Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-29 00:00:00

25.03.2016 року позивач звернувся з цим позовом до суду, в якому просив визнати незаконним та скасувати наказ № 31 від 25.02.2016 року, винесений тимчасово виконуючим обов'язки директора державного підприємства «Гайсинський спиртовий завод» (далі ДП «Гайсинський спиртовий завод») [PERSON] про звільнення його, [PERSON], електрогазозварника 5-го розряду, відповідно до п.4 ст. 40 КЗпП України з 25.02.2016 року, поновити його на роботі на посаді електрогазозварника 5-го розряду з 25.02.2016 року та стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25.02.2016 р. по день ухвалення рішення суду. В судовому засіданні позивач та його представники [PERSON], [PERSON] на обгрунтування позовних вимог зазначили про те, що [PERSON] з 17.02.2013 року є членом виборного органу профспілкової організації ДП «Гайсинський спиртовий завод», в грудні 2015 році керівництвом заводу запропоновано працівникам написати заяви про те, що вони бажають працювати 2 години на тиждень, [PERSON] та ще чотири працівника відмовились писати такі заяви, 4.01.2016 року охорона підприємства не пропустила позивача на його робоче місце механічну майстерню на території заводу, 5.01.2016 року [PERSON] та ще чотирьох працівників не пропустили через прохідну на їх робоче місце, повідомили про те, що згідно наказу по підприємству № 3 від 5.01.2016 року з 30.12.2015 року встановлено простій заводу не з вини працівників, з виплатою [PERSON] та чотирьом працівникам [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] заробітної плати в розмірі двох третин тарифної ставки розряду (окладу), без вказівки в наказі про те, де під час простою повинні перебувати [PERSON] та зазначені працівники, в наказі також не зазначено та не повідомлено адміністрацією підприємства [PERSON] час простою та дату його закінчення; 9.03.2016 року [PERSON], дізнавшись, що інших працівників запрошують на роботу, прийшов на своє робоче місце, де адміністрацією був повідомлений про те, що він звільнений з роботи, у видачі копії наказу про звільнення йому було відмовлено. 10.02.2016 року на ДП «Гайсинський спиртовий завод» створено ще одну первинну профспілкову організацію ДП «Гайсинський спиртовий завод» («Трудящі»), головою якої 10.02.2016 р. обрано [PERSON] Наказом т.в.о. директора ДП «Гайсинський спиртовий завод» [PERSON] № 31 від 25.02.2016 року звільнено [PERSON] відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України з 25.02.2016 р., підставою для звільнення позивача зазначено акти про відсутність працівника на робочому місці згідно доповідних начальника охорони [PERSON] та провідного інженера по транспорту [PERSON] Даний наказ було винесено без попередньої згоди первинної профспілкової організації ДП «Гайсинський спиртовий завод», членом профспілкового комітету якої є позивач, а також без згоди виборного органу Вінницької обласної організації «Всеукраїнська незалежна профспілка «Трудящі», вищого виборного органу по відношенню до первинної профспілкової організації ДП «Гайсинський спиртовий завод» («Трудящі»), головою якої є [PERSON], та первинної профспілкової організації ДП «Гайсинський спиртовий завод». Представник позивача [PERSON] надав суду розрахунок середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу з 26.02.2016 р. по 30.03.2017 р., згідно з яким він становить 57350,94 грн. Представник відповідача [PERSON] проти позову заперечив, вважав його безпідставним, а оспорюваний позивачем наказ законним, з огляду на те, що на час простою [PERSON] та ще чотирьом працівникам підприємства необхідно було знаходитися в приміщенні для охорони, яке опалюється, є стілець і стіл, а механічна майстерня, де працював [PERSON], на час простою була відключена від опалення, тому на робоче місце працівників мехмайстерні не допускали, з 1.02.2016 року по 25.02.2016 року [PERSON] без поважних причин був відсутній за місцем роботи, про що є акти про відсутність працівника на робочому місці згідно доповідних начальника охорони [PERSON] та провідного інженера по транспорту [PERSON], на момент звільнення позивач був членом профспілкової організації ДП «Гайсинський спиртовий завод», до якої звернулася адміністрація підприємства з листом про надання згоди на звільнення [PERSON] з роботи за п.4 ст. 40 КЗпП України, на що 24.02.2016 року отримали згоду профспілкового комітету за підписом голови профкому [PERSON] № 3 від 23.02.2016 р. З`ясувавши позиції сторін, допитавши свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з таких міркувань. Достовірно встановлено, що з 26.01.2012 року [PERSON] прийнятий на роботу за трудовим договором в ДП «Гайсинський спиртовий завод» на посаду