Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-15 00:00:00

25 липня 2019 року позивач звернулась до суду з позовом та просила встановити, що за договором купівлі-продажу нерухомого майна № Н/95-0360, укладеним 31 серпня 1995 року на Одеській Універсальній товарній біржі «ЦЕНТР» між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з одного боку (Продавці), та [PERSON] і [PERSON] з другого боку (Покупці), предметом якого є квартира за адресою: [ADDRESS], частки співвласників є наступними: [PERSON] - 1/2 частина, [PERSON] - 1/2 частина. В обґрунтування свого позову посилається на те, що 31 серпня 1995 року між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з одного боку (Продавці), та її матір`ю, [PERSON] і її чоловіком, [PERSON] з другого боку (Покупці), було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна № Н/95-0360, а саме квартири за адресою: [ADDRESS] . Позивач зазначає, що [INFO] її мати, [PERSON] померла та після смерті приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Селезньовою Г.М. була відкрита спадкова справа № 8/2018, проте нотаріусом їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з тим, що договір купівлі-продажу нерухомого майна від 31.08.1995 р. № Н/95-0360 не був нотаріально посвідчений, внаслідок чого він є недійсним, а також тим, що частки [PERSON] та [PERSON] у цьому договорі не визначені та рекомендовано звернутися до суду. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 03.07.2019 р. по справі №520/4745/19 її позовну заяву було задоволено та визнано дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 31.08.1995 р. № Н/95-0360, укладений на Одеській Універсальній товарній біржі «ЦЕНТР». Проте, інша підстава винесення постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 01.02.2019 p., а саме не визначення у зазначеному договорі часток, у яких [PERSON] та [PERSON] придбали квартиру [ADDRESS] , є наявною. Враховуючи вищевикладене, а також те, що на теперішній час один з співвласників вказаного нерухомого майна помер та позасудовим шляхом, зокрема, за допомогою договору між співвласниками спільного майна, вирішити виникле питання неможливо, позивач вимушена звернутись до суду. Ухвалою судді від 26.07.2019 року було відкрито провадження по справі та призначено спрощене позовне провадження. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та наполягала на задоволенні позову в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, надав суду заяву, в якій позов визнав в повному обсязі та просив розглянути справу у його відсутність. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що 31 серпня 1995 року між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з одного боку (Продавці), та [PERSON] і [PERSON] з другого боку (Покупці), було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна № Н/95-0360. Зазначений договір був укладений на Одеській універсальній товарній біржі «ЦЕНТР» (ідентифікаційний номер: 21013780). Згідно даного договору, об`єктом відчуження була квартира за адресою: [ADDRESS] . Зазначена квартира належала продавцям на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23.08.1995 р. № 67086, виданого Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міського виконавчого комітету та зареєстрованого Одеським міжміським бюро технічної інвентаризації 28.08.1995 р. за № 20 стор. 21 кн. 129пр. 23 жовтня 1995 року Одеським міжміським бюро технічної інвентаризації дана квартира була зареєстрована за [PERSON] та [PERSON] , про що свідчить відповідний штамп вказаної установи на зворотному боці договору купівлі-продажу від 31 серпня 1995 року. Відповідно до листа Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради від 27.12.2018 р. № 499817.36, згідно з матеріалами інвентаризаційної справи та запису у реєстраційній книзі 151 пр, стор. 24 р. № 20, станом на 31.12.2012 р. право власності на квартиру [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] та [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 31.08.1995 p. № Н/95-0360. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області Серії [NUMBER] , актовий запис № 4213. Після її смерті приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Селезньовою Г.М. була відкрита спадкова справа № 8/2018, що підтверджено листом від 01 лютого 2019 року № 4/02-14 «Щодо відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину по спадковій справі № 8/2018. З даного листа вбачається, що позивач [PERSON] є єдиним спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] . Також приватним нотаріусом Селезньовою Г.М. було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 01.02.2019 р. Підставою для відмови стало те, що договір купівлі-продажу нерухомого майна від 31.08.1995 р. № Н/95-0360 не був нотаріально посвідчений, внаслідок чого він є недійсним, а також тим, що частки [PERSON] та [PERSON] у цьому договорі не визначені та рекомендовано звернутися до суду. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 03.07.2019 р. по справі №520/4745/19, за позовом [PERSON] було визнано дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 31.08.1995 р. № Н/95-0360, укладений на Одеській Універсальній товарній біржі «ЦЕНТР». Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначає, що вона не може скористатися своєю часткою у квартирі [ADDRESS] , через відсутність визначених часток у спільній сумісній власності кожного із співвласників. Укласти договір про визначення часток у спільній сумісній власності є неможливим, оскільки на теперішній час один з співвласників вказаного нерухомого майна помер. Відповідно ч. 1 ст. 316 ЦК України визначено поняття права власності - це право особи на річ (майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно частини 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. А у відповідності до частини 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Крім цього, відповідно до частини 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно ч. 1, 2 та 4 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинено за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. За ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. Відповідно до ч. 2 ст. 370 ЦК України - у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує право власності, коли відсутня можливість його відновлення. Зі змісту п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» №20 від 22.12.1995 року встановлено, що частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. За змістом частини 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України). Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Даючи юридичну оцінку поясненням та доказам наявним у матеріалах справи, враховуючи визнання позову відповідачем, закріплений принцип рівності часток у спільній сумісній власності, суд дійшов висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом визначення розміру часток у праві спільної сумісної власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , тому суд, прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved