Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-11 00:00:00

26.08.2016 року позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS]. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона є власником домоволодіння [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27.08.2013 року. З цією ж адресою зареєстрований її племінник - відповідач по справі [PERSON] Після реєстрації вказаного домоволодіння позивачка із племінником домовилися що він у добровільному порядку випишеться із вказаного її дому та перереєструється у домі своїх батьків, [ADDRESS]. Відповідач погодився із цією пропозицією, але до цього часу не виконав своїх обіцянок. Таким чином, відповідач в домоволодінні не проживає протягом шести років, оплату комунальних послуг не здійснює, його речей в будинку немає, перешкод в користуванні житлом йому ніхто не чинив. Позивачка, будучи власником будинку, має намір продати його, однак реєстрація відповідача перешкоджає їй у реалізації своїх прав, як власника майна, тому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Також просить стягнути з відповідача витрати по оплаті судового збору в розмірі 551,20 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 400 грн., послуги банку при перерахуванні судового збору в розмірі 7 грн., а також витрати, пов'язані з направлення відповідачу листа про зняття з реєстрації в розмірі 20 грн. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, будучи оповіщеним про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку за місцем реєстрації та місцем фактичного проживання. Причини неявки суду не повідомив. Суд, вислухавши позивачку, дослідивши матеріали справи, допитавши свідків [PERSON], [PERSON], які підтвердили факт не проживання відповідача у спірному будинку з 2010 року, задовольняє позов, вважаючи його обґрунтованим, і при цьому виходить з наступного. Згідно свідоцтва про право на спадщину від 27.08.2013 року та витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивач [PERSON] є власником домоволодіння [ADDRESS] (а.с. 6, 9). Згідно довідки Іскрівської сільської ради Великоновосілківського району Донецької області [NUMBER] від 09.08.2016 року, у житловому [ADDRESS] станом на 09.08.2016 року зареєстрований [PERSON], [INFO], який за вказаною адресою не мешкає (а.с.12). З наданого суду акта обстеження домоволодіння [ADDRESS] вбачається, що косією у складі голови Іскрівської сільської ради та свідків було встановлено, що [PERSON] не проживає за місцем реєстрації з 2010 року. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоровя чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Судом достовірно встановлено, що відповідач не проживає у житловому будинку вул.Петровського, 27, с.Зелений Гай Великоновосілківського району Донецької області з 2010 року, його речей в будинку немає, будинком він не користується, витрати, пов'язані з оплатою комунальних послуг, не сплачує, перешкод у користуванні житловим приміщенням йому ніхто не чинив. Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути обмежений у здійсненні цього права. А тому власник житла має право вимагати усунення перешкод у користуванні належним йому майном шляхом визнання зареєстрованих в ньому осіб такими, що втратили право на користування. З огляду на викладене, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд також стягує з відповідача на користь позивача понесені нею витрати по оплаті судового збору в розмірі 551 грн. 20 коп., а також витрати на правову допомогу в розмірі 400 грн. Разом з тим, суд не вбачає правових підстав для відшкодування послуг банку при перерахуванні судового збору в розмірі 7 грн., а також витрат, пов'язаних з направлення відповідачу листа про зняття з реєстрації в розмірі 20 грн., а тому відмовляє в задоволенні позову в цій частині.

Outcome: partial