слюсаря-ремонтника 4-го розряду згідно наказу № 8 від 26.01.2012 р., 20.03.2012 року переведений на посаду електрогазозварника п'ятого розряду, з 17.02.2013 року позивач є членом виборного органу профспілкової організації ДП «Гайсинський спиртовий завод», з 30.12.2015 року встановлено простій ДП «Гайсинський спиртовий завод» не з вини працівників згідно наказу керівника підприємства № 3 від 5.01.2016 року з виплатою [PERSON] та чотирьом працівникам [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] заробітної плати в розмірі двох третин тарифної ставки розряду (окладу), про закінчення періоду простою позивача адміністрація не повідомила, в наказі про простій таких відомостей зазначено не було. 10.02.2016 року на ДП «Гайсинський спиртовий завод» створено ще одну первинну профспілкову організацію ДП «Гайсинський спиртовий завод» («Трудящі»), яка є організаційною ланкою Всеукраїнської незалежної профспілки «Трудящі» (зареєстрована Міністерством юстиції України 2.04.2007 р. за № 2650), головою якої обрано [PERSON], про що повідомлено керівника ДП «Гайсинський спиртовий завод» рекомендованим листом від 10.02.2016 р. 9.03.2016 року [PERSON] прийшов на роботу, де адміністрацією був повідомлений про те, що він звільнений з роботи, у видачі копії наказу про звільнення йому було відмовлено, ніяких пояснень до винесення оспорюваного наказу від нього адміністрація не зажадала. Головою ВОО ВНП «Трудящі» [PERSON] на ім`я директора ДП «Гайсинський спиртовий завод» [PERSON] було направлено подання № 21-03/16 від 18.03.2016 р. про необхідність усунення порушень законодавства про працю під час винесення наказу № 31 від 25.02.2016 року про звільнення [PERSON], електрогазозварника п'ятого розряду, за п.4 ст. 40 КЗпП України, з 25.02.2016 року, проте зазначений наказ не було скасовано. Зазначені правовідносини регламентуються: - п.4 ст. 40 КЗпП України, за яким трудовий договір, укладений на невизначений строк може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом лише у випадку, зокрема, прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин; - ч.2 ст. 113 КЗпП України, якою встановлено, що час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу); - ст. 147 КЗпП України, якою передбачено застосування до працівників за порушення трудової дисципліни таке стягнення, як звільнення; - п. 16, 22,24 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 6.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», відповідно до яких у тих випадках, коли крім додержання загальних вимог щодо порядку звільнення з ініціативи власника або уповноваженого ним органу згідно з чинним законодавством на звільнення певних категорій працівників, зокрема працівників, обраних до складу профспілкових органів, необхідна також згода відповідного органу, вона має бути і в тому випадку, коли за ст. 43(1) КЗпП допускається звільнення без згоди профспілкового органу підприємства, установи, організації (крім ліквідації); якщо за погодженнями чинного законодавства у цих випадках згода відповідного органу має бути попередньою, суд бере до уваги лише таку згоду, оскільки іншого законом не передбачено; у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника; при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин; - ст. 149 КЗпП України, згідно з якою до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення; за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення; при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника; стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку; - ч.1,2,7 ст. 235 КЗпП України, за якими у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір; при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік; якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу; рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню; - ч.2,3 ст. 252 КЗпП України, у відповідності до яких притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників, які є членами виборних профспілкових органів, допускається лише за попередньою згодою виборного профспілкового органу, членами якого вони є; звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, його керівників, крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об'єднання професійних спілок); - п.15,32 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6.11.1992 року, відповідно до яких розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу допускається лише за попередньою згодою профспілкового органу, крім випадків, передбачених статтями 43 і 43-1 КЗпП; звільнення погоджується з органом профспілки, яка утворена і діє на підприємстві, і членом якої є працівник; згода профспілкового органу на звільнення не може бути визнана такою, що має юридичне значення, якщо не додержані вимоги про участь у засіданні цього органу більше половини його членів, або згода давалась на прохання службової особи, що не наділена правом прийняття і звільнення і не мала відповідного доручення правомочної особи, чи з ініціативи самого профспілкового органу або з інших підстав, ніж зазначалось у поданні власника чи уповноваженого ним органу, а потім і в наказі про звільнення; у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Оскільки, відповідачем відповідно до оспорюваного позивачем наказу (а.с.10) було звільнено електрогазозварника п'ятого розряду [PERSON] з 25.02.2016 року без отримання згоди первинної профспілкової організації ДП «Гайсинський спиртовий завод», членом профспілкового комітету якої він є з 17.02.2013 р. відповідно до довідки голови профкому ДП «Гайсинський спиртовий завод»(ЄДРПОУ № 34396210) № 01-03/16-Л від 23.03.2016 р. (а.с.17), а також без згоди виборного органу Вінницької обласної організації «Всеукраїнська незалежна профспілка «Трудящі», вищого виборного органу по відношенню до первинної профспілкової організації ДП «Гайсинський спиртовий завод» («Трудящі»), головою якої є [PERSON] згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 22.06.2016 р.(а.с.72), та первинної профспілкової організації ДП «Гайсинський спиртовий завод», позивача звільнено за п.4 ст. 40 КЗпП України за прогули без поважних причин, скоєння яких [PERSON] відповідачем в судовому засіданні не доведено, перед звільненням позивача адміністрація ДП «Гайсинський спиртовий завод» не зажадала від [PERSON] письмових пояснень з приводу порушення ним трудової дисципліни, з наказом про звільнення [PERSON] ознайомлений відповідачем не був, 11.03.2016 р. копію зазначеного наказу отримав представник позивача [PERSON], на подання № 21-03/16 від 18.03.2016 р. голови ВОО ВНП «Трудящі» [PERSON] на ім`я директора ДП «Гайсинський спиртовий завод» [PERSON] про необхідність усунення порушень законодавства про працю під час винесення наказу № 31 від 25.02.2016 року про звільнення [PERSON], електрогазозварника п'ятого розряду, за п.4 ст. 40 КЗпП України, з 25.02.2016 року, - зазначений наказ не було скасовано, не було поновлено позивача на роботі, - то в судовому порядку необхідно зазначений наказ відповідача визнати незаконним та скасувати, поновити позивача на роботі з 25.02.2016 року та стягнути з відповідача на користь позивача 57 350 гривень 94 копійки середнього заробітку за час вимушеного прогулу понад рік не з вини працівника (згідно довідки відповідача № 53 від 1.02.2017 р. середньоденна заробітна плата електрогазозварника п'ятого розряду за листопад та грудень 2015 року становить 209,31 грн., час вимушеного прогулу з 26.02.2016року по 30.03.2016 р., в цьому періоді робочих днів 274, тому 274*209,31 грн.=57350,94 грн.), допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за один місяць в сумі 4395 грн. 51 коп. Заперечення представника відповідача про законність звільнення позивача з роботи суд до уваги не бере, оскільки вони не грунтуються на вимогах закону, спростовані зазначеними судом міркуваннями. Письмову згоду профспілкового комітету первинної профспілкової організації ДП «Гайсинський спиртовий завод» № 3 від 23.02.2016 р. за підписом голови профкому [PERSON] суд до уваги не бере через відсутність в матеріалах справи належних доказів про наявність у [PERSON] повноважень голови профкому зазначеної профспілки, протокол зборів якої датований 4.02.2016 року, за цим протоколом 4.02.2016 року переобрано [PERSON] та обрано [PERSON] головою профкому первинної профспілкової організації ДП «Гайсинський спиртовий завод», проте згідно повідомлення в.о. начальника Гайсинського районного управління юстиції від 16.02.2016 року керівником легалізованої первинної профспілкової організації ДП «Гайсинський спиртовий завод» є [PERSON], під час допиту в якості свідка [PERSON] повідомив суд про те, що змін до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відносно зміни керівника профспілкової організації ДП «Гайсинський спиртовий завод» з [PERSON] на [PERSON] на час підписання ним дозволу на звільнення [PERSON] - не вносилось, збори профкому цієї організації від 4.02.2016 року було проведено з порушенням Статуту профспілки, без повідомлення голови профспілки [PERSON] про збори, які зазначеним головою не скликалися. Такі висновки суду узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України (Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України від 23 квітня 2014 року у справі № 6-30цс14), рішення та практика якого відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для усіх судів України. На підставі викладеного,

Outcome: approved