Jurisdiction: commercial
Date: 2016-11-06 00:00:00

26.02.2009 р. між ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (продавець за договором) з однієї сторони, правонаступником якого є відповідач, ТОВ «КУА «Екосорб [PERSON]» (покупець-1) та відповідачем - УК «Екосорб» (покупець-2) з другої сторони, був укладений договір №Д/27.2/090226-11 купівлі-продажу цінних паперів, відповідно до якого продавець зобов'язався передати у власність покупців, а покупці зобовязались прийняти та оплатити на умовах договору цінні папери - безпроцентні (цільові) іменні облігації серії «Е» у бездокументарній формі, емітентом яких є Український консорціум «Екосорб», номінальною вартістю одного цінного паперу 4 250 грн., а покупці зобов'язались придбати та оплатити облігації в порядку та на умовах, визначених договором. На забезпечення вказаного зобовязання 26.02.2009 р. між ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ТОВ «ВКФ «Екомонтажсервіс» укладено договір застави майнових прав №09-280/3-1. Предметом застави по договору № 09-280/3-1 були майнові права на грошові кошти по договору банківського депозиту №20-0349/2-2 від 25.02.2009 р. та договорів про внесення змін та доповнень, що укладені та будуть укладені в подальшому до нього, за умовами якого вкладник (заставодавець) передає, а Банк (заставодержатель) приймає від такого вкладника на депозитний рахунок грошові кошти у розмірі суму 24 696 000,00 грн. Строком повернення депозиту на рахунок ТОВ «ВКФ «Екомонтажсервіс» була визначена дата 01 березня 2010 року. Відповідачем у даній справі належні третій особі кошти у розмірі 24 696 000,00 грн. були зараховані в рахунок погашення порядку поставки цінних паперів на підставі договору купівлі-продажу цінних паперів №Д/27.2/090226-11 від 26.02.2009 р. Рішенням господарського суду міста Києва від 27.05.2013 р., залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 11.09.2013 р., у справі №910/1469/13 вимоги третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору задоволено частково. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВКФ «Екомонтажсервіс» 24 696 000,00 грн. основного боргу та 57 732,91 грн. судового збору. 24.10.2013 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «Екомонтажсервіс» (цедент) та Приватним підприємством «Дніпровський краєвид 07» (цесіонарій) укладено Договір про відступлення права вимоги (надалі Договір відступлення), відповідно до п. 1.1 якого цедент відступає всі свої права вимоги до ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (боржник) на суму інфляційних збитків, 3% річних від простроченої суми, неустойки (пені штрафу), нарахованих у відповідності до положень Цивільного кодексу України, процентів та усіх інших можливих нарахувань, передбачених законодавством України, на 24 696 000,00 грн., які були розміщені на депозитному рахунку Цедента за Договором банківського депозиту №20-0349/2-2 від 25.02.2009 року, укладеним між Цедентом і Боржником, перераховані на поточний рахунок Цедента №26006301301243 у філії Старокиївське відділення Промінвестбанку в м. Києві» (код банку 322227) та необґрунтовано (безпідставно) списані Боржником з рахунку Цедента по Договору застави майнових прав №09-280/3-1 від 26.02.2009 року на грошові кошти за Договором банківського депозиту, укладеного між Цедентом та Боржником для забезпечення виконання зобовязань Українського консорціуму «ЕКОСОРБ» (03170, м. Київ, бульв. Ромена Ролана, буд. 7, ідентифікаційний код юридичної особи 02023732) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Екосорб [PERSON]» (01013, м. Київ, вул. Промислова, буд. 1, ідентифікаційний код юридичної особи 33777518), що діяло в інтересах і за рахунок активів Пайового венчурного інвестиційного фонду «Альфа-К» недиверсифікованого виду закритого типу, перед Боржником за Договором купівлі-продажу цінних паперів №Д/27.2/090226-11 від 26.09.2009 року, укладеного між Боржником, з однієї сторони, Українським консорціумом «ЕКОСОРБ», з другої сторони, і Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Екосорб [PERSON]», що діяло в інтересах і за рахунок активів Пайового венчурного інвестиційного фонду «Альфа-К» недиверсифікованого виду закритого типу, з третьої сторони, та про стягнення яких на