Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-19 00:00:00

26 вересня 2016 року [PERSON] звернувся до Старовірівської сільської ради Нововодолазького району Харківської області із позовом «Про встановлення факту родинних відносин та визначення додаткового строку для прийняття спадщини за законом», зареєстрованим за вхідним № 5273/16-вх, в якому просив встановити факт родинних відносин, а саме те, що він [PERSON], [INFO], є рідним сином [PERSON], померлої 05.11.2015 року, та визначити йому додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини за законом після її смерті тривалістю три місяці (а. с. 4 5). 07 листопада 2016 року в порядку, передбаченому частиною 2 статті 31 Цивільного процесуального кодексу України, тобто до початку розгляду судом справи по суті, [PERSON] уточнив свої позовні вимоги, звернувшись із відповідною заявою, зареєстрованою за вхідним № 6061/16-вх. На обґрунтування своїх остаточних позовних вимог зазначив, що [PERSON] є його матірю, яка померла 05 листопада 2015 року, залишивши спадщину у виді житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресом: Харківська область, Нововодолазький район, село Старовірівка, вулиця Полтавський шлях (до цього 50 років Жовтня), будинок № 111 (до цього № 103). Незважаючи на те, що він юридично має своє житло, а саме: будинок № 12 по вулиці Молодіжній в селі Старовірівка Нововодолазького району Харківської області, - фактично в ньому не мешкає, так як той непридатний для проживання. Весь цей час, а саме з 1996 року, в тому числі й на час смерті матері, вони фактично мешкали разом та вели спільне господарство у будинку, який належить їй на праві власності. Після смерті матері, він ніс витрати на її поховання, однак у визначений законом шестимісячний термін до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом не звернувся, оскільки вважав, що прийняв спадщину фактично, так як постійно проживав разом із нею по день її смерті. В подальшому, звернувшись до державного нотаріуса Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері, отримав відмову, в тому числі і у звязку з пропуском строку для подання зави про прийняття спадщини, хоча інших спадкоємців, які б юридично чи фактично прийняли спадщину, немає. Просив встановити факт його постійного проживання зі спадкодавцем - [PERSON], померлою 05.11.2015 року, на час відкриття спадщини (а. с. 23 25). Розпорядженням керівника апарату суду № 435 від 22.08.2017 року призначено повторний автоматизований розподіл справи й згідно відповідному протоколу від 23.08.2017 року справу з єдиним унікальним № 631/1744/16-ц (провадження № 2/631/196/17) передано до розгляду головуючому й прийнято нею того ж дня до провадження (а. с. 52, 53, 54). Позивач [PERSON] у судовому засіданні свої уточнені остаточні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд позов задовольнити повністю, встановивши факт його постійного проживання зі спадкодавцем - [PERSON], померлою 05.11.2015 року, на час відкриття спадщини. Представник позивача [PERSON], що діяла на підставі нотаріально посвідченої довіреності, у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] теж підтримала, просила їх задовольнити та надала пояснення, аналогічні змісту уточненої позовної заяви (а. с. 22, 23 25, 57). Представник відповідача - Старовірівської сільської ради Нововодолазького району Харківської області - у судове засідання не зявився, про місце та час розгляду справи був сповіщений своєчасно та належним чином, про причини своєї неявки не повідомив, однак надав судові листа, зареєстрованого за вхідним № 2384/17-вх від 25.09.2017 року, із проханням справу розглянути за їх відсутності, зазначивши, що вони не заперечують проти задоволення позову у повному обсязі (а. с. 56) Частиною 2 статті 158 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у представника відповідача свідчить відповідний лист [PERSON] голови [PERSON], зареєстрований за вхідним № 2384/17-вх від 25.09.2017 року, долучений до матеріалів справи (а. с. 55). За таких обставин, приймаючи до уваги те, що підстав для визнання необхідним давання представником відповідача особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу у його відсутність. Допитаний у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснив, що дійсно [PERSON] з 1996 року постійно проживав разом із своєю матірю [PERSON] за адресом: вулиця 50 років Жовтня, будинок № 111 /нині вулиця Полтавський шлях, будинок № 103/, вели сумісне господарство, мали спільний сімейний бюджет. 