Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-05 00:00:00

24.10.2019 року позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення пені та індексації за прострочення сплати аліментів. В обґрунтування вимог зазначила, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 11.06.2013 року змінено рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 18.02.2013 року та стягнуто з [PERSON] на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON] , 2004 року народження, у твердій грошовій сумі - 800,00 грн. щомісячно, починаючи з дня звернення до суду - 04.12.2012 року і до досягнення дитиною повноліття. З часу прийняття судового рішення розмір аліментів у добровільному чи у судовому порядку не індексувався. Крім того, вказала, що відповідач неналежним чином ставився до виконання свого обов`язку по сплаті аліментів на утримання свого сина, а тому нарахована пеня з грудня 2012 року по вересень 2018 року включно склала 122 320,00 грн. Тому, просила суд: - стягнути з [PERSON] на її користь заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 21 057,49 грн.; - пеню на заборгованість по сплаті аліментів в розмірі 122 320,00 грн.; - індексувати у відповідності до ст. 184 СК України розмір присуджених 11.06.2013 року аліментів до розміру 1 608,00 грн. з 01.10.2018 року. Ухвалою від 25.10.2018 року відкрито провадження у справі з призначенням проведення розгляду в порядку спрощеного позовного провадження у цивільній справі без повідомлення сторін на 10.12.2018 року (а.с. 51-16). Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило. Ухвалою від 10.12.2018 року розгляд справи відкладено на 25.01.2019 року (а.с. 20-21). Ухвалою від 25.01.2019 року розгляд справи відкладено на 12.03.2019 року (а.с. 24-25). Ухвалою від 12.03.2019 року розгляд справи відкладено на 22.04.2019 року (а.с. 49-50). Ухвалою від 22.04.2019 року розгляд справи відкладено на 15.08.2019 року (а.с. 90-91). 06.03.2019 року на адресу суду надійшов відзив [PERSON] , в котрому останній вказав про те, що позивачем невірно розрахована сума заборгованості по аліментах, оскільки останньою не враховано ряд платежів, ним сплачено загалом 38 615,00 грн. Також, зазначив, що на його утриманні перебуває батько, а він знаходиться у пошуках роботи та не має сталого доходу. До того ж, вказав, що позивач не зверталась до виконавчої служби з приводу примусового виконання судового рішення (а.с. 31-47). 05.04.2019 року від позивача надійшла відповідь на відзив, в якому остання зазначила про необґрунтованість позиції відповідача та вказала про те, що нею враховано всі його виплати (а.с. 60-89). 24.07.2019 року до суду надійшов відгук [PERSON] , в котрому останній ще раз зазначив про неврахування позивачем платежів на загальну суму 7 003,00 грн., на котрі останньою нараховується пені. Також зазначив, що сплачував аліменти в повному обсязі, проте, через включену у позивача послугу банка «Скарбничка», банк знімав з перерахованої ним суми комісію, сплата якої не є його обов`язком (а.с. 97-103). 28.10.2019 року [PERSON] було надано пояснення, в котрих просив застосувати позовну давність щодо вимог позивача про стягнення пені, прийняти до уваги письмові покази свідків щодо відсутності у нього умислу щодо несплати аліментів. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу з постановленням заочного рішення, проти чого не заперечує позивач, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 11.06.2013 року змінено рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 18.02.2013 року та стягнуто з [PERSON] на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON] , 2004 року народження, у твердій грошовій сумі - 800,00 грн. щомісячно, починаючи з дня звернення до суду - 04.12.2012 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 6-7). Щодо стягнення заборгованості З даного приводу суд вважає за необхідне зазначити наступне. Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. За ч. ч. 1, 4 ст. 194 СК України аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за десять років, що передували пред`явленню виконавчого листа до виконання. Заборгованість за аліментами стягується незалежно від досягнення дитиною повноліття, а у випадку, передбаченому статтею 199 цього Кодексу, - до досягнення нею двадцяти трьох років. Заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном. Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом (ч. ч. 1, 4 ст. 195 СК України). Статтею 197 СК України встановлено строк сплати заборгованості, звільнення від сплати заборгованості за аліментами. З урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів суд може відстрочити або розстрочити сплату заборгованості за аліментами. За позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Відповідно до ч. 3 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ про стягнення періодичних платежів у справах про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, втрати годувальника тощо може бути пред`явлено до виконання протягом усього періоду, на який присуджені платежі. Згідно ч. 4 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» строк обчислення заборгованості зі сплати аліментів для застосування заходів, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої, частиною чотирнадцятою статті 71 цього Закону, обчислюється з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання. Порядок стягнення аліментів на утримання дітей визначено ст. ст. 194-197 СК України та ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження». За змістом зазначених норм законодавства розмір заборгованості із сплати аліментів визначається виконавцем. За наявності заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці, стягнення може бути звернено на майно боржника. Звернення стягнення на заробітну плату не перешкоджає зверненню стягнення на майно боржника, якщо існує непогашена заборгованість, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці. Виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця. Виконавець зобов`язаний повідомити про розрахунок заборгованості стягувачу і боржнику у разі: 1) надходження виконавчого документа на виконання від стягувача; 2) подання заяви стягувачем або боржником; 3) надіслання постанови на підприємство, в установу, організацію, до фізичної особи - підприємця, фізичної особи, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію чи інші доходи; 4) надіслання виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; 5) закінчення виконавчого провадження. Пунктами 4-6 розділу XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень визначено, що виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості зі сплати аліментів щомісяця (додаток 15) та у випадках, передбачених частиною четвертою статті 71 Закону, повідомляти про розрахунок заборгованості стягувача і боржника. Розрахунок заборгованості обчислюється в автоматизованій системі виконавчого провадження на підставі відомостей, отриманих із: звіту про здійснені відрахування та виплати; квитанцій (або їх копій) про перерахування аліментів, наданих стягувачем чи боржником; заяв та (або) розписок стягувача; інформації про середню заробітну плату працівника для цієї місцевості; інших документів, що відображають отримання боржником доходу або сплату ним аліментів. Стягнення аліментів за виконавчими листами за минулий час проводиться в межах десятирічного строку, що передував пред`явленню виконавчого листа до виконання. Якщо за виконавчим документом, пред`явленим до виконання, утримання аліментів не проводилося у зв`язку з розшуком боржника, стягнення аліментів має здійснюватись за весь період незалежно від установленого десятирічного строку та досягнення повноліття особою, на утримання якої присуджені аліменти. Спори щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом. За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці, виконавець: виносить повідомлення про внесення відомостей про боржника до Єдиного реєстру боржників; звертає стягнення на майно боржника; надсилає стягувачу письмове роз`яснення про право на звернення до органів досудового розслідування із заявою (повідомленням) про вчинення кримінального правопорушення боржником, що полягає в ухиленні від сплати аліментів. За наявності заборгованості зі сплати аліментів, яка утворилася з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання та сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці (у випадках, визначених абзацом шостим частини дев`ятої статті 71 Закону, - три місяці), державний виконавець виносить вмотивовані постанови, передбачені пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 Закону, які виготовляються за допомогою автоматизованої системи виконавчого провадження. Виготовлення таких постанов не в автоматизованій системі виконавчого провадження забороняється. Відповідно до ч. 8 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом. Таким чином діючим законодавством передбачено стягнення заборгованості із сплати аліментів не шляхом ухвалення судового рішення, а в межах виконавчого провадження. Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права та свободи (ст. 447 ЦПК України). Виходячи зі змісту вищенаведених законодавчих норм, спір щодо розміру заборгованості за аліментами виникає між стороною виконавчого провадження (стягувачем та/чи боржником) і виконавцем, до компетенції якого законодавець відніс обчислення розміру заборгованості за аліментами. Стягнення заборгованості за аліментами за рішенням суду сімейне законодавство (ч. 3 ст. 194 СК України) передбачає лише у випадку відрахування аліментів на дитину за ініціативою платника (ст. 187 СК України). Таким чином, для стягнення заборгованості за аліментами, які стягуються за рішенням суду, законодавець не вимагає окремого рішення суду про стягнення такої заборгованості, а встановлює порядок її стягнення в межах виконавчого провадження за рішенням суду про стягнення аліментів. Судом встановлено, що згідно листа № 16/12 від 05.03.2019 року Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ головного територіального управління юстиції у місті Києві на виконанні у відділ перебувало виконавче провадження № 39287733 з примусового виконання виконавчого листа Голосіївського районного суду м. Києва № 2601/23334/12 від 10.07.2013 року про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] 31.12.2015 року державним виконавцем на підставі п. 10 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на час прийняття рішення - направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби) винесено постанову про закінчення виконавчого провадження (а.с. 39-40). З матеріалів справи не вбачається та не спростовувалось сторонами, зокрема, стороною позивача, що виконавче провадження по справі з примусового виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 11.06.2013 року не відкрито, виконавчий лист до виконання не пред`явлений. Дії державного виконавця стороною позивача оскаржено також не було. Докази в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України матеріали справи не містять. Крім того, позивачем у даній справі, у зв`язку з неотриманням аліментів не доведено факт звернення до ВДВС щодо ходу виконавчого провадження та причин не нарахування аліментів, як і не доведено факт її звернення до виконавчої служби з метою примусового звернення до виконання рішення суду. Також слід звернути увагу на те, що позивачем аж до жовтня 2018 року не вживались заходи щодо встановлення дійсних причин ненарахування аліментів та ходу направленого виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби, а тому заперечення відповідача в цій частині є слушними та такими, що заслуговують на увагу. Стороною позивача при зверненні до суду зазначено про наявність у відповідача заборгованості по сплаті аліментів, яка позивачем обчислена самостійно, однак, доказів на підтвердження того, що заборгованість виникла в зв`язку з неналежним виконанням судового рішення в примусовому порядку та злісне ухилення відповідача від сплати аліментів без поважних причини, - матеріали справи не містять, а відтак позов в цій частині є безпідставним. Виходячи з наведених вище положень сімейного законодавства та Закону України «Про виконавче провадження» у контексті обставин даної справи, з урахуванням того, що позивачем в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України не доведено факту примусового виконання судового рішення, не надано відомостей про розмір заборгованості із сплати аліментів, складання відповідного розрахунку державним виконавцем при винесенні постанови від 31.12.2015 року на підставі п. 10 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на час прийняття рішення - направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби) та повідомлення про нього стягувача і боржника, суд надходить до висновку про те, що наданий позивачем розрахунок заборгованості, розмір якої на час розгляду справи заперечується відповідачем, проте, не оспорений у порядку, встановленому законом, не може бути прийнятий судом в якості підстав для стягнення цієї заборгованості у судовому порядку за окремим рішенням суду. За таких обставин у суду немає підстав вважати порушеним право позивача на отримання заборгованості по аліментам у порядку, визначеному ст. ст. 194-195 СК України, ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», а тому правові підстави для задоволення позову в цій частині відсутні. При цьому суд враховує, що на відповідачем самостійно здійснюється сплата аліментів, що також не заперечується відповідачем. Так, згідно наявних в матеріалах справи роздруківок по картковому рахунку позивача, вбачається, що відповідачем були здійснені наступні оплати: 2013 рік: 30.10.2013 року - 800,00 грн.; 27.11.2013 року - 800,00 грн.; 26.12.2013 року - 800,00 грн. (а.с. 8); 2014 рік: 21.02.2014 року - 500,00 грн.; 17.03.2014 року - 1 100,00 грн.; 18.08.2014 року - 547,25 грн.; 17.08.2014 року - 248,75 грн.; 27.06.2014 року - 895,50 грн.; 30.10.2014 року - 895,50 грн.; 20.10.2014 року - 895,50 грн.; 30.12.2014 року - 895,50 грн.; 09.12.2014 року - 895,50 грн. (а.с. 8); 2015 рік: 07.02.2014 року - 895,50 грн.; 07.04.2015 року - 895,50 грн.; 04.03.2015 року - 895,50 грн.; 05.08.2015 року - 895,50 грн.; 04.07.2015 року - 895,50 грн.; 09.06.2015 року - 895,50 грн.; 06.11.2015 року - 895,50 грн.; 28.09.2015 року - 895,50 грн.; 16.09.2015 року - 895,50 грн. (а.