Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-18 00:00:00

25.09.2020 до Бориспільського міськрайонного суду Київської області поштою надійшла позовна заява [PERSON] , датована 17.09.2020, про встановлення порядку користування квартирою [ADDRESS] , та просила: виділити у користування позивачу житлову кімнату площею 15,0 кв.м., яка зображена у технічному паспорті під № 6, [PERSON] - кімнату площею 6,6 кв.м., зображену у технічному паспорті № 9, [PERSON] , та [PERSON] виділити у користування житлову кімнату площею - 15,3 кв.м., зображену у технічному паспорті № 12. Решту приміщень квартири : коридор, кухню, вбиральну, веранду та вбудовану шафу - залишити у спільному користуванні. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона та відповідачі є власниками квартири [ADDRESS] . Крім того позивач зазначає, що їй на праві власності належить 1/9 частина квартири, а також 1/3 частина, а відповідачам 1/3, 1/9 та 1/9 частини квартири. Позивач також зазначає, що вона змушена звернутись до суду для визначення порядку користування квартирою, яка належить їй на праві спільної часткової власності, оскільки домовитись з відповідачами про порядок користування квартирою не дали результату. Ухвалою судді від 09.10.2020 відкрито провадження за правилами загального позовного провадження (а. с. 28-29). У підготовче судове засідання позивач та її представник не з`явились, від представника позивача надійшла заява з проханням проводити підготовче судове засідання без її участі та позивача, за наявними в справі матеріалами справи (а. с. 48-49). Відповідачі у підготовчому судовому засіданні визнали позовні вимоги, про що склали та подали письмову заяву (а. с. 50). Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. За нормами ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Заслухавши пояснення відповідачів, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню у зв`язку з повним визнанням відповідачами позову, що не порушує прав та інтересів інших осіб та не суперечить чинному законодавству. Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу. Відповідно до вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності позивачу [PERSON] та відповідачам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.03.2018 (а.с. 12-14). При цьому, позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину № 2-1847 від 20.12.2011 належить на праві спільної часткової власності - 1/9 частини квартири та 1/3 частина, відповідачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 2162 від 20.07.2001 - 1/3 частина, [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину № 2-1843 від 20.12.2011 - 1/9 частина та [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину № [NUMBER] від 20.12.2011 - на 1/9 частина, що підтверджується долученими до матеріалів цивільної справи письмовими документами: Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.03.2018, свідоцтвом про право на спадщину за законом від 20.12.2011, витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 20.12.2011, витягом про державну реєстрацію прав, витягом з Державного реєстру актів щодо зміни прізвища позивача з [PERSON] на [PERSON] (а. с. 12-18). Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. За змістом ч. ч. 1, 3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. За положеннями ст. 361 ЦК України, співвласник має право самостійно розпоряджатись своєю часткою у праві спільної часткової власності. Частинами 1 - 3 ст. 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до статті 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд : продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За змістом статей 47, 48 ЖК Української РСР жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі. Норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу. Згідно технічного паспорта на квартиру [ADDRESS] виданого КП Бориспільського бюро технічної інвентаризації, квартира розташована на 1-2 поверсі 2, загальною площею 76,9 кв.м., та складається з 3 кімнат житловою площею 36,9 кв.м., у тому числі 1 кімната 15,0 кв.м., 2-га кімната - 6,6 кв.м., 3-тя кімната - 15,3 кв.м., кухня площею 10,8 кв.м., ванна кімната - 2,3 кв.м., вбиральня - 0,7 кв.м., коридор - 6,9 кв.м., вбудована шафа - 2,5 кв.м., веранда - 16,8 кв.м., (а. с. 9-11). Відповідно п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року, судам роз`яснено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. З урахуванням наявних у справі відомостей про житлову площу квартири - 36,9 кв.м., на 1/9 частку, таким чином, припадає 4,1 кв.м, а на 1/3 частку - 12,3 кв.м. житлової площі. Отже, запропонований позивачем та визнаний відповідачем порядок користування квартирою, фактично, враховує розподіл часток у праві власності на квартиру між сторонами: позивачу [PERSON] всього належить 4/9 частки квартири ( у користування виділяється житлова кімната площею 15,0 кв.м.), відповідачу [PERSON] належить - 1/3 частка та відповідачу [PERSON] - 1/9 частка, обом належить 4/9 частки квартири (у користування виділяється житлова кімната площею 15,3 кв.м.), відповідачу [PERSON] належить 1/9 частка (у користування виділяється житлова кімната 6,6 кв.м.). Враховуючи вище викладене,суд дійшов висновку, що визнання позову відповідачами не суперечить чинному законодавству та не порушує їх права та права інших осіб, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню. Згідно ч. 1 ст. 141 та ч. 1 ст. 142 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у рішенні вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Вимоги щодо стягнення з відповідачів понесених витрат позивач не заявляє. Враховуючи визнання позову відповідачами, позивачу слід повернути з державного бюджету 50 відсотків сплаченого нею судового збору, що становить 420 гривень 20 копійок (а.с.1). На підставі викладеного,

Outcome: approved