Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-07 00:00:00

26 липня 2016 року до Шаргородського районного суду Вінницької області надійшов позов [PERSON] (далі - позивач) до ТОВ «Сурі» (далі - відповідач) про стягнення заробітної плати, не виплаченої при звільненні працівника та завданої моральної шкоди. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначив, що з 15 листопада 2010 року по 24 січня 2013 року він працював у ПрАТ «Шаргородський маслозавод», правонаступником якого є відповідач. При звільненні позивачу не було виплачено заробітну плату в сумі 4270,93 грн, які він просить стягнути на свою користь з відповідача. Окрім того, позивач просить стягнути з відповідача 3000 грн моральної шкоди, якої він зазнав у зв'язку із тривалою невиплатою йому заробітної плати. Позивач у судове засідання не з'явився, проте подав заяву, у якій просить суд розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи. Представник відповідача у судове засідання не з'являвся. До суду повернулася поштова кореспонденція, яка була надіслана відповідачу за адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців: вул. Будівельників, 25Б, офіс 14, м. Дніпро у зв'язку із закінченням терміну зберігання. Згідно із ч. 5 ст. 74 ЦПК України судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається юридичним особам за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Відповідно до ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Ураховуючи викладене вище, суд вважає, що вжив усіх, передбачених законом заходів для повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи, а відтак, ураховуючи згоду позивача, слід провести заочний розгляд справи, на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у зв'язку з неявкою в судове засідання усіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Розглянувши подані документи та матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд установив наступні обставини. З 15 листопада 2010 року по 24 січня 2013 року позивач працював у ПрАТ «Шаргородський маслозавод» слюсарем з ремонту, наладки та обслуговування технологічного устаткування, оператором розфасувально-пакувального обладнання, що підтверджується копією трудової книжки [NUMBER] (а.с. 5). ПрАТ «Шаргородський маслозавод» не провів повний розрахунок по заробітній платі, у день звільнення позивача, тобто 24 січня 2013 року, внаслідок чого відповідач заборгував позивачу 4270,93 грн, що підтверджується довідкою відповідача про взаєморозрахунки з робітниками організації (а.с. 6). Із витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 12 серпня 2016 року № 22161260 вбачається, що ПрАТ «Шаргородський маслозавод» 25 серпня 2015 року припинено як юридичну особу, його правонаступником є ТОВ «Сурі», тобто відповідач (а.с. 23-29). Установленим судом обставинам відповідають трудові правовідносини, які регулюються Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України). Так згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення працівника. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимог про розрахунок. Відповідно до статей 10, 57-60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана за допомогою належних та допустимих доказів довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно зі статтями 11 та 212 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог, на підставі доказів, які він оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Отже, оскільки судом установлено, що відповідач не розрахувався з позивачем при його звільненні, то позов [PERSON], в частині стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі в сумі 4270,93 грн підлягає задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення з відповідача 3000 грн моральної шкоди, суд виходить із такого. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Із позовної заяви вбачається, що позивач зазнав душевних страждань внаслідок неправомірних дій відповідача, оскільки він тривалий час позбавлений коштів, на які розраховував при звільненні, що впливає на матеріальне забезпечення його сім'ї, а це ставить його у скрутне матеріальне становище та потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя та життя своєї сім'ї. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Отже, очевидним є те, що внаслідок невиплати відповідачем заробітної плати у строки, визначені законодавством, позивачу завдано моральної шкоди. З огляду на це, суд вважає, що розумним та справедливим відшкодуванням моральної шкоди позивачу є 1000 грн, а тому позов у цій частині підлягає частковому задоволенню. Таким чином, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. Відповідно до ст. 88 ЦПК України у зв'язку із задоволенням позову, з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір у розмірі 551,20.

Outcome: partial