Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-13 00:00:00

25 листопада 2020 року [PERSON] звернувся до суду із указаним позовом про визначення місця проживання дітей. Позов обґрунтовує тим, що 19.02.2006 року між ним та відповідачем був зареєстрований шлюб, від якого мають двох спільних дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 22.11.2017 року шлюб між сторонами розірвано, однак судом не було вирішено питання щодо визначення місця проживання дітей. Позивач зазначає, що старший син [PERSON] проживає з ним та знаходиться на його утриманні, молодший син [PERSON] проживає з відповідачем та знаходиться на її утриманні. З огляду на викладене у позовній заяві, зокрема існування спору щодо визначення місця проживання дітей, [PERSON] просить визначити місце проживання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з батьком, а малолітнього [PERSON] , [INFO] , - із матір`ю. Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира Кузнєцова Д.В. від 10.12.2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнає. Представник третьої особи Служби у справах дітей Житомирської міської ради як органу опіки та піклування в судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи без її участі, просить визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] , оскільки спір між сторонами відсутній, так як відповідач не заперечує проти задоволення позову. Крім того, зазначає в заяві, що неповнолітня дитина позивача [PERSON] , [INFO] , досяг того віку, коли сам визначає місце свого проживання, компетенція органу опіки та піклування у вирішенні даного питання закінчується. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до\~ч.\~4\~ст.\~206\~ЦПК України\~у разі\~визнання відповідачем\~позову суд\~за наявності\~для того\~законних підстав\~ухвалює рішення\~про задоволення\~позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] народився [PERSON] , [INFO] [PERSON] , батьками яких є сторони по справі, що підтверджується копіями свідоцтв про народження. Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 22.11.2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Стаття 9 Конвенції про права дитини зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), які стосуються застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР. Так, за висновками Європейського суду з прав людини, між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (справа «Хант проти України», № 31111/04, пункт 54, рішення від 07 грудня 2006 року). Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо. Статтею 157 СК України передбачено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Зі змісту позовної заяви вбачається, що дитина [PERSON] на цей час проживає з батьком і відповідач [PERSON] не заперечувала щодо визначення місця проживання сина з батьком. Разом з тим, ще до звернення [PERSON] із указаним позовом старшій дитині сторін по справі виповнилось 14 років, а тому відповідно до ст. 160 СК України місце проживання такої дитини визначається нею самостійно, а не судом за наслідками розв`язання спору, що є підставою для відмови у позові в цій частині. Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Враховуючи визнання позову відповідачем, а також проживання малолітнього [PERSON] з матір`ю, позицію органу опіки та піклування, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для визначення місця проживання дитини з відповідачем, що за встановлених судом обставин найбільш відповідає інтересам дитини та має першочергове значення при вирішенні зазначеного спору. Виходячи з наведеного,

Outcome: partial