Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-05 00:00:00

25 липня 2018 року позивач звернулася до суду з зазначеним позовом. Згідно автоматизованого розподілу, зазначена справа розподілена на суддю [PERSON] 31 липня 2018 року позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі. 31 серпня 2018 року продовжено строк підготовчого провадження до 31 жовтня 2018 року. 08 жовтня 2018 року проведено повторний авторозподіл зазначеної справи, так як за інформацією, викладеною на офіційному сайті Вищої ради правосуддя суддю [PERSON] звільнено у відставку з посади судді Красноокнянського районного суду Одеської області. Згідно повторного автоматизованого розподілу, справа розподілена на суддю Чеботаренко О.Л. та ухвалою від 08.10.2018 року прийнята до провадження. 09 жовтня 2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 16 вересня 2011 року між нею та відповідачем зареєстровано шлюб. Від шлюбу вони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачем було складним. На теперішній час відносини взагалі погіршилися. Між ними відбулись конфлікти, які залагодити не вдається. Фактично даний шлюб існує лише формально. Вона разом з дитиною переїхала на постійне проживання до своєї матері, і на теперішній час разом з відповідачем не проживає. Тому вона прийшла до висновку про неможливість збереження сімейних стосунків у тому вигляді, який вони набули та вважає, що подальше збереження шлюбу суперечить її волі та інтересам, у зв'язку з чим просила їх шлюб розірвати. Крім того, після розірвання шлюбу вона просила відновити їй дошлюбне прізвище «[PERSON]». Позивач в судовому засіданні на задоволенні позову наполягала, надавши аналогічні пояснення та додала, що вони з відповідачем проживали разом з його батьками. В їх відносини постійно втручались батьки відповідача. Відповідач її ображав, штовхав та викручував руки. Її не пускали до будинку, що змушувало її викликати поліцію. Коли вона хотіла переїхати проживати до своєї матері їй не віддавали дитину. Тому під приводом походу з дитиною до лікарні, вона практично втекла звідти. На даний час вона вважає, що примирення між ними неможливе, тому просила їх шлюб розірвати. Після розірвання шлюбу просила залишити їй шлюбне прізвище «[PERSON]». Відповідач в судове засідання не з'явився, однак від нього до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутність. Позов визнає в повному обсязі /а.с.37/. Тому справа розглянута у відсутність відповідача, що відповідає вимогам ст.223 ЦПК України. Судом були встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Так, сторони перебувають в шлюбі, який зареєстрований 16 вересня 2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Овідіопольського районного управління юстиції Одеської області, актовий запис №118 /а.с.7/. Від шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO], який проживає разом з позивачем /а.с.9, 23/. Відповідно до ст.112 ч.2 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 1 статті 110 СК України встановлено право одного з подружжя на пред'явлення позову про розірвання шлюбу. Таким чином забезпечується принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження та під час розірвання шлюбу. Аналогічні положення містить і Європейська конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року). Так, відповідно до ст.12 зазначеної конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім'ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права. Крім того, ст.5 Протоколу №7 зазначеної конвенції встановлено, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Судом встановлено, що протягом часу сторони не намагалися відновити сімейні стосунки, проживають окремо. На думку позивача, примирення та збереження шлюбу неможливе. Тому суд прийшов до висновку, що збереження сім'ї суперечить інтересам позивача та згідно зі ст.112 СК України, позов підлягає задоволенню і шлюб слід розірвати. При цьому, згідно зі ст.113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Крім того, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені позивачем судові витрати.

Outcome: approved