», розміром 0,20 га та складався з житлового будинку, сараю, підвалу, вбиральні, забору та воріт, водоколонки, замощення. Згідно п. 3 договору, [PERSON] сплачує радгоспу 40 % залишкової вартості будинку, що складало 7871 рублів та повну вартість газифікації, проведеної за рахунок радгоспу в розмірі 1500 грн. Вказана сума мала бути сплачена протягом 14 років в довільному порядку та розмірах. У разі звільнення з роботи без поважної причини до спливу 14 років, [PERSON] зобов`язався здати будинок господарству, а останнє повертає йому розмір виплаченої суми, за вирахуванням зносу. Вказаний договір посвідчено державним нотаріусом та зареєстрований в реєстрі за № 552 від 15.04.1992 (а.с. 9). Договір пройшов реєстрацію в БТІ та за [PERSON] зареєстровано право власності на вказаний будинок, що підтверджується відміткою на звороті договору, копія якого наявна в матеріалах справи, а оригінал було оглянуто в судовому засіданні (а.с. 9-10), а також даними технічного паспорту на будинок на ім`я [PERSON] (а.с. 11-14). Позивач та його представник в судовому засіданні підтвердили, що вказаний будинок й нині зареєстровано в БТІ на ім`я [PERSON] . Як слідує з акта від 04.03.1998, станом на вказану дату, будинок перебував у занедбаному стані (а.с. 15). Згідно довідок СВК «Родина» від 13.01.2001 № 238-240, [PERSON] провів оплату за будинок, згідно договору купівлі-продажу лише 1000 грн. 27.01.1992. Був звільнений 09.02.1999 року, а 04.03.1999 при здачі будинку, з ним проведено розрахунок оплати за будинок та заборгованості по заробітній платі (а.с. 24-26). 04.03.1999, комісією за участі квартиронаймача [PERSON] , було складено акт приймання-передачі будинку [ADDRESS] , відповідно до якого [PERSON] передав, а КСП «Родина», яке являлося правонаступником радгоспу «Родина» прийняло вказаний будинок, сторони претензій одне до одного не мали, підпис [PERSON] посвідчено секретарем сільської ради, що підтверджується копію акта, оригінал якого оглянуто в судовому засіданні (а.с. 16-17). Як слідує з довідки Чкалівської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області № 149 від 18.07.2000 [PERSON] не проживає за адресою [ADDRESS] з листопада 1999 року (а.с. 21). 17.03.1999 виконавчий комітет Чкаловської сільської ради видав [PERSON] та його сім`ї у складі трьох осіб ордер на житлове приміщення, на право заняття житлового приміщення по [ADDRESS] (а.с. 20). 27.07.1999 виконавчий комітет Чкалівської сільської ради повторно видав [PERSON] корінець ордеру на право зайняття вказаного житлового приміщення (а.с. 22). Отже, [PERSON] згідно вище вказаних документів надавалося право володіння та користування будинком, а не право власності на нього, що мало усвідомлюватися останнім. 29.08.2000 рішенням Чкаловської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, прийнято рішення про анулювання договору купівлі-продажу будинку [ADDRESS] , посвідченого державною нотаріальною конторою 15.04.1992 за реєстраційним номером 552, так як [PERSON] повернено будинок КСП «Родина», не відпрацювавши 14 років. Дозволено КСП «Родина» прийняти будинок на свій баланс, а також дозволено приватизацію вказаного будинку працівнику КСП «Родина» [PERSON] , з проведенням БТІ перереєстрації правовстановлюючих документів на [PERSON] (а.с. 23). Відповідно до ч.3, 5 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції чинній на дату виникнення спірних правовідносин), передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Однак, як вказував позивач в ході судового засідання, отримавши рішення про приватизацію будинку, він процедуру приватизації не завершив, свідоцтво про право власності на будинок в порядку приватизації не отримав. В березні 2006 маючи намір оформити право власності на будинок, він звернувся до БТІ для виготовлення технічного паспорту на будинок на власне ім`я, отримав рішення Чкалівської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області № 07 від 04.05.2006 про узаконення надвірних забудов у домоволодіння [ADDRESS] (а.с. 27-31, 32), але як вказував у судовому засіданні, не вжив заходів для реєстрації права власності на вказаний будинок, зокрема не звертався до державного реєстратора щодо реєстрації права власності на нерухоме майно, вважаючи за необхідне, визнати право власності на будинок за набувальною давністю, у зв`язку з давністю користування ним. Факт не проведення реєстрації права власності на вказаний будинок в Державному реєстрі речових прав на майно, підтверджується даними вказаного реєстру (а.с. 39). Однак, з такою позицією позивача суд не погоджується та вважає за необхідне відмовити в позові, зі слідуючих підстав. Так, заявляючи вимоги про визнання права власності на спірний будинок, позивач посилається на положення ст. 344 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. В постанові ВП ВС від 15.05.2019 по справі № 729/608/17 визначено, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. Натомість добросовісним є володіння, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Така добросовісність має існувати саме на момент заволодіння особою чужим майном. Відсутність добросовісності під час заволодіння особою спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 Цивільного кодексу України. Подібні висновки викладені в постанові ВП ВС від 14.05.2019 по справі № 910/17274/17, де вказано, що правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. У даній справі судом встановлено, що [PERSON] житловий будинок з господарчими побудовами передався в користування на підставі ордерів виданих Чкалівською сільською радою, тобто він мав певний титул на вказане майно, а саме право користування ним та мав розуміти, що вказані ордери не є підставою для набуття права власності на майно. Після цього, останньому було надано право на приватизацію вказаного будинку, яке він не реалізував, свідоцтво про право власності на будинок в порядку приватизації не отримав, що свідчить про відсутність такої складової для набуття права власності як добросовісність, адже [PERSON] розумів, або мав розуміти, що не здійснивши приватизацію будинку, він не має правових підстав для набуття права власності на будинок. Пізніше, отримавши рішення Чкаловської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області від 04.05.2006, яким було узаконено надвірні побудови за адресою: [ADDRESS] , він набув певного юридичного титулу щодо вказаного нерухомого майна, але не реалізував своє право на завершення процедури набуття права власності, зокрема реєстрації права власності на вказане майно в позасудовому порядку. Вищевказані обставини, встановлені в ході розгляду справи, унеможливлюють застосування інституту набувальної давності до спірних правовідносин. Крім цього, як встановлено в судовому засіданні, згідно даних БТІ власником спірного будинку значиться [PERSON] , будь-яких даних про реєстрацію права власності на вказаний будинок за КСП «Родина», його правонаступниками, або визнання вказаного майна безхазяйним, суду не надано, хоча обов`язок подання доказів роз`яснено позивачу та його представнику. За таких обставин, суд приходить до висновку, що вимоги про визнання права власності на майно, заявлені до неналежного відповідача, яким мав би бути титульний власник майна - [PERSON] . Беручи до уваги викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір в розмірі 980 грн. (а.с. 4), але

Outcome: dismissed