Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-14 00:00:00

24 травня 2019 року адвокат Афенді В.П. звернувся в інтересах [PERSON] до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області з позовною заявою, предметом якої є: надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітнього сина позивачки та відповідача, [PERSON] , [INFO] , без згоди та супроводу його батька, [PERSON] , до досягнення дитиною 16 років, тобто до [INFO] . В обґрунтування позову зазначив, що в період з 23 березня 2008 року по 10 квітня 2012 року позивачка перебувала з відповідачем у шлюбі, від якого сторони мають сина [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу сторони проживають окремо, дитина проживає разом з позивачкою. Відповідач від виконання батьківських обов`язків самоусунувся, з дитиною не спілкується, участі у житті сина не бере. Маючи можливість надати дитині повноцінний розвиток та відпочинок, позивачка неодноразово зверталася до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд дитини за кордон. Не заперечуючи проти виїзду дитини з матір`ю, відповідач дозвіл до теперішнього часу не надав, у зв`язку із чим [PERSON] змушена звернутися з позовом до суду. Ухвалою судді від 06 червня 2019 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання (а.с. 21). 02 липня 2019 року у підготовчому судовому засіданні представник позивачки заявив клопотання про заміну третьої особи у справі на Управління у справах дітей Очаківської міської ради. У зв`язку із задоволенням клопотання, підготовче судове засідання відкладено до 15 липня 2019 року. 03 липня 2019 року до канцелярії суду від відповідача надійшла письмова заява про визнання позову та розгляд справи без його участі (а.с. 49). В підготовчому судовому засіданні позивачка та її представник вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Позивачка дала пояснення, що щоліта [PERSON] , який є спільною з відповідачем дитиною, їздить до бабусі до міста Москва, Російська Федерація. У 2019 році дитини не змогла поїхати, незважаючи на те, що квитки вже були придбані, оскільки відповідач, пообіцявши надати дозвіл на виїзд сина, до нотаріальної контори так і не з`явився, письмову заяву про надання дозволу не підписав. Позивачка також пояснила, що її та відповідача одинадцятирічний син навчається у школі в місті Очакові і протягом навчального року за кордон не виїжджає. Разом із тим, необхідність отримання дозволу на тривалий час викликана тим, що відповідач кожного разу ухиляється від надання такого дозволу, а отримання судового рішення вимагає значного часу. Представник третьої особи проти задоволення позовних вимог не заперечувала. Заслухавши пояснення позивачки та її представника, дослідивши долучені до матеріалів справи докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають спільну дитину - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с. 13) та свідоцтвом про народження (а.с. 12), копії яких долучено до матеріалів справи. Враховуючи ту обставину, що відповідач позов визнав та не заперечував проти його задоволення, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, однак частково. Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 33 Конституцією України від 28 червня 1996 року передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. Статтею 313 Цивільного Кодексу України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадяни України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, Постановою КМУ від 27 січня 1995 р. № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 р. № 231 (із змінами). Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 р. № 231 (із змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям - громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків - батька і матері - у всіх правах і обов`язках відносно своїх дітей. Зокрема, стаття 155 СК України визначає, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов`язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Законодавством визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Разом із тим, чинним законодавством передбачено можливість ухвалення судом рішення на виїзд, а не постійні виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав. Такі поїздки можуть мати разовий характер з визначенням відповідного часового проміжку перебування у відповідній державі, а надання судом дозволу на майбутнє на виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків, без визначення при цьому конкретного часу та місця перебування - суперечить положенням чинного законодавства. Відтак, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Багаторазове вивезення дитини за кордон на майбутнє, без надання згоди батька чинним законодавством не передбачено. Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі №712/10623/17 викладено правовий висновок про те, що дозвіл на виїзд за кордон дітей у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, із визначенням його початку й закінчення. З урахуванням викладеного, а також того факту, що відповідач позов визнав, суд задовольняє вимоги частково, з огляду на заявлену позивачкою мету поїздки, а також складнощі в отриманні відповідного дозволу. На підставі викладеного,

Outcome: partial