Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-29 00:00:00

26.07.2018 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] , про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачкою зазначено, що у її власності перебуває квартира [ADDRESS] відповідно до договору дарування від 23.06.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Васютенко А.М., зареєстрованого в реєстрі за № 1110. З 20.02.2003 року на цій житловій площі був зареєстрований її рідний брат, [PERSON] , 1962 року народження який фактично з моменту реєстрації не проживав у спірній квартирі, має інше постійне місце проживання в м . Києві . Відповідач не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має та взагалі квартирою не цікавиться, а лише використовує її виключно як об`єкт нерухомості при оформленні багаточисленних кредитів у різних банках, а тому вона, як власник житлового приміщення, вимушена звернутися до суду з даною позовною заявою, оскільки [PERSON] добровільно знятися з реєстрації місця проживання не бажає, що створює їй проблеми фінансового характеру і є перепоною для розпорядою своїм майном, а тому просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та її адвокат Хоменко І.П. підтримали заявлені до [PERSON] позовні вимоги з зазначених у позовній заяві підстав, просили задовольнити. Будучи присутнім у судовому засіданні відповідач [PERSON] проти задоволення позовних вимог заперечував, з тих підстав, що позбавлений можливості зареєструвати своє місце проживання за іншою адресою, оскільки не має у власності будь-якого житлового приміщення. Однак визнав, що з моменту реєстрації місця проживання у квартирі [ADDRESS] не проживав, перешкоди у користуванні йому не створювалися. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] , яка проживає за адресою [ADDRESS] підтвердила, що відповідач фактично не проживає за адресою реєстрації місця проживання, однак декілька разів приїжджав до батьків, які проживали за цією ж адресою. Крім того, зазначила, що їй невідомо, щоб відповідачу створювались будь-які перешкоди у користуванні квартирою. Заслухавши учасників судового розгляду, допитавши свідка [PERSON] , дослідивши докази наявні у справі, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням [PERSON] підлягають задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що позивачці [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] відповідно до договору дарування від 03.06.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Васютенко А.М., зареєстрованого в реєстрі за № 1110 (а.с. 7). За даними довідки про реєстрацію місця проживання у квартирі [ADDRESS] , виданої Відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації 04.04.2018 року за №100-5269, у квартирі зареєстровано місце проживання [PERSON] , [INFO] на житловій площі за цією ж адресою зареєстровано з 29.05.2008 року по теперішній час (а.с. 9). За правилами ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а ст. 317 цього ж Кодексу передбачено, що власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до вимог ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Верховний Суд, у постанові від 17.10.2018 у справі № 521/17805/16-ц, вказав, що відповідно до положення ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Звертаючись до суду з позовом, позивачка стверджує, що відповідач [PERSON] зареєстрований у квартирі, яка належить їй на праві власності, однак останній з моменту реєстрації фактично не проживає у квартирі без поважних причин, стверджувала, що перешкоди у користуванні квартирою останньому не здійснюються. Зазначені позивачкою обставини, як підстави позову підтверджені листом голови правління ЖБК «Молодіжний-16» відповідно до якого [PERSON] дійсно зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , однак за зазначеною адресою не проживав, тільки провідував покійну матір яка проживала за цією ж адресою. Крім того, зазначено, що за адресою реєстрації місця проживання [PERSON] фактично проживають позивачка [PERSON] , її син з дружиною та дочкою (а.с.35). Крім того, факт непроживання відповідача на спірній житловій площі без поважних причин підтверджено свідком [PERSON] та визнано самим відповідачем у судовому засіданні, а відтак твердження останнього, що він не має на праві власності житлового приміщення де міг би зареєструвати своє місце проживання не можуть бути прийняті до уваги при вирішенні заявленого спору. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Зважаючи на те, що відповідач у справі не проживає на житловій площі за місцем реєстрації без поважних причин, а наявність будь-яких інших домовленостей між сторонами у справі щодо можливостей проживання відповідача у належному на праві власності позивачці житловому приміщенні судом не встановлено, його місце реєстрації проживання створює перешкоди для використання власником зазначеного приміщення на власний розсуд, чим порушуються її ж законні права та інтереси, крім того приймаючи до уваги, що відповідач у судовому засіданні визнав той факт, що він не проживав за зазначеною вище адресою з моменту реєстрації, суд приходить до висновку про необхідність задоволення заявлених [PERSON] позовних вимог до відповідача [PERSON] про визнання останнього таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою [ADDRESS] . На підставі викладеного,

Outcome: approved