05.11.2015 року [PERSON] померла. На момент її смерті [PERSON] допомагав хворій матері, надавав необхідну матеріальну та фізичну допомогу. Допитана у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] надала суду аналогічні пояснення, додавши, що працює поштарем й дійсно підтвердила факт зруйнованості будинку № № 12 по вулиці Молодіжній в селі Старовірівка Нововодолазького району Харківської області, що належить [PERSON] Повно та всебічно зясувавши всі обставини справи, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог та представник відповідача при їх визнанні, перевіривши їх доказами, що досліджені у судовому засіданні й відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, а саме: заслухавши пояснення позивача, його представника за нотаріально посвідченою довіреністю, свідків [PERSON] та [PERSON], дослідивши матеріали справи, що містять письмові докази у справі, - суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, у ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю. Частина 1 статті 11 Цивільного процесуального кодексу України регламентує, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому частиною 1 статті 58 вказаного нормативно-правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У відповідності до припису частини 3 статті 10 та частини 1 статті 60 цивільного процесуального кодифікованого закону України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу. Одночасно із цим, згідно частини 3 статті 60 та частини 1 статті 61 Цивільного процесуального кодексу України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Зі Свідоцтва про народження (серії 1-ВЛ № 469674), повторно виданого 21.10.2016 року Нововодолазьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, [PERSON] народився 28.01.1966 року в селі Старовірівка Нововодолазького району Харківської області, про що 17.02.1966 року складено відповідний актовий запис № 20, та його батьками є [PERSON] та [PERSON] (а. с. 26, 68). Згідно Свідоцтва про смерть (серії І-ВЛ № 522103), виданого Старовірівською сільською радою Нововодолазького району Харківської області 05.11.2015 року, [PERSON] померла 05.11.2015 року у віці 76 років в селі Старовірівка Нововодолазького району Харківської області, про що в цей же день складено відповідний актовий запис № 88 (а. с. 6, 46). Отже, на підставі зазначених документів судом встановлено факт знаходження позивача [PERSON] та померлої [PERSON] у родинних відносинах, а саме те, що позивач у справі є рідним сином померлої 05.11.2015 року [PERSON] Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України № 435-ІV від 16.01.2003 року (із змінами та доповненнями) передбачено, що він застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Як розяснює абзац 2 та 3 пункту 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу України, якщо спадщина відкрилась не раніше 01.01.2004 року. Згідно з правилами частини 1 та 2 статті 1220 вказаного кодексу України спадщина відкривається внаслідок смерті, а часом її відкриття вважається день смерті особи, зазначений у свідоцтві про смерть, що виданий відповідним державним органом реєстрації актів цивільного стану. Виходячи з того, що [PERSON] померла 05.11.2015 року, то виниклі спадкові відносини регулюються нормами саме Цивільного кодексу України № 435-ІV від 16.01.2003 року (із змінами та доповненнями). На підставі приписів статей 1216 та 1217 Цивільного кодексу України, спадкуванням, яке може здійснюватися за заповітом або за законом, є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Законодавець у частині 1 статті 1222 та у статті 1223 зазначеного цивільного кодифікованого закону України визначає, що спадкоємцями можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини та таке право на спадкування мають особи, визначені у заповіті (частина 1 статі 1223 Цивільного кодексу України), а у разі його відсутності право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 1265 Цивільного кодексу України (частина 2 статі 1223 Цивільного кодексу України). Згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 49645069, виданої о 10 годині 43 хвилини 28.10.2017 року Нововодолазькою державною нотаріальною конторою у звязку із зверненням правоохоронних органів, відомостей про існування залишених [PERSON] заповітів або укладених нею спадкових договорів не має (а. с. 65 зворот). На підставі цих відомостей суд робить висновок про те, що спадкування після смерті 05.11.2015 року [PERSON] здійснюється за законом. Положення статті 1258 Цивільного кодексу України розяснюють, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово, при цьому кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття. Відповідно до статті 1261 цього ж кодексу у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив та батьки. Згідно Свідоцтва про смерть (серії І-ВЛ № 570195), повторно виданого 03.12.2016 року Нововодолазьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, [PERSON] помер 27.04.1995 року у віці 59 років в селі Старовірівка Нововодолазького району Харківської області, про що 28.04.1995 року Старовірівською сільською радою Нововодолазького району Харківської області складено відповідний актовий запис № 45 (а. с. 69). Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.12.1999 року, посвідченого державним нотаріусом Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 2071, спадкоємцем майна [PERSON], померлого 27.04.1995 року, є його дружина [PERSON] (а. с. 9). Таким чином, на підставі зазначених документів, суд переконується у тому, що на час відкриття спадщини після померлої 05.11.2015 року [PERSON] інших спадкоємців першої черги окрім позивача не має, а тому він є єдиним спадкоємцем за законом першої черги. На підставі приписів частини 1 статті 1268 Цивільного кодексу України спадкоємиць за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємиць, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього кодексу, а саме шість місяців з часу відкриття спадщини, не заявив про відмову від неї (частина 3 статті 1268 Цивільного кодексу України). Згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 49645080, виданої о 10 годині 43 хвилини 28.10.2017 року Нововодолазькою державною нотаріальною конторою у звязку із зверненням правоохоронних органів, відомостей про існування заведених спадкових справ та виданих на їх підставі свідоцтв про право на спадщину після смерті [PERSON] не має (а. с. 65). Крім цього, із копії заяви [PERSON] від 17.09.2016 року на імя державного нотаріуса Нововодолазького державного нотаріального округу Харківської області [PERSON], долученої до матеріалів справи, вбачається, що він просить прийняти від нього заяву про прийняття спадщини після смерті 05.11.2015 року його матері - [PERSON] як від спадкоємця за законом першої черги (а. с. 10). Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії, прийнятою 20.09.2016 року завідуючою Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області [PERSON], [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, яке належить [PERSON], померлій 05.11.2015 року, у звязку із пропуском ним встановленого законодавством шестимісячного строку на подання нотаріусу відповідної заяви про прийняття спадщини (а. с. 11). Отже, з наведеного суд робить висновок про те, що позивач протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу України, а саме шість місяців з часу відкриття спадщини, не заявив про відмову від неї. Пленум Верховного Суду України у пункті 23 своєї Постанови № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» визначив, що, якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, спадкоємиць має право звернутись в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Згідно Довідки, виданої Виконавчим комітетом Старовірівської сільської ради Нововодолазького району Харківської області за підписом [PERSON] голови [PERSON] та зареєстрованої за вихідним № 1729 від 05.11.2015 року, [PERSON], зареєстрований за адресом: Нововодолазький район, село Старовірівка, вулиця Молодіжна, будинок № 12, - на момент смерті своєї матері [PERSON], померлої 05.11.2015 року, фактично проживав разом із нею у будинок № 111 по вулиці 50 років Жовтня села Старовірівка Нововодолазького району Харківської області, - вів з нею спільне господарство та поніс витрати на її поховання (а. с. 7). Відповідно до Довідки, виданої Виконавчим комітетом Старовірівської сільської ради Нововодолазького району Харківської області за підписом [PERSON] голови [PERSON] та зареєстрованої за вихідним № 1727 від 16.09.2016 року, померла [PERSON], [INFO], постійно проживала та була одна зареєстрована за адресом: Нововодолазький район, село Старовірівка, вулиця Полтавський шлях (колишня 50 років Жовтня), будинок № 111, - з 1960 року та по день її смерті 05.11.2015 року (а. с. 8). Актом депутата Старовірівської сільської ради [PERSON], складеним 01.11.2016 року, підпис якої посвідчений гербовою печаткою, встановлено зясування нею факту проживання [PERSON] та його матері [PERSON], померлої 05.11.2015 року, однією сімєю з 1996 року за адресом: Харківська область, Нововодолазький район, село Старовірівка, вулиця 50 років Жовтня, будинок № 111 (зараз вулиця Полтавський шлях, будинок № 103), та ведення ними спільного господарства із спільним бюджетом (а. с. 27, 43). Крім цього, доказом постійного проживання спадкоємця [PERSON] із спадкодавцем [PERSON] є пояснення допитаних у судовому засіданні свідків [PERSON] та [PERSON], а тому суд вважає доведеним факт постійного проживання спадкоємця зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Приходячи до такого висновку, суд враховує, відомості, які містить паспорт громадянина України [PERSON], [INFO], (серії МК № 726810, виданого Нововодолазьким РВ УМВС України в Харківській області 30.01.1998 року), в графі «місце проживання»: з 20.11.1987 року село Старовірівка, - без зазначення ані вулиці, ані будинку (а. с. 12 13). Ухвалюючи це рішення, суд враховує, що позивач є єдиним спадкоємцем спадкодавця, й згідно положень частини 1 та 3 статті 1277 Цивільного кодексу України у разі відсутності спадкоємців, усунення їх від права спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови її прийняття суд визнає спадщину відумерлою за заявою відповідного органу місцевого самоврядування, тому суд приходить до обґрунтованого висновку про те, що до участі у справі залучений належний відповідач. Таким чином, з урахуванням викладеного, з огляду на наведені норми закону, проаналізувавши всі наявні і досліджені у судовому засіданні докази у їх сукупності, встановлені факти та відповідні ним правовідносини, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість вимог позивача та можливість задоволення його позову шляхом встановлення юридичного факту постійного проживання [PERSON], [INFO], разом із матірю спадкодавцем - [PERSON], яка померла 05 листопада 2015 року, на час відкриття спадщини, оскільки іншим шляхом, окрім судового, встановити цей факт не уявляється можливим. Позивач, звертаючись до суду із цим позовом, не вимагає компенсації (відшкодування) понесених ним і документально підтверджених судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: approved