Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-14 00:00:00

24.11.2016 року на адресу Кагарлицького районного суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів за договором позики, в якій позивачка просила суд винести рішення, яким: - стягнути з [PERSON] 44924,24 грн. (сорок чотири тисячі девятсот двадцять чотири гривні 24 коп), з яких: - 30672,00 грн., - сума позики; - 9201,60 грн. - штраф у розмірі 30% від суми позики; - 4808, 63 грн. - відсотки за користування позикою; - 242,01 грн. - 3 % річних (у відповідності до ст.625 ЦК України); Судові витрати у розмірі 551 гривня 21 коп. 24.11.2016 року автоматизованою системою документообігу суду на підставі ч. 3 ст. 11 1 ЦПК України для слухання даної справи був визначений суддя Кагарлицького районного суду Закаблук О.В. 07.12.2016 року Кагарлицьким районним судом на підставі ст.ст. 122, 127 ЦПК України винесено ухвалу про відкриття провадження та призначено справу до слухання на 15.12.2016 року. В судовому засіданні, яке відбулося 15.12.2016 року, позивачка [PERSON] позов уточнила, а саме, просила суд стягнути кошти, зазначені в прохальній частині її позовної заяви, саме на її користь, - на користь [PERSON]. В решті позов підтримала в первинному вигляді, посилаючись на обставини, які викладені в мотивувальній частині позовної заяви. В судовому засіданні, яке відбулося 15.12.2016 року, відповідач [PERSON] уточнений позов визнав, йому судом роз»яснено процесуальні наслідки визнання позову, які йому зрозумілі. Окрім того, судом в судовому засіданні роз»яснено відповідачу [PERSON], що в зв»язку з уточненням позову, суд має оголосити перерву в слуханні справи в строк до 7 діб для надання йому терміну для підготовки ним судового захисту своїх законних прав та інтересів в даній справі, проте, відповідач [PERSON] зазначив, що не бажає оголошення перерви та наполягав на слуханні справи саме 15.12.2016 року. Суд, вислухавши позивачку [PERSON], яка позов уточнила, вислухавши відповідача [PERSON], який визнав уточнений позов, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку щодо задоволення уточненого позову шляхом винесення рішення, обґрунтовуючи своє рішення наступним. Підсудність. Відповідно до ст. 109 ЦПК України позови до фізичної особи пред'являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її перебування. Як вбачається з довідки адресно довідкового підрозділу територіального органу ДМС України УДМС України в Київській області від 13.12.2016 року, відповідач [PERSON], 18.07.10985 року народження з 2001 року зареєстрований за адресою: [INFO], відповідно, дана справа підсудна Кагарлицькому районному суду Київської області як суду першої інстанції загальної юрисдикції. Фактичні обставини справи, встановлені в судовому засіданні, та застосування до них норм права. Позивачем по даній справі є фізична особа, - [PERSON], [INFO], уродженка село Северинівка Таращанського району Київської області, громадянка України, паспорт громадянина України серії СМ 322300, виданий 29 вересня 2001 року Рокитнянським РВ ГУ МВС України в Київській області, ідентифікаційний номер [NUMBER], зареєстрована за адресою: [INFO] в. Відповідачем по даній справі є фізична особа, - [PERSON], [INFO], уродженець [INFO], громадянин України, паспорт громадянина України серії СМ 854456, виданий 19 липня 2006 року Ржищівським МВМ ГУ МВС України в Київській області, ідентифікаційний номер [NUMBER], зареєстрований за адресою: [INFO]. 03.01.2016 року між позивачкою, - [PERSON] та відповідачем, - [PERSON] було укладено в письмовій формі договір позики, предметом якого були грошові кошти у розмірі визначеному в п.2.1 Договору, а саме 1200 доларів США, що підтверджується письмовою розпискою від 03.01.2016 року, яка міститься в матеріалах справи. Як вбачається з вищевказаної розписки, сторони під час укладання договору досягнули істотних умов договору, вони усвідомлювали юридичні наслідки укладення такого договору, тому підстав для розірвання такого договору, чи визнання його недійсним станом на час слухання справи в суді немає. Так, відповідно до зобов»язань відповідача [PERSON], які передбачені вищевказаним договором, зокрема, у відповідності до до п. 4.1, - строк повернення суми позики відповідачем [PERSON] позивачці [PERSON] встановлено до 01.08.2016 року. Далі, як зазначено в п. 5.1 Договору, після закінчення строку, визначеного в п.4.1. Позичальник зобов'язується протягом 5 (пяти) календарних днів повернути Позикодавцеві суму позики. Таким чином, зглядаючись на умови договору, відповідач [PERSON] зобов'язаний був повернути позивачці [PERSON] зазначені грошові кошти в гривневому еквіваленті відповідно до офіційного курсу НБУ на момент подання позову до 06.08.2016 року. Проте, станом на момент подання позову, а саме, станом на 24.11.2016 року, та на час слухання справи в суді, відповідач [PERSON] не виконав взятих на себе зобов'язань за договором позики від 03.01.2016 року, та, відповідно, не повернув позивачці [PERSON] зазначеної суми у встановлений Договором строк. Вищевказана фактична обставина, яка не оспорюється сторонами, є юридичною підставою до виникнення цивільно правової відповідальності за порушення умов договору позики, з настанням юридичних наслідків такого порушення з огляду на наступні норми матеріального права. Обгрунтування судом порушення відповідачем [PERSON] норм матеріального права, зокрема, норм ЦК України, які регулюють відносини договору позики. Згідно з положенням ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно, договір позики між сторонами був укладений 03.01.2016 року. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. В матеріалах справи міститься письмова розписка, датована 03.01.2016 року, окрім того, укладення договору позики та передача коштів, вказаних в розписці, сторонами не оспорюється, тому суд до даного факту застосовує положення ч. 1 ст. 61 ЦПК України, де, зокрема, зазначено, що обставини справи, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Так, згідно договору було визначено, що остаточний термін повернення позики Позивачці [PERSON] становить 01.08.2016 року, отже, враховуючи дані умови Договору, повернення Відповідачем [PERSON] суми позики повинно було бути здійснено саме 01.08.2016 року. Проте, Відповідач [PERSON] 01.08.2016 року (строк повернення позики) так і не повернув суму позики позивачці [PERSON], чим грубо порушив взяті на себе зобовязання за договором позики, що і є, як судом було зазначено вище, підставою для цивільно правової відповідальності. Частиною 1 статті 1050 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 526 ЦК України встановлює загальні умови виконання зобов'язань та закріплює основний принцип виконання зобов'язань - принцип належного виконання, що стосується як суб'єктів, так і предмета, строку чи терміну, місця і способу виконання (етапі 527 - 545 ЦК України). За змістом статті 526 ЦК України належне виконання зобов'язання - це передусім виконання його відповідно до умов договору і вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства. Однією з умов належного виконання зобов'язання є його виконання належними суб'єктами. Частина перша статті 510 ЦК України визначає, що сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор. У частині першій статті 527 ЦК України сформульовано загальне правило, відповідно до якого боржник зобов'язаний особисто виконати зобов'язання, а інша сторона (кредитор) повинна особисто прийняти виконання, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Обгрунтування судом суми коштів, які стягуються з відповідача [PERSON] та вид валюти, в якій необхідно стягнути борг за договором позики. Отже, зглядаючись на вищевказані норми права, відповідач [PERSON] зобов'язаний нести відповідальність за невиконання умов Договору та порушення зобов'язань відповідно до норм чинного законодавства та умов Договору позики, зокрема, з застосуванням положення п. 5.4 договору позики від 03.01.2016 року. Так, згідно п. 5.4 Договору позики у випадку якщо Позичальник своєчасно не повернув позику, то він зобов'язаний сплатити Позикодавцю суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення, 3 % річних від простроченої суми, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення, а також штраф у розмірі 30% від позики, у випадку прострочення повернення позики на девяносто днів і більше. Обгрунтування судом стягнення боргу за договором позики в національній валюті України, - гривні. Згідно ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Згідно ч. 1 ст. 192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Згідно ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Підсумовуючи вищевикладені норми права, слід зазначити, що гривня, як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України). Окрім того, слід зазначити, що у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов»язання, передбачені, зокрема, у ст. 1048 ЦК України та при застосуванні положення ст. 625 ЦК України. Проте, слід зазначити, що позивачка [PERSON] вимагає стягнення суми боргу за договором позики від 03.01.2016 року в національній валюті України, а тому кошти слід стягнути в національній валюті, - гривні, окрім того, суд не може порушити положення ч. 1 ст. 11 ЦПК України. Так, згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно, зглядаючись на положення ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд при вирішенні спору не може вийти за межі заявлених позовних вимог. Далі, що стосується позовних вимог щодо стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] трьох процентів річних, штрафу, відсотків, що передбачено договором від 01.03.2016 року, то на думку суду визначена Договором фінансова відповідальність відповідача [PERSON], яка перелічена судом вище, цілком відповідає нормам чинного цивільного законодавства, з огляду на наступне. Обгрунтування судом стягнення коштів, - трьох відсотків річних від суми позову. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування на суму боргу трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Така ж позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі № 6 49цс12, справа № 6 38цс11 від 24 жовтня 2011 року. Отже, слід зазначити, що 3 % річних, що передбачені положенням ст. 625 ЦКУкраїни, за своєю правовою природою не є штрафними санкціями, а є по своїй правовій природі способом захисту майнового права та інтересу особи, права якої порушені в зв»язку з не виконанням умов договору. Така ж правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 17 жовтня 2011 р. у справі 6-42цс11. Зглядаючись на положення ч. 2 ст. 625 ЦК України відповідач [PERSON] зобов»язаний сплатити позивачці [PERSON] 3% річних від суми позову, що становить 242,01 грн. (двісті сорок дві гривні 01 коп). Розрахунок 3% річних. | Сума боргуПеріодКількість днівРозмір процентівЗагальна сума (грн)прострочення простроченнярічнихпроцентів 30672.0006.08.2016- 09.11.2016 96 3 %242.01 Обгрунтування судом стягнення коштів, - штрафу. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Згідно положень ст. 549 ЦК України неустойка (штраф, пеня) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Відповідно до ч. 2 ст. 538 ЦК України, штраф - є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Згідно ч. 3 ст. 538 ЦК України пеня - це неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожний день прострочення виконання. Зглядаючись на положення ч. 2 ст. 538 та ч. 3 ст. 538 ЦК України пеня та штраф за своєю правовою природою є різними видами штрафних санкцій. Проте, слід зазначити, що одночасне стягнення обох форм неустойки за порушення одного й того ж зобовязання боржником, є протиправним, оскільки суперечить ст. 61 Конституції України, де, зокрема, зазначено, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Таким чином, відповідно до п.5.4 Договору, якщо Позичальник своєчасно не повернув позику , він зобовязаний сплатити Позикодавцю суму боргу з врахуванням штрафу в розмірі 30% від суми позики у випадку прострочення повернення позики на девяності днів і більше. Відтак, Відповідач у звязку з простроченням повернення суми позики понад 90 днів зобовязаний сплатити штраф у сумі 9201,60 грн. (девять тисяч двісті одна гривня 60 коп), оскільки загальна сума позики становить 30672,00 грн. Обгрунтування судом стягнення коштів, - відсотків за користування коштами, які були предметом договору позики. Так, у Постанові Верховного суду України від 02.07.2014 року у справі №6-36цс14 зазначено наступне: «...Отже, у частині першій статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором». Вищевказане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений. Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в частині другій статті 1048 ЦК України, а саме: - він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п'ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; - позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками. Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін. Слід зазначити, що імперативність, - обов»язковість застосування, (в даному випадку норми права) в будь якому випадку, що, звісно ж не допускає дилеми при вирішенні спору. З огляду на положення ст. 1048 ЦК України, відсутність у договорі умови про проценти за договором позики не означає, що договір є безоплатним, оскільки у ньому немає застереження про його безоплатний характер. Слід зазначити, що якщо розмір процентів у договорі не визначений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (Ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13.06.2012 році у справі №6-6014св 12) Отже, враховуючи вищевикладене, та ту обставину, що Договір позики від 03.01.2016 року по своїй правовій природі, зглядаючись на його зміст, є оплатним, то розмір процентів за користування позикою встановлений на рівні облікової ставки НБУ та становить 4808.63 грн. Підсумовуючи вищевикладене, слід зазначити наступне. Отже, як встановлено судом позика згідно договору від 03.01.2016 року надавалася в іноземній валюті - доларах США, проте стягнення здійснюється у гривневому еквіваленті станом на день подання позову. Відповідно, сума позики згідно договору позики, - 1200 доларів США Офіційний курс НБУ 1 гривні до 1 долара США станом на 09.11.2016 року становить - 25.56, тому сума позики на день подання позовної заяви до суду становить 30 672.00 грн., відсотки за користування позикою - 4808.63 грн., штраф - 9 201.60 грн., 242.01 грн - 3%річних, відповідно, загальна сума, що підлягає до стягнення з відповідача становить 44924 (сорок чотири тисячі дев»ятьсот двадцять чотири) грн.. 24 коп. Судові витрати. Суд на підставі ч. 1 ст. 88 ЦПК України, де, зокрема, зазначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, приходить до висновку щодо стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] коштів в сумі 551 грн. 20 коп. судового збору. Факт сплати судового збору позивачкою [PERSON] підтверджується квитанцією № 22 від 11.11.2016, оригінал якої міститься в матеріалах справи. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved