Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-30 00:00:00

26.02.2020 року позивач звернулась до суду із зазначеним позовом яким, просить суд стягнути з відповідача на користь позивача за період з 01.07.2018 до 31.01.2020 3% річних в сумі 15 753 грн. 58 коп.; інфляційні витрати боргу в сумі 32129 грн. 35 коп., процент за користування позикою у розмірі 17 725 грн. 71 коп., а всього 65 608 грн. 64 коп, за укладеним 18.11.2006 року між нею та відповідачем договором позики. Ухвалою суду від 01.04.2020 року постановлено розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідач до суду відзиву не надав. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до рішення Святошинського районного суду м. Києва від 07.04.2010 року у цивільній справі № 2-508/2010 р., судом встановлено, що між сторонами було укладено договір позики на підставі якого позивач надав у борг відповідачу грошові кошти у розмірі 9400 доларів США 00 центів строком до 18.05.2009 (а.с.6). Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 07.04.2010 року задоволено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу у розмірі 66876 грн. (а.с. 6-7). Однак, через невиконання відповідачем вищевказаного рішення від 16.10.2013 стягнено з [PERSON] на користь [PERSON] 3% річних у розмірі 6022 грн 10 коп. (а.с. 8-9), яке рішенням Апеляційного суду м. Києва від 17.12.2013 скасовано в частині відмови у задоволенні позову про стягнення інфляційних витрат, ухвалено в цій частині нове рішення, яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] інфляційні витрати в сумі 152 грн 27 коп. (а.с. 10-12). В подальшому позивач звернулася до суду із позовом до відповідача про стягнення грошових коштів, який рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 21.05.2014 задоволено частково та стягнено з [PERSON] на користь [PERSON] 3% річних у розмірі 1417 грн 81 коп., інфляційні витрати у розмірі 43 грн 60 коп. та судові витрати по справі у розмірі 243 грн 60 коп. (унік. №759/2525/14-ц) (а.с. 15-17), і яке рішенням Апеляційного суду м. Києва від 16.07.2014 залишено без змін (а.с. 18-20). 03.10.2014 року рішенням Святошинського районного суду м. Києва (унік. №759/2675/14-ц) на користь з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто суму боргу за договором позики від 18.11.2006 за період з 18.05.2009 до 23.07.2014 року у розмірі 42449 грн 45 коп., 9 (а.с. 21-23), яке рішенням Апеляційного суду м. Києва від 11.11.2014 було змінено в частині стягнення процентів за користування позикою у розмірі облікової ставки НБУ за вказаний період у розмірі 29546 грн 24 коп. та судові витрати (а.с. 24-27). 25.02.2015 ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03.10.2014 в незмінній частині та рішення апеляційного суду м. Києва від 11.11.2014 залишено без змін (а.с. 28-30). Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03.03.2015 (унік. №759/20815/14-ц) (а.с. 34-35), яке Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 28.04.2015 скасовано та стягнено з [PERSON] на користь [PERSON] 5562 грн 63 коп. процентів за користування позикою (а.с. 34-38). Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 28.05.2015 року стягнено на користь [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу разом із судовими витратами у розмірі 28261 грн 97 коп. (унік. №759/2248/15-ц) (а.с. 31-33); рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 16.09.2015 р. стягнено з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу у розмірі 59437 грн 00 коп. (унік. №759/9702/15-ц) (а.с. 39-42); рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 26.01.2016 [PERSON] на користь [PERSON] стягнено суму боргу у розмірі 4720 грн 25 коп. (унік. №759/15987/15-ц) (а.с. 43-45); рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 30.06.2016 з [PERSON] на користь [PERSON] стягнено суму боргу у розмірі 12499 грн 06 коп. (унік. №759/4356/16-ц) (а.с. 46-48); рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 21.12.2016 з [PERSON] на користь [PERSON] стягнено суму боргу у розмірі 16395 грн 02 коп. (унік. №759/9968/16-ц) (а.с. 49-51). Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 06.06.2016 стягнено на користь [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу у розмірі 25 352 грн. 55 коп. та судові витрати у розмірі 640 грн (унік. №759/631/17) (а.с. 52-55). Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 12.03.2019 стягнено на користь [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу у розмірі 74 55грн. 08 коп. та судові витрати у розмірі 740 грн. 55 коп. (унік. №759/15355/18) (а.с. 57-60). За змістом відповіді ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві від 29.06.2016 № 27917, що була надана представнику стягувача за виконавчим листом № 2-508 від 14.07.2010 року слідує, що станом на 29.06.2016 рішення за зведеним виконавчим провадженням залишається не виконаним, залишок боргу за виконавчим листом становить 207962 грн 09 коп. (а.с. 61-65). За змістом відповіді ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві від 22.02.2018 № 11350/15 8-27, що була надана представнику стягувача за виконавчим листом № 2-508 від 14.07.2010 року слідує, що станом на 22.02.2018 року рішення за зведеним виконавчим провадженням залишається не виконаним, залишок боргу за виконавчим листом становить 233 805 грн 84 коп. (а.с. 66-74). За змістом відповіді ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві від 06.05.2019 № 31407, що була надана представнику стягувача за виконавчим листом № 2-508 від 14.07.2010 року слудіє, що станом на 06.05.2019 рішення за зведеним виконавчим провадженням залишається не виконаним, залишок боргу за виконавчим листом становить 253 618 грн 66 коп. (а.с. 75-83). Розрахунок заборгованості який складений позивачем за період з 31.01.2017 року до 31.01.2020 року з якого 3% річних - 15753,58 грн. 58 коп.; інфляційні витрати - 32129 грн. 35 коп.; процент за користування позикою - 17725 грн. 71 коп, а загалом 65 608 грн. 64 коп. (а.с. 84-88) суд вважає відповідним боргу. Постановою Пленуму Верховного Суду України № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. Як зазначила позивач протягом вказаного періоду відповідач не виконує належним чином умови договору, у строк зазначених у договорі грошові кошти не повернув, а тому порушив умови договору. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором. Згідно ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Пунктом 17 Постави пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30.03.2012 постановлено, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. У постанові Верховного Суду України від 04.07.2011 по справі N3-65гс11 висловлена наступна правова позиція: «оскільки чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків, тому висновок суду касаційної інстанції про відсутність правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень статті 625 ЦК України є необґрунтованим». Згідно правової позиції, висловленої в постанові Верховного Суду України від 30.10.2013 у справі N6-59цс13, інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, і трьох процентів річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання. В силу ст. 417 ЦПК України, зазначене рішення є обов`язковим для всіх судів України, які зобов`язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням ВС України. Зобов`язання, що виникли у відповідача на підставі зазначених вище судових рішень є грошовими та виражені в національній валюті. З матеріалів справи вбачається та визнається сторонами, що відповідач не виконує зазначені зобов`язання належним чином, внаслідок чого заборгованість істотно не зменшується, а грошові кошти знецінюються внаслідок інфляційних процесів. На підставі наведеного, відповідно до ст. 625 ЦК України та правових позицій Верховного Суду України по справах N6-59цс13, N3-65гс11, позивач обґрунтовано вимагає стягнення інфляційного нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання і трьох процентів річних, а також процент за користування позикою, оскільки це є відшкодуванням матеріальних витрат позивача від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та компенсація (плата) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами. Обставини наведені в позовній заяві та додані до неї докази не спростовані відповідачем, який не скористався своїм процесуальним правом подати відзив (заперечення) на позовну заяву та докази на спростування заявлених позовних вимог. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позов про стягнення боргу за договором позики підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони всі судові витрати. По даній справі позивачем було сплачено судовий збір 840 грн 80 коп. тому дані кошти підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі вище викладеного,

Outcome: approved