Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-17 00:00:00

24 липня 2017 року [PERSON] звернулась до Слов'янського міськрайонного суду із позовом до [PERSON] про визначення місця проживання дитини. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що в них з відповідачем є спільна дитина [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу між сторонами, син став проживати разом з позивачкою, оскільки між нею та відповідачем була про це домовленість. 18 червня 2017 року відповідач зі згоди позивачки взяв сина на вихідні дні до себе. Після вихідних днів, коли позивачка хотіла забрати дитину, відповідач відмовився віддавати сина, пояснюючи це тим, що тепер їх син буде мешкати разом із ним. У зв'язку із наведеним, враховуючи, що відповідач постійно налаштовує дитину проти неї, забрав сина до себе та не віддає його, позивачка змушена була звернутися до суду із даним позовом та просити суду ухвалити рішення яким визначити місце проживання дитини [PERSON], [INFO] разом із нею. Позивачка [PERSON], та її представник [PERSON], який діє на підставі договору на представництво інтересів від 02 серпня 2017 року (а.с. 35), у судове засідання не з'явились, подали до суду заяви з проханням розгляд справи проводити у їх відсутності, позов задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечували (а.с. 33,34). Під час розгляду справи судом приймалися усі передбачені діючим законодавством заходи щодо належного повідомлення відповідача про місце, день та час розгляду справи. Так, відповідно до вимог ст.127 ЦПК України, судом за місцем проживання відповідача було надіслано повідомлення про виклик його до суду, копію ухвали про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви разом із доданими документами. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 74 ЦПК України, судом на адресу відповідача також було спрямовано листи про необхідність його явки в судові засідання, із роз'ясненням положення ч. 4 ст.169 ЦПК України. Втім, відповідач не з'явився до поштового відділення і не отримав судову кореспонденцію, про що свідчать відповідні відмітки на повернутих конвертах (а.с. 25-26,28-29,). Крім того, про місце, дату та час судового засідання з розгляду даної справи 28 вересня 2017 року відповідач був особисто повідомлений телефонограмою зареєстрованою в журналі телефонограм Слов'янського міськрайонного суду Донецької області за № 12 (а.с. 23). Однак, в жодне із призначених судом судових засідань відповідач не з'явився. У зв'язку із чим, про дату, час та місце розгляду справи відповідача було повідомлено шляхом публікації в пресі оголошення про виклик його до суду, а саме у засобі масової інформації державної сфери розповсюдження - газеті «Урядовий кур'єр». Втім, незважаючи на прийняті судом заходи, відповідач у судове засідання не з'явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, заяв про відкладення судового засідання чи розгляд справи у його відсутності від нього до суду не надходило. Відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України, у разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається: - юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців; - фізичним особам, які не мають статусу підприємців - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідач, будучи повідомленим у встановленому порядку (належним чином) про час і місце судового розгляду справи не використав наданого законом права на участь у судовому засіданні, тому суд, враховуючи згоду позивача, вважає можливим відповідно до правил ч.1 ст. 224 ЦПК України вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення. Представник Служби у справах дітей Слов'янської міської ради, будучи належним чином повідомленим про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не з'явився, подав до суду заяву з проханням розгляд справи проводити у відсутності представника Служби, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд в межах заявлених позовних вимог (ст.11 ЦПК України) встановив наступне. Згідно із свідоцтвом про народження [NUMBER], [PERSON] народився [INFO] в м. Слов'янську Донецької області. Його батьками записані: [PERSON] та [PERSON] (а.с. 7). Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 21 лютого 2017 року, шлюб між [PERSON], [INFO], та [PERSON] (дошлюбне прізвище «[PERSON]»), [INFO], зареєстрований 24 лютого 2005 року у Слов'янському міському відділі реєстрації актів цивільного стану Донецького обласного управління юстиції, актовий запис № 58 був розірваний (а.с. 10, 10 з.б.). 31 травня 2017 року позивачка звернулась до Служби у справах дітей Слов'янської міської ради із заявою про вжиття заходів до [PERSON] оскільки відповідач без її згоди утримує сина в себе, позбавив дитину можливості відвідувати дитячий садок, чинить позивачці перешкоди у спілкуванні із сином та налаштовував дитину проти неї (а.с. 11,11 з.б.). Службою у справах дітей заяву позивачки було розглянуто за результатами чого надана відповідь згідно із якою 20 лютого 2017 року спеціалісти служби у справах дітей виїжджали за вказаною позивачкою адресою. Двері ніхто не відчинив гр. [PERSON] було залишене запрошення до служби у справах дітей з метою з'ясування фактів, вказаних у заяві позивачки. 07 червня 2017 року [PERSON] прибув до служби і написав заяву, в якій повідомив, що вони із [PERSON] домовились про те, що дитина один день перебуватиме разом із ним, а один день з [PERSON] Дитячий садочок дитина відвідує. У разі погроз різного характеру [PERSON] до позивачки, їй було рекомендуємо звернутися до правоохоронних органів (а.с. 12, 12 з.б.). Згідно із актом обстеження житлово-побутових умов громадянина, складеного начальником Служби у справах дітей Слов'янської міської ради [PERSON], головним спеціалістом [PERSON], спеціалістом [PERSON] 17 серпня 2017 року, було проведено обстеження умов проживання за адресою: [ADDRESS], де проживає відповідач [PERSON], [INFO], за наслідками якого встановлено, що за вказаною адресою розташований приватний будинок, який складається з двох кімнат: кухня та спальня. У спальні розміщені диван та розкладне крісло. Для виховання дитини умови не створені. Кімнати не обладнані для проживання дитини. Відсутні дитячі речі для індивідуального користування. [PERSON] агресивно себе поводить стосовно оточуючих. На момент перевірки умови для проживання дитини не створені (а.с. 31). Згідно із актом обстеження умов проживання складеного начальником Служби у справах дітей Слов'янської міської ради [PERSON], головним спеціалістом [PERSON], спеціалістом ЦСССДМ [PERSON] 08 серпня 2017 року, було проведено обстеження умов проживання за адресою: [INFO], де мають постійне місце проживання позивачка [PERSON], дитина [PERSON], та бабуся [PERSON], за наслідками якого встановлено, що за вказаною адресою розташований приватний будинок, газифікований, який складається з трьох кімнат та кухні. Умови проживання задовільні. Кімнати мебльовані, в кімнатах чисто, є побутова техніка: телевізор, холодильник, пральна машина. Для виховання та розвитку дитини створені такі умови: у дитини є місце-ліжко, чиста постільна білизна, одяг, взуття, іграшки. Дитина забезпечена необхідними продуктами харчування. Стосунки в сім'ї добрі, дитина прив'язана до матері та бабусі, відвідує ДНЗ №66, доглянута та чиста. Мати піклується про дитину. У вихованні дитини приймає участь бабуся [PERSON] Мати [PERSON] здійснює догляд за своєю дитиною. Сумлінно виконує банківські обов'язки, займається вихованням та розвитком дитини (а.с. 32). Згідно із висновком Органу опіки та піклування Слов'янської міської ради про встановлення місця проживання дитини № 29/01-1871 від 28 вересня 2017 року, на засідання комісії з питань захисту прав дитини 30 серпня 2017 року були присутні мати, [PERSON] та батько, [PERSON] Встановлено наступне. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано рішенням Слов'янського міськрайонного суду від 27 лютого 2017 року. Від шлюбу сторони мають сина - [PERSON], [INFO]. На засіданні комісії з питань захисту прав дитини 30 серпня 2017 року мати, [PERSON], зазначила свою думку щодо встановлення місця проживання дитини, [PERSON] разом із нею. Батько, [PERSON], не заперечує щодо встановлення місця проживання дитини з матір'ю. Також, комісією з питань захисту прав дитини бралось до уваги принцип 6 Декларації прав дитини де зазначено, що малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли мають місце виключні обставини, бути розлученою зі своєю матір'ю. Враховуючи зазначене та на підставі п.п.4,5 ст. 19, ст. 150, 155, 157, 160, 161 Сімейного кодексу України, а також згідно із рішенням комісії з питань захисту прав дитини від 30 серпня 2017 року, орган опіки та піклування Слов'янської міської ради вважає, що дитині, [PERSON] року народження, доцільно визначати місце зівання разом із матір'ю, [PERSON] (а.с. 30). Згідно із ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Частиною 2 статті 155 СК України визначено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно із ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Приписами ст. 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них. Якщо дитина не може бути передана жодній із цих осіб, суд на вимогу органу опіки та піклування може постановити рішення про відібрання дитини від особи, з якою вона проживає, і передання її для опікування органу опіки та піклування. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Принцип 6 Декларації, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір'ю лише у винятковій ситуації, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини. Суд приймає до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст.141 СК України, так і зі змісту Конвенції про права дитини. Статтею 9 Конвенції визначено, що держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки не піклуються про дитину. Згідно із ст. 12 Конвенції, держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Відповідно ст. 18 Конвенції, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз зазначених вище норм законодавства України та змісту Конвенції про права дитини, дозволяє дійти висновку, що при вирішенні спору щодо визначення місця проживання дитини, участі у її вихованні, судом мають враховуватися передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. При вирішенні спору про місце проживання [PERSON] суд виходить з принципу пріоритетності прав та інтересів дитини та приймає до уваги ставлення матері та батька до виконання своїх обов'язків, вік дитини, стан її здоров'я, та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд приймає до уваги висновок органу опіки та піклування від № 29/01-1871 від 28 вересня 2017 року, оскільки вказаний висновок підписаний уповноваженою особою, зроблений на підставі вивчення всіх обставин справи, взаємин батьків із дитиною. Суд приходить до висновку, що проживання дитини із батьком на теперішній час є неможливим, оскільки ним не створено належних умов для проживання та виховання сина. Водночас матір'ю дитини створені всі умови для належного виховання та розвитку дитини, дитина психологічно є прив'язаною до матері та бабусі. Мати піклується про дитину, сумлінно виконує банківські обов'язки, займається вихованням та розвитком сина. Суд виходить з вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України відповідно яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідач у судове засідання не з'явився, не скористався своїми процесуальними правами сторони в процесі і не надав належних доказів, які спростовують доводи позивача. З огляду на викладене, з урахуванням встановлених у судовому засіданні обставин, та відповідних їм доказів, суд приходить до висновку, що на теперішній час [PERSON] не може створити дитині [PERSON] належних умов для виховання та розвитку, а тому на вимогу матері [PERSON], з врахуванням висновку органу опіки та піклування, вважає, що дитину слід передати її матері [PERSON] та визначити місце проживання дитини із нею. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином, враховуючи, що позов судом задоволений повністю, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір в розмірі 640 грн. 00 коп., сплата якого документально підтверджена позивачкою (а.с. 1). На підставі наведеного,

Outcome: approved