Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-17 00:00:00

25.02.2019 року [PERSON] звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої зазначив, що [INFO] його мати [PERSON] та відповідач одружилися. 29.02.1996 року згідно рішення Виконавчого комітету Луцької міської ради народних депутатів № ІІІ «Про усиновлення неповнолітнього [PERSON] » [PERSON] було надано дозвіл на усиновлення, у зв`язку з чим, згодом, останнього було записано його батьком, а прізвище та по батькові змінені з « [PERSON] » на « [PERSON] » та з « [PERSON] » на [PERSON] » відповідно. 02.07.1997 року його мати та відповідач шлюб розірвали. Вважає, що усиновлення [PERSON] є таким, що проведене без наміру породити відносини, встановлені для батьків та дітей, оскільки відповідач ніколи не піклувався про його стан здоров`я, фізичний та духовний розвиток, успіхи в навчанні. Фактично [PERSON] не брав участі у його вихованні, ніколи не був йому батьком. З моменту усиновлення та до розірвання шлюбу з матір`ю, відповідач практично не проживав з ними, лише з`являвся додому в нетверезому стані, інколи ночував вдома. В 2002 році відповідач повідомив його з матір`ю, що через свій стан здоров`я потребує піклування, а тому, повіривши [PERSON] на слово, вирішили йому допомогти. Так, відповідно до рішення Виконавчого комітету Луцької міської ради № 42 від 31.01.2002 року, його було призначено піклувальником над [PERSON] Проте, у 2018 році відповідач зізнався, що протягом усього життя він не був обмежений у дієздатності, а відтак не потребував піклування, а тому 18.07.2018 року рішенням Виконавчого комітету Луцької міської ради № 450-1, на його звернення було припинено встановлену опіку над [PERSON] . Враховуючи викладене, вважає, що відповідач усиновив його без будь-якого наміру породити відносини, які існують між батьком та дитиною, діяв виключно з метою задоволення своїх матеріальних інтересів, вирішення побутових проблем, а тому просить суд визнати його усиновлення [PERSON] недійсним. 13.05.2019 року позивачем було подано заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до якої, окрім вищевказаної позовної вимоги про визнання усиновлення недійсним, також просить суд внести виправлення в актовий запис про своє народження, поновивши відомості, які були вказаними до усиновлення, а саме: вказати його прізвище ім`я та по батькові - « [PERSON] » (а.с. 45). В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримали з підстав, викладених у його позовній заяві, просив їх задовольнити. Додатково зазначив, що відповідач ніколи не брав участі у його вихованні, не забезпечував матеріально, ніколи не називав його «сином», а він, відповідно, не називав [PERSON] «батьком». Вказав, що на момент усиновлення йому було 12 років, на той час його мати проживала разом з відповідачем. Вважає, що у даному випадку слід визнати недійсним його усиновлення, оскільки відносин, як батька і сина, у них з [PERSON] протягом життя не було, проте наразі йому прийдеться віддавати лише борги, які існують у відповідача. Представник позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги із зазначених у позовній заяві підстав підтримав, просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, від нього протягом усього розгляду справи надходили заяви про визнання позову (а.с. 14, 32, 35, 36). Від представника третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Служби у справах дітей Луцької міської ради до початку розгляду справи по суті надійшла заява з прохання розглядати справу у його відсутності, у задоволенні позову просив відмовити (а.с. 61). Представник третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Луцького МВ ДРАЦС ГТУЮ у Волинській області, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання повторно не з`явився, причин неявки суду не повідомив. Заслухавши пояснення позивача та його представника, пояснення свідка, дослідивши письмові докази які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного висновку. Згідно ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Частиною 4 ст. 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом встановлено, що 29.02.1996 року рішенням Виконавчого комітету Луцької міської ради народних депутатів № III «Про усиновлення неповнолітнього [PERSON] » було надано дозвіл [PERSON] на усиновлення позивача, було записано [PERSON] батьком [PERSON] та змінено прізвище та по батькові останнього з « [PERSON] » на « [PERSON] » та з « [PERSON] » на « [PERSON] » відповідно (а.с. 9). Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно вимог ч. ч. 1-4 ст. 236 СК України, який є чинним на час звернення позивача до суду з позовом, усиновлення визнається недійсним, якщо воно було проведене без згоди дитини та батьків, якщо така згода була необхідною, якщо усиновитель не бажав настання прав та обов`язків, які виникають у результаті усиновлення /фіктивне усиновлення/, якщо воно було проведене на підставі підроблених документів, у разі відсутності згоди на усиновлення осіб, зазначених у ст. ст. 220-222 цього Кодексу. Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 13 постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 236 СК суд обов`язково визнає усиновлення недійсним, якщо воно було здійснене без згоди дитини і батьків, яка була необхідна, або якщо усиновлювач не бажав настання прав та обов`язків, що виникають унаслідок усиновлення (фіктивне усиновлення). Згідно ж із ч. 3, 4 цієї статті суд може, але не зобов`язаний визнати недійсним усиновлення, здійснене на підставі підроблених документів або за відсутності згоди осіб, зазначених у статтях 220 - 222 СК Виходячи із змісту ст. 120 КпШС (який був чинний на момент проведення усиновлення), ст. 236 СК України і роз`яснень зазначеного вище Пленуму обов`язковість визнання усиновлення недійсним передбачена лише частинами 1 і 2 вказаної норми, а частиною 3 цієї статті передбачене лише право, а не обов`язок суду визнати усиновлення недійсним. У відповідності до вимог ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що сторін по даній справі він знає з 1990 року. Він був клієнтом матері позивача, яка на той час працювала у перукарні. Згодом він познайомився з позивачем, з яким товаришували до 2002 року, після чого їхнє спілкування припинилося. Зазначив, що у відносини [PERSON] та [PERSON] він не вникав, однак бачив, що останній особливо не опікувався усиновленою дитиною. Також йому відомо, що після розірвання шлюбу між матір`ю позивача та відповідачем, [PERSON] продовжував проживати разом з [PERSON] та його матір`ю в одній квартирі. Вказав, що неодноразово були випадки, коли він допомагав позивачу заносити додому відповідача, який перебував в стані алкогольного сп`яніння. В обґрунтування заявлених позовних вимог, [PERSON] зазначив, що відповідач усиновив його без будь-якого наміру породити відносини, які існують між батьком та дитиною, діяв виключно з метою задоволення своїх матеріальних інтересів, вирішення побутових проблем, а також те, що його усиновлення [PERSON] має ознаки фіктивного. Однак, вищевказане твердження позивача спростовується поясненнями свідка, оскільки той факт, що [PERSON] неодноразово допомагав [PERSON] , який перебував у стані сп`яніння, потрапити додому, означає, свого роду, піклування сина про батька. Крім того, таке піклування відстежується й у тому, що 31.01.2002 року за заявою саме позивача, останнього було призначено піклувальника над його батьком [PERSON] Дана обставина підтверджується рішенням Виконавчого комітету Луцької міської ради № 42 від 31.01.2002 року «Про призначення піклування над гр. [PERSON] » (а.с. 11). Так, позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що його усиновлення відповідачем є фіктивним, тобто [PERSON] не мав наміру одержати права та обов`язки батька дитини та здійснювати їх. Також [PERSON] не доведено тієї обставини, що на час його усиновлення відповідачем, останній не бажав виникнення батьківських прав та обов`язків. Позивачем також не доведено той факт, що відповідач, з моменту усиновлення та до моменту розірвання шлюбу з матір`ю [PERSON] , не брав участі у його вихованні, не забезпечував матеріально, не цікавився успішністю тощо, а також фактично не проживав разом з ними та не брав участі у повсякденному побуті. Ні в позовній заяві, ні в судовому засіданні [PERSON] не надав суду доказів про те, що усиновленням були порушені його майнові та особисті /немайнові/ права, або ж того, що на момент усиновлення існували обставини, які визначені ст. 236 СК України. Разом з тим, як встановлено під час розгляду даної справи, після розірвання шлюбу між відповідачем та матір`ю [PERSON] , вони усі продовжували проживати спільно. На думку суду, укладаючи шлюб з матір`ю позивача та усиновлюючи [PERSON] , [PERSON] мав намір створити сім`ю та породити усі юридичні та правові наслідки притаманні інституту сім`ї, зокрема й ведення спільного побуту, виховання дитини. Сам по собі факт того, що позивач та відповідач не називали один одного «батьком» та «сином» відповідно, не спростовує тієї обставини, що відносини, які між ними виникли, будувалися на ґрунті сімейних відносин, а саме - як батька та сина. При цьому, суд вважає за необхідне наголосити, що визнання відповідачем заявлених позовних вимог не узгоджується з нормами чинного законодавства України, у зв`язку з чим суд не приймає до уваги факт визнання [PERSON] позову Таким чином, доводи позивача, на думку суду, не знайшли свого об`єктивного підтвердження під час розгляду справи, не доведені належними та допустимими доказами, а тому суд приходить до висновку, що в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання усиновлення недійсним слід відмовити за необґрунтованістю. На підставі ст. 236 СК України, ст. 120 КпШС України,

Outcome: dismissed