Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-23 00:00:00

24 квітня 2019 року АТ КБ «ПриватБанк», в особі представника Савіхіної А.М., звернулося до суду з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] , як спадкоємця померлого [INFO] [PERSON] , заборгованість у розмірі 74\~943, 28 грн. за кредитним договором № б/н від 03 серпня 2012 року. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідно до умов договору [PERSON] отримав кредит у розмірі 2 400 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом. [PERSON] підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг. Позивач відповідно до умов договору виконав свої зобов`язання по наданню кредитних коштів, однак [PERSON] умови договору не виконані, ним порушено строки повернення кредиту та сплати процентів. [INFO] жовтня 2017 року позичальник [PERSON] помер. На час відкриття спадщини, зі спадкодавцем постійно проживав [PERSON] Позивачем направлено претензію кредитора до Барвінківської державної нотаріальної контори. Вважає, що відповідач прийняв спадщину, до складу якої входять, у тому числі, кредитні зобов`язання позичальника. 03 березня 2019 відповідачу направлено лист-претензію, за яким позивач пред`явив до нього вимоги, однак жодних дій останніми не вчинено. Станом на дату смерті [PERSON] , заборгованість позичальника перед банком за кредитним договором становить 74943,28 грн., з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості, з яких: 2764,34 грн. заборгованість за кредитом; 72\~178,94 грн. заборгованість за відсотками, яку позивач просить стягнути в судовому порядку. Ухвалою Барвінківського районного суду Харківської області від 25 квітня 2019 року справу прийнято до провадження та відкрито в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судове засідання представник позивача надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання неодноразово не з`явився. Судові повістки, відповідно до вимог п. 2 ч.7 ст.128 ЦПК України, надсилалися у встановленому законом порядку. Відповідач повідомлений у встановленому порядку (належним чином) про час і місце судового розгляду справи, не використав наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, та не з`явився у судове засідання без повідомлення причин, заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи у його відсутності до суду не надходило. Відповідачем не надано суду жодного доказу, який би мав істотне значення для вирішення справи по суті, чи спростування доводів позивача. Беручи до уваги ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, також беручи до уваги те, що відповідач обґрунтованих клопотань про відкладення судового засідання, суду не надав, в силу положень ст. 223 ч. 1 ЦПК України, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності відповідача. Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. У зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку статті 280 ЦПК України, зі згоди позивача, суд без виходу до нарадчої кімнати, ухвалив провести розгляд справи у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.223 ЦПК України. Враховуючи що розгляд справи відбувся за відсутності сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. ст. 77-80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно із ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що, в випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалась зацікавлена сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною. В свою чергу, згідно із ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог статті 264 Цивільного процесуального кодексу України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та інше. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст. 263 ЦПК України). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] та ПАТ КБ „ПриватБанк уклали договір б/н від 03 серпня 2012 року, відповідно до якого відповідач отримала кредит у розмірі 2400 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с.7-31). Згідно з рішенням Єдиного акціонера Банку від 21 травня 2018 року №519 було змінено тип банку з публічного на приватне акціонерне товариство та змінено найменування банку на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», що вбачається зі статуту, затвердженого наказом Міністерства фінансів України (рішенням Єдиного акціонера) від 21 травня 2018 року №519. Позичальник [PERSON] у повному обсязі не виконав взяті на себе грошові зобов`язання за кредитним договором б/н від 03 серпня 2012 року, судом встановлено, що станом на день смерті останнього заборгованість за спірним договором за розрахунками позивача склала 74943,28 грн., з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості, з яких: 2764,34 грн. заборгованість за кредитом; 72\~178,94 грн. заборгованість за відсотками, яку позивач просить стягнути в судовому порядку. Відповідно до фотокопії свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] , виданого 05 жовтня 2017 року Барвінківським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, [PERSON] помер [INFO] (а. с. 34). З фотокопії спадкової справи №234/2017, заведеної після померлого [INFO] [PERSON] , наданої виконуючою обов`язки завідувача Барвінківської державної нотаріальної контори Харківської області, вбачається, що ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулося до Барвінківської державної нотаріальної контори з претензією кредитора, 31 липня 2018 року зареєстрованої в книзі обліку та реєстрації спадкових справ №363. Крім того, матеріали справи містять заяву [PERSON] , відповідача по справі, з якої вбачається, що останній, в порядку встановленому ЦК України, відмовився від своєї частки у спадщині за законом. З огляду на це, позивачем не доведено та не обґрунтовано, що відповідач є спадкоємцем померлого та не з`ясовано дійсне коло спадкоємців після смерті [PERSON] , які прийняли спадщину після нього. Слід відмітити, що суд не бере до уваги твердження представника позивача, стосовно того, що відповідач прийняв спадщину, до складу якої входять, у тому числі кредитні зобов`язання померлого позичальника, а спадкування обов`язків відбулося на підставі ч.3 ст. 1268 ЦК України, оскільки зазначене повністю спростовується фотокопією справи №234/2017, заведеної після померлого [INFO] [PERSON] . Відповідно до ч.1 ст. 608 ЦК України, зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою. Кредитні правовідносини не відносяться до правовідносин, які нерозривно пов`язані з особою боржника і тому можуть бути виконані спадкоємцем. Згідно ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Статтею 1281 Цивільного кодексу України встановлено, що спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Відповідно до статті 1282 Цивільного кодексу України, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Враховуючи вищевикладене суд вважає, що здобуті судом докази по справі свідчать про те, що позивачем не було доведено підстав відповідальності за зобов`язаннями перед кредитором саме відповідача [PERSON] , тобто позов пред`явлено до неналежного відповідача Крім того, суд зазначає, що відповідно до ч.2 ст.51 ЦПК України, якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у ч.2 цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Тобто, обов`язковою умовою для заміни первісного відповідача належним відповідачем є клопотання позивача. При цьому суд вказує, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що позивач, як сторона, яка задіяна в ході судового розгляду зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Outcome: dismissed