с. 9); 2016 рік: 28.02.2016 року - 1 791,00 грн.; 11.01.2016 року - 1 791,00 грн.; 07.04.2016 року - 895,50 грн.; 25.10.2016 року - 1 791,00 грн.; 07.10.2015 року - 895,50 грн.; 30.12.2016 року - 895,50 грн. (а.с. 9); 2017 рік: 18.05.2017 року - 796,00 грн.; 10.03.2017 року - 895,50 грн.; 29.08.2017 року - 993,01 грн.; 06.07.2017 року - 995,00 грн. (а.с. 9). Дослідивши подані відповідачем виписки по його рахунку та копії платіжних документів, суд дійшов висновку про обґрунтованість тверджень відповідача щодо часткового неврахування позивачем здійснених ним оплат до пред`явлення нею позову, зокрема: 20.12.2012 року - 1 000,00 грн. (а.с. 34); 25.10.2013 року - 803,00 грн. (а.с. 44); 26.04.2014 року - 900,00 грн. (а.с. 45); 30.05.2014 року - 900,00 грн. (а.с. 42); 02.11.2015 року - 900,00 грн. (а.с. 46); 12.06.2018 року - 1 500,00 грн. (а.с. 43); 06.03.2018 року - 1 000,00 грн. (а.с. 46); 10.04.2018 року - 1 500,00 грн. (а.с. 46). При цьому, суд приймає з даного приводу розрахунок, проведений відповідачем та виходячи з даних його розрахункових документів. При цьому суд вважає обґрунтованим запереченням відповідача стосовно комісії банку, котра списувалась при отриманні коштів позивачем. Щодо стягнення пені Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст.4 ЦПК). Частинами 1 та 3 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч. ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з ч. 1 ст. 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі 1% від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що питання стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів може мати місце при наявності доказів ухилення боржника від сплати аліментів під час примусового виконання рішення суду, тобто вчинення ним умисних дій, пов`язаних з невиконанням рішення суду згідно виконавчого листа, а позивачем не надано доказів, які б підтверджували належне звернення нею, як стягувачем, судового рішення до виконання, наявність заборгованості відповідача по сплаті аліментів, та те, що зазначена заборгованість утворилась з його вини, суд вважає позов в частині стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів, є необґрунтованим та безпідставним, в зв`язку з чим в його задоволенні також слід відмовити. При цьому, суд вважає за необхідне зазначити про те, що звертаючись до суду із вказаною вимогою, позивач просила суд стягнути пеню за період з грудня 2012 року по вересень 2018 року, тобто до набранням рішення законної сили (11.06.2013 року) і відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду, тобто за період, в якому відсутня вина відповідача по несплаті аліментів у визначеній судом сумі і відповідальність відповідача не настала. Щодо індексації аліментів Стаття 184 СК України передбачає можливість визначення розміру аліментів на утримання дитини у твердій грошовій сумі. Це відповідна (фіксована) сума коштів на утримання дитини, яка не є одноразовим платежем, а твердою грошовою сумою визначеною судом на утримання дитини до її повноліття. Частина 2 ст. 184 СК України передбачає, що визначений судом у твердій грошовій сумі розмір аліментів підлягає індексації відповідно до закону. Індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг (ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»). Частиною 1 ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» встановлено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру. Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення визначені у Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від № 17.07.2003 року № 1078. Починаючи з 12.06.2016 року до об`єктів індексації віднесено розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі. Це передбачає Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо індексації розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі» від 17.05.2016 року № 1368-VIII, Закон України «Про індексацію грошових доходів населення» від 12.06.2016 року. Індексація розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі, здійснюється підприємствами, установами, організаціями, фізичними особами, фізичними особами - підприємцями, які проводять відповідні відрахування аліментів із доходу платника аліментів. Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі, здійснюється з місяця, в якому призначено аліменти. Для аліментів, визначених судом у твердій грошовій сумі, що були призначені до червня 2016 року, обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації здійснюється з дня набрання чинності Законом України від 17.05.2016 року № 1368-VIII «Про внесення змін до деяких законів України щодо індексації розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі». Спори з питань індексації грошових доходів підлягають розгляду в судовому порядку. Водночас, у 17.05.2016 року ч. 7 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» доповнено абзацом другим, згідно з яким у разі стягнення з боржника аліментів, розмір яких визначений судом у твердій грошовій сумі, на підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи, фізичної особи - підприємця відрахування здійснюються з фактичного заробітку (доходу) на підставі постанови державного виконавця. Індексація розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі, здійснюється підприємствами, установами, організаціями, фізичними особами, фізичними особами - підприємцями на підставі розрахунку, зробленого (обчисленого) державним виконавцем відповідно до закону. У разі якщо стягнути аліменти у визначеному розмірі та/або суму їх індексації неможливо, адміністрація підприємства, установи, організації, фізична особа, фізична особа - підприємець, які проводили відрахування, нараховують боржнику заборгованість із сплати аліментів та/або індексації таких аліментів. Відповідні зміни до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» набрали чинності 12.06.2016 року, а зміни до Закону України «Про виконавче провадження» втратили чинність з 05.10.2016 року разом із втратою чинності старою редакцією Закону України «Про виконавче провадження». Аналізуючи в сукупності зазначені вище правові норми, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача [PERSON] про стягнення індексації аліментів є обґрунтованими в частині стягнення такої індексації з відповідача за рішенням суду за період з жовтня 2016 року по 30 березня 2018 року. В частині проведення індексації аліментів до жовтня 2016 року, вимоги задоволенню не підлягають, оскільки до втрати чинності старої редакції Закону України «Про виконавче провадження» розрахунок індексації аліментів відносився до повноважень державного виконавця, в провадженні у якого перебуває виконавчий лист. Суд не приймає до уваги розрахунок індексації аліментів, наданий позивачем, оскільки він зроблений не у відповідності до Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078. Згідно з пунктом 1-1 Порядку підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який становив 101 відсоток, а позичаючи з 01.01.2016 року - 103 відсотки. Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі, здійснюється з місяця, в якому призначено аліменти. Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2003 року - місяця опублікування Закону України від 06.02.2003 року №491-IV. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації. Нарахування індексації здійснюється з першого числа місяця, наступного за місяцем, в якому Держкомстат обнародував (опублікував в офіційних періодичних виданнях) індекс інфляції. При цьому в поточному місяці (до 10 числа) опубліковуються індекс інфляції за попередній місяць. Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації розміру аліментів, визначених судом у твердій грошовій сумі, починаються з місяця, в якому призначено аліменти та який є базовим, в даному випадку за базовий місяць слід взяти жовтень 2016 року. З врахуванням наведеного діючого законодавства, індексів споживчих цін з жовтня 2016 року по вересень 2018 рік, які щомісячно публікуються Міністерством статистики України, і які з травня 2016 року по вересень 2018 року не перевищили поріг індексації у розмірі 103%, через що індексація не нараховується і не стягується. Тому, суд, враховуючи принцип диспозитивної цивільного судочинства, закріплений в ст. 13 ЦПК України, приймаючи до уваги вимоги позивача про індексацію розміру аліментів з посиланням на положення ст. 184 СК України, не знаходить підстав для задоволення її вимоги щодо індексування розміру присуджених 11.06.2013 року аліментів до розміру 1 608,00 грн. з 01.10.2018 року, а тому не приймає до уваги визнання відповідачем щодо збільшення розміру аліментів до 1 000,00 грн., оскільки така вимога з посиланням на відповідні норми законодавства позивачем не заявлялась. Тому, заявлений позивачем позов, на думку суду, задоволенню не підлягає. При цьому, суд не приймає до уваги надані відповідачем на обґрунтування свої позиції письмові покази свідків як докази в розрізі положень ст. ст. 77, 78, 83 ЦПК України. Крім того, останні не дають можливість суду встановити дійсні обставини справи. Так само критично судом оцінюють й вимоги відповідача, викладені останнім в заявах по суті справи, з огляду на його процесуальний статус. Заявлене клопотання відповідача про застосування строків позовної давності також судом не приймається до уваги, оскільки застосування строку позовної давності при вирішенні спору можливе у разі встановлення, що право позивача, про захист якого він просить, є порушеним. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст. 141 ЦПК України, і в зв`язку з відмовою у задоволенні позову, вони компенсуються за рахунок держави. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed