Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-10 00:00:00

24 березня 2021 року позивач [PERSON] звернулася до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області з позовом до [PERSON] про виділення земельної ділянки із спільної сумісної власності та визнання права власності в порядку спадкування. Обґрунтовуючи позов послалася на те, що вона є спадкоємцем за законом після померлої [INFO] її матері [PERSON] . Після смерті матері вона успадкувала житловий будинок [ADDRESS] . В цьому будинку вона проживає та зареєстрована. Також у матері була у спільній сумісній власності земельна ділянка кадастровий № 5010900000:50:058:0072 площею 0,0695 га, що призначена для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та знаходилася за адресою: [ADDRESS] , якою вона користується. Другим співвласником земельної ділянки є [PERSON] , з якою виник і триває спір по даній земельній ділянці. Спір полягає в тому, що земельна ділянка була у спільній, сумісній власності між матір`ю та відповідачкою і вона не може успадкувати та отримати її відокремлену (виділену) їй 1/2 частку землі та свідоцтво про право на спадщину за законом на цю земельну ділянку. Спірна земля площею 0,0695 га технічно та юридично підлягає виділенню в окрему рівну частку у її власність в розмірі площею 0,03475 га, а інша друга її 1/2 частина залишається у власності відповідачки, про що права двох співвласників не порушуються. Даний спір не вдалося врегулювати добровільно, тому вона змушена звернутися до суду. Постановою приватного нотаріуса Миргородського міського нотаріального округу Федоренко Р.А. від 17.03.2021 [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно після смерті її матері [PERSON] , яка померла [INFO] , у зв`язку з відсутністю документів, які підтверджують виділення частки земельної ділянки співвласниці (спадкодавця). Ухвалою судді від 31 березня 2021 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі. Постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 01 липня 2021 року підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. [PERSON] в судове засідання не з`явилася, подала заяву та просила розглядати справу без її участі, позов підтримала (а.с.43) . В підготовчому провадженні позовні вимоги підтримала та заявила намір подати клопотання про призначення експертизи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, в підготовчому засіданні пояснила, що в неї спору з позивачем не має. Дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, суд вважає, що заявлений позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що [INFO] померла матір позивача [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с.4). Родинні відносини між позивачем [PERSON] та померлою [PERSON] , її матір`ю, підтверджені свідоцтвом про її народження серії [NUMBER] від 11.09.1989, де в графі мати вказана [PERSON] ; свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 23.07.2016 відповідно до якого [PERSON] змінила прізвище із « [PERSON] » на « [PERSON] » (а.с.9,10). Відповідно до Державного акту ЯК №658974 земельна ділянка кадастровий № 5010900000:50:058:0072 площею 0,0695 га, що призначена для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та знаходилася за адресою: [ADDRESS] є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] (а.с. 5,6). Спадкоємцем померлої [PERSON] є її дочка [PERSON] , яка у шестимісячний термін звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини (а.с. 31). Інший спадкоємець [PERSON] відмовилася від прийняття спадщини (а.с. 32). Відповідно до спадкової справи позивач, як спадкоємець [PERSON] , отримала свідоцтво про право на спадщину за законом від 18.03.2021 року на Ѕ частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами , що знаходяться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 37). Постановою приватного нотаріуса Миргородського міського нотаріального округу Федоренко Р.А. від 17.03.2021 [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно після смерті її матері [PERSON] , яка померла [INFO] , у зв`язку з відсутністю документів, які підтверджують виділення частки земельної ділянки співвласниці (спадкодавця) (а.с. 8). Статтею 17 Загальної декларації прав людини, передбачено - ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття власності чи «майна» за ст. 1 Першого протоколу Конвенції тлумачиться дуже широко, охоплює цілу низку інтересів економічного характеру. За рішеннями Європейського суду з прав людини «майном» в розумінні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне і обґрунтоване очікування набуття майна або майнового права. На даний час отримати правовстановлюючі документи (їх дублікат) на вказане майно не можливо через смерть спадкодавця, оскільки його цивільна правоздатність, як, фізичної особи, припинена у момент його смерті (ч. 4 ст. 25 ЦК України). Відповідно до ст.ст. 1220,1221 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, а місце відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Згідно із ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, який помер (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України встановлено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Положеннями ст. 1261 ЦК України встановлено, що у першу чергу право на спадкування мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно з положенням ч.1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до ст. 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Частинами, 1,5 ст. 89 Земельного кодексу України визначено, що земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам, якщо інше не встановлено законом. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено рішенням суду. Поняття спільної сумісної власності визначено в частині першій статті 368 ЦК України як спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Положеннями ст. 370 ЦК України передбачено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Згідно зі статтею 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Виходячи з аналізу змісту норм статей 183, 358, 364, 369 ЦК України можна дійти висновку, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то, з урахуванням конкретних обставин, такий поділ (виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна. Якщо в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина нерухомого майна, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на це майно. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Звертаючись до суду з цим позовом, [PERSON] на підтвердження позовних вимог не долучила висновок експерта за результатами земельно-технічної експертизи. При цьому судом на виконання вимог частини п`ятої статті 12 ЦПК України неодноразово роз`яснювалось [PERSON] її право щодо заявлення клопотання про проведення судової експертизи, від якого позивач не відмовилась, але клопотання про призначення експертизи не подала. Дуже вагомим аспектом поділу земельної ділянки з виділенням частки в натурі є фактична можливість такого поділу. Без висновку експерта суд позбавлений можливості на свій розсуд визначити технічну можливість виділу земельної ділянки, її місце розташування, вартість та розмір. Аналогічна право позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 28 липня 2021 року, справа № 205/1932/18, провадження № 61-11503св20. Загальні засади цивільного законодавства, зокрема засади справедливості, добросовісності та розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), спонукають суд при вирішенні зазначених спорів ураховувати також інтереси обох сторін та встановлювати, зокрема: чи дійсно є можливим виділ частки в натурі; чи допускається такий виділ згідно із законодавством тощо. На необхідність враховувати інтереси всіх учасників справи і заборону обмеження прав одних учасників за рахунок інших під час вирішення спору про виділ в натурі частки нерухомого майна у праві спільної часткової власності вказано в постанові Верховного Суду від 27 серпня 2020 року в справі № 592/6348/13-ц (провадження № 61-20796св19) та постанові Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року в справі № 6-4цс14. Згідно положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Виходячи з принципу диспозитивності, оскільки позивачем на надане клопотання про призначення експертизи, без якої суд позбавлений можливості на свій розсуд визначити можливість виділу земельної ділянки, її місце розташування, вартість та розмір, тому в задоволенні заявлених позовних вимог необхідно відмовити за недоведеністю. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Outcome: dismissed