Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-26 00:00:00

26.09.2016 р. до суду надійшла заява головного лікаря психіатричного закладу про госпіталізацію [PERSON] у психіатричний стаціонар у примусовому порядку на підставі ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу». Заява мотивована тим, що [PERSON], [INFO], мешканець [ADDRESS], був госпіталізований 23.09.2016 о 15.40 в гостре психіатричне відділення ОКЗ Сумського обласного клінічного психоневрологічного диспансеру співробітниками поліції у звязку з неадекватною, агресивною поведінкою. А саме: був затриманий черговим патрулем поліції на вулиці, де плавив мідь, свою поведінку не пояснював, почав оскорбляти співробітників поліції з приводу їх роботи, на зауваження не реагував, достав із карману ніж та намагався його застосувати по відношенню до поліцейських. Враховуючи соціальну небезпеку пацієнта, він був доставлений у гостре психіатричне відділення. Вищевказані факти агресивної поведінки мають фото та відеофіксацію, яка здійснювалася поліцейськими. При госпіталізації пацієнт був оглянутий комісією лікарів-психіатрів у складі: виконуючий обовязки завідувача відділенням [PERSON] та лікар-психіатр [PERSON] Був зроблений висновок, що пацієнт страждає тяжким психічним захворюванням у вигляді: пропфшизофренія, проста форма. За своїм психічним станом, враховуючи виражену агресію, загрози фізичною розправою, намагання застосувати ножа по відношенню до співробітників поліції під час виконання ними своїх службових обовязків, він потребує госпіталізації в психіатричне відділення у примусовому порядку на підставі Закону України «Про психіатричну допомогу» ст. 14. При розгляді вказаної заяви представник психіатричного закладу, лікар-психіатр [PERSON] заяву підтримала у повному обсязі і просить її задовольнити з підстав зазначених в заяві. Прокурор вважає, що заява підлягає задоволенню. [PERSON] в судовому засідання пояснив, що він не вважає себе недієздатним, він не буйний, тому вважає, що госпіталізувати його до психіатричного закладу не має необхідності. Пояснив, що він фактично припинив дії іншого чоловіка, який обпалював провода, а працівники поліції затримали не того чоловіка, а його. Їй дії вважає безпідставними. Законний представник [PERSON] [PERSON], яка є його матірю просила відмовити в задоволенні заяви. Суд, заслухавши думку прокурора, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що заява про госпіталізацію [PERSON] до психіатричного стаціонару в примусовому порядку задоволенню не підлягає з наступних підстав. Як передбачено ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Тобто, вказаною нормою закону передбачено, що до психіатричного закладу в примусовому порядку може бути поміщена не будь-яка особа, яка страждає на психічний розлад, а обовязковою умовою такого поміщення, повинні бути наслідки того, що ця особа вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або ця особа неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. В заяві головного лікаря про примусову госпіталізацію відсутні будь-які зазначення і посилання на те, які саме дії вчиняє чи має намір реально вчинити [PERSON], які б створювали небезпеку для нього чи оточуючих. У висновку комісії лікарів від 23.09.2016 року також не має жодних посилань на вчинення ним таких дій чи наміри їх вчинити. При цьому у висновку комісії лікарів не зазначено і не наведеного жодного доводу тому, що [PERSON] вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих. Законний представник [PERSON] [PERSON], на пропозицію суду дати пояснення з даного приводу пояснила, що таке трапилося вперше і не треба його госпіталізувати. Аналізуючи наведені обставини, про які зазначено у висновку комісії лікарів, суд також приходить до висновку, що з наведених обставин не вбачається ніяких намірів, або поведінки [PERSON] у тому, що він вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих. Другою підставою для застосування примусового поміщення до психіатричного закладу, передбаченої ст.14 вищеназваного Закону є те, що особа неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. В даному випадку, ні в заяві головного лікаря, ні у висновку комісії лікарів, не навели суду будь-яких доводів про неспроможність [PERSON] задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. А навпаки, при розгляді справи сам [PERSON] адекватно суду пояснив, що він здатен задовольняти свої життєві потреби. У відповідності з вимогами ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази фото відео фіксації нібито агресивних дій [PERSON] суд не надані. В даному випадку ні лакарняним закладом, ні його представником, не надано суду жодних доказів на підтвердження того, що [PERSON] вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих, або неспроможний самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність, у звязку з чим суд дійшов висновку, що заява головного лікаря про госпіталізацію [PERSON] до психіатричного закладу в примусовому порядку задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed