Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-19 00:00:00

26 вересня 2017 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що 19 серпня 2006 року між ним та відповідачем зареєстровано шлюб. Від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], який проживає з відповідачем. Спільне життя у них з відповідачем не склалося. Кожен з них має діаметрально протилежні погляди на шлюб, сімю. Відповідач не розуміє та не хоче розуміти сутності проблем, які виникають між ними. На даний час вони не проживають разом, не ведуть спільне господарство. Тому він вважає, що подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливе та просив їх шлюб розірвати. Позивач в судове засідання не зявився, однак у позовній заяві просив розглянути справу у його відсутність /а.с.2/. Відповідач в судове засідання не зявилася, однак від неї до суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутність. Позов визнає. Після розірвання шлюбу просила залишити їй шлюбне прізвище «Рубанець» /а.с.16/. Судом були встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Так, сторони перебувають в шлюбі, який зареєстрований 19 серпня 2006 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Красноокнянського районного управління юстиції Одеської області, актовий запис №33 /а.с.4/. Від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] /а.с.5/. Відповідно до ст.112 ч.2 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 1 статті 110 СК України встановлено право одного з подружжя на пред'явлення позову про розірвання шлюбу. Таким чином забезпечується принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження та під час розірвання шлюбу. Аналогічні положення містить і Європейська конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року). Так, відповідно до ст.12 зазначеної конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім'ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права. Крім того, ст.5 Протоколу №7 зазначеної конвенції встановлено, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Судом встановлено, що протягом часу сторони не намагалися відновити сімейні стосунки, подружні відносини між ними припинені. На думку позивача, примирення та збереження сімї неможливе. Тому суд прийшов до висновку, що збереження сімї суперечить інтересам позивача та згідно зі ст.112 СК України, позов підлягає задоволенню і шлюб слід розірвати. При цьому, згідно зі ст.113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, суд присуджує понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений позивачем судовий збір.

Outcome: approved