користь Цедента прийнято рішення Господарського суду міста Києва від 27.05.2013 року у справі №910/1469/13, залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 11.09.2013 року у справі №910/1469/13, надалі іменується «Основний Борг», збитків та шкоди, завданих порушенням прав Цедента (в тому числі, несвоєчасним поверненням [PERSON]), процентів за Договором банківського депозиту №20-0349/2-2 від 25.02.2009 року, надалі усе разом (зокрема, інфляційні збитки, 3% річних, неустойка (пеня, штраф), проценти, збитки, шкода, інші нарахування) іменуються «Сума Боргу», судових витрат, понесених у звязку із стягненням [PERSON], а Цесіонарій приймає таке відступлення, надалі іменується «Відступлення». Пунктом 2.1 Договору відступлення визначено, що за Відступлення за цим Договором цесіонарій сплачує цеденту винагороду, сума якої погоджується сторонами в Додатковій угоді до цього Договору. Відповідно до п. 3.1 Договору відступлення цемент передав цесіонарію усі документи / їх копії, що підтверджують відступлене право вимоги до боржника, зокрема (не обмежуючись цим): Договір купівлі-продажу цінних паперів №Д/27.2/090226-11 від 26.09.2009 р.; Договір застави майнових прав №09-280/3-1 від 26.02.2009 р.; Договір банківського депозиту №20-0349/2-2 від 25.02.2009 р. протягом 3 днів з моменту набрання чинності цим Договором. Договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання сторонами своїх зобовязань (п. 5.6 Договору відступлення). 02.07.2016 р. ПАТ «Промінвестбанк» перерахувало на користь ТОВ «ВКФ «Екомонтажсервіс» грошові кошти у розмірі 27 229 106,20 грн. на виконання свого зобовязання з погашення заборгованості. 02.07.2016 р. позивачем за первісним позовом та третьою особою укладено Додаткову угоду №1 до Договору відступлення права вимоги від 24.10.2013 р., відповідно до п. 1.1 якої цедент відступає свої права вимоги до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (01001, м. Київ, пров. Шевченка, буд. 12, ідентифікаційний код юридичної особи 00039002), надалі іменується «Боржник», на суму інфляційний збитків, 3% (трьох відсотків) річних від простроченої суми, неустойки (пені, штрафу), нарахованих у відповідності до Цивільного кодексу України, процентів та усіх інших можливих нарахувань, передбачених законодавством України, за період з 12.09.2013 по 01.07.2016 на 24 696 000 (двадцять чотири мільйони шістсот девяносто шість тисяч) гривень 00 копійок, які були розміщені на депозитному рахунку Цедента за Договором банківського депозиту №20-0349/2-2 від 25.02.2009 року, укладеним між Цедентом і Боржником, перераховані на поточний рахунок Цедента №26006301301243 у філії Старокиївське відділення Промінвестбанку в м. Києві» (код банку 322227) та необґрунтовано (безпідставно) списані Боржником з рахунку Цедента по Договору застави майнових прав №09-280/3-1 від 26.02.2009 року на грошові кошти за Договором банківського депозиту, укладеного між Цедентом та Боржником для забезпечення виконання зобовязань Українського консорціуму «ЕКОСОРБ» (03170, м. Київ, бульв. Ромена Ролана, буд. 7, ідентифікаційний код юридичної особи 02023732) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Екосорб [PERSON]» (01013, м. Київ, вул. Промислова, буд. 1, ідентифікаційний код юридичної особи 33777518), що діяло в інтересах і за рахунок активів Пайового венчурного інвестиційного фонду «Альфа-К» недиверсифікованого виду закритого типу, перед Боржником за Договором купівлі-продажу цінних паперів №Д/27.2/090226-11 від 26.09.2009 року, укладеного між Боржником, з однієї сторони, Українським консорціумом «ЕКОСОРБ», з другої сторони, і Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Екосорб [PERSON]», що діяло в інтересах і за рахунок активів Пайового венчурного інвестиційного фонду «Альфа-К» недиверсифікованого виду закритого типу, з третьої сторони, та про стягнення яких на користь Цедента прийнято рішення Господарського суду міста Києва від 27.05.2013 року у справі №910/1469/13, залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 11.09.2013 року у справі №910/1469/13, надалі іменується «Основний Борг», збитків та шкоди, завданих порушенням прав Цедента (в тому числі, несвоєчасним поверненням [PERSON]), процентів за Договором банківського депозиту №20-0349/2-2 від 25.02.2009 року, надалі усе разом (зокрема, інфляційні збитки, 3% річних, неустойка (пеня, штраф), проценти, збитки, шкода, інші нарахування) іменуються «Сума Боргу», судових витрат, понесених у звязку із стягненням [PERSON], а Цесіонарій приймає таке відступлення, надалі іменується «Відступлення». Спір у справі виник у звязку із неналежним, на думку позивача за первісним позовом, виконанням відповідачем свого грошового зобовязання перед третьою особою, а тому ПП «Дніпровський краєвид 07», як набувачем права вимоги у цій частині, за несвоєчасне виконання зобовязань нараховано ПАТ «Промінвестбанк» 3% річних у розмірі 2 100 851,51 грн. та інфляційні витрати у розмірі 22 197 553,48 грн., а відповідачем (позивачем за зустрічним позовом) оспорюється правомірність укладення такого Договору відступлення. Вимоги третьої особи до ПАТ «Промінвестбанк» обґрунтовані тим, що Банк прострочив виконання свого грошового зобовязання, а тому просить на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України стягнути з Банку інфляційні витрати у розмірі 22 197 553,48 грн. та 3% річних у розмірі 2 037 927,45 грн., нараховані за період з жовтня 2013 року по липень 2016 року. Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобовязання виникають із підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обовязків є, зокрема, договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти. Отже, грошове зобовязання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного [PERSON] України №3-295гс16 від 01.06.2016 р. До того ж, у постанові №6-49цс12 від 06.06.2012 р. Верховний Суд України вказав, що грошовим слід вважати будь-яке зобовязання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обовязок боржника сплатити гроші на користь кредитора. ТОВ «ВКФ «Екомонажсервіс» звернулось до суду з позовом у справі №910/1469/13 про повернення ПАТ «Промінвестбанк» безпідставно набутого майна грошових коштів у розмірі 24 696 000,00 грн. Станом на дату винесення рішення у справі №910/1439/13 практика Верховного [PERSON] України свідчила про неправомірність нарахування інфляційних витрат та 3% річних за невиконання боржником обовязку із повернення кредитору безпідставно набутого майна, оскільки така вимога не є грошовою, тому судами першої та апеляційної інстанції було відмовлено у стягненні заявлених до сплати інфляційних витрат та 3% річних. Однак, станом на дату розгляду даної справи практикам Верховного [PERSON] України прийшла до протилежного висновку, згідно якого будь-яке зобовязання, яке зводиться до сплати грошей, є грошовим. Така правова позиція Верховного [PERSON] України викладена у постановах №6-2168цс15 від 30.03.2016 р., №6-2468цс15 від 30.03.2016 р., №6-113цс14 від 01.10.2014 р., а також міститься у постанові Вищого господарського суду України від 15.02.2012 р. у справі №23/375. Згідно частини 4 статті 82 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного [PERSON] України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу. Таким чином, у даній справі між сторонами наявні грошові правовідносини, а саме рішенням суду від 27.05.2013 р. у справі №910/1469/13 з ПАТ «Промінвестбанк» на користь ТОВ «ВКФ «Екомонтажсервіс» стягнуто безпідставно набуту грошову суму у розмірі 24 696 000,00 грн. і таке зобовязання зводиться до сплати грошей, отже, є грошовим зобовязанням, відтак обґрунтованим є висновок щодо наявності між сторонами грошових зобовязань, які відповідач належним чином не виконав, що дає підстави для стягнення на користь позивача інфляційних витрат за весь час прострочення та 3 % річних від простроченої суми, які входять до складу грошового зобовязання, оскільки боржник зобовязаний відшкодувати інфляційні витрати від знецінення неповернутих коштів за час виконання рішення суду про стягнення суми. Відповідно до пункту 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) та інфляційних втрат, не мають характеру штрафних санкцій, і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. Згідно п. 9 оглядового листа Вищого господарського суду України від 29.04.2013 р. №01-06/767/2013 «Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про відповідальність за порушення грошового зобов'язання» наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Вищого господарського суду України від 02.08.2016 р. у справі №910/788/16. Натомість твердження відповідача про неможливість нарахування інфляційних витрат та 3% річних на суму 24 696 000,00 грн. не відповідають положенням чинного законодавства та судовій практиці Верховного [PERSON] України, з огляду на наступне. Стаття 625 Цивільного кодексу України визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобовязання, її дія поширюється на всі види грошових зобовязань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобовязань. Положення норми ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду (висновок Верховного [PERSON] України, викладений у постанові №6-2168цс15 від 30.03.2016 р.). За змістом норми ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного [PERSON] України №6-113цс14 від 01.10.2014 р. та №3-295гс16 від 01.06.2016 р. Більше того, у постанові Верховного [PERSON] України №3-295гс16 від 01.06.2016 р. чітко зазначено, що стаття 625 ЦК розміщена в розділі «Загальні положення про зобовязання» книги 5 ЦК, а тому визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобовязання і поширює свою дію на всі види грошових зобовязань. Тобто, у відповідача існувало грошове зобовязання перед третьою особою, підтверджене рішенням господарського суду міста Києва від 27.05.2013 р., залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 11.09.2013 р., у справі №910/1469/13, яке було виконане відповідачем лише 02.07.2016 р., відтак наявні підстави для застосування до нього міри відповідальності за прострочення грошового зобовязання, передбаченої ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України. Отже, твердження відповідача про неможливість нарахування інфляційних витрат та 3% річних на суму 24 696 000,00 грн. не відповідають положенням чинного законодавства та судовій практиці Верховного [PERSON] України. Крім того, у своєму відзиві на позов відповідач вказує, що ТОВ «ВКФ «Екомонтажсервіс» не предявляло до виконання наказ суду з 2013 року до 2016 року, а тому оскільки кредитор не вжив заходів до стягнення суми в примусовому порядку, проценти за вказаний період не можуть нараховуватись та стягуватись. Проте, ПАТ «Промінвестбанк» в силу положень Цивільного кодексу України, а також закріпленого у Конституції України принципу обовязковості судового рішення, не повинен був очікувати настання стадії примусового виконання рішення та прострочувати надалі виконання зобов'язань зі сплати грошових коштів у сумі 24 696 000,00 грн., а мав самостійно перерахувати їх кредитору. Адже, саме бездіяльність відповідача щодо неповернення спірної суми коштів призвела до порушення ним прав ТОВ «ВКФ «Екомонтажсервіс» та є підставою для подальшого правомірного стягнення з нього інфляційних втрат і 3% річних за період прострочення згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України. Щодо права відповідача добровільно виконати остаточне судове рішення та правомірності нарахування інфляційних втрат і 3% річних навіть у випадку несвоєчасності вчинення дій, спрямованих на стягнення відповідної суми коштів у рамках виконавчого провадження, зазначав Вищий господарський суд України у своїй постанові від 02.08.2016 р. у справі №910/2340/16. Стосовно тверджень відповідача про неправомірність відступлення права вимоги за Договором відступлення та необхідність заміни стягувача у виконавчому провадженні, суд зазначає, що у пункті 1.1 Договору відступлення детально описано предмет позову, який цілком точно ідентифікує, за яким саме зобовязанням ПАТ «Промінвестбанк» позивачу за первісним позовом було передано право вимоги на стягнення інфляційних витрат та 3% річних, які нараховуються останнім за період, протягом якого ПАТ «Промінвестбанк» ухилялось від сплати основної суми заборгованості, незважаючи на підтвердження такого свого обовязку судовим рішенням. І відповідно до цього Договору відступлення з врахуванням Додаткової угоди №1 від 02.07.2016 р. третьою особою не передавалась будь-яка сума заборгованості, присуджена до стягнення. Крім того, твердження ПАТ «Промінвестбанк» про заміну стягувача на стадії виконавчого провадження шляхом укладення договору про відступлення права вимоги від 24.10.2013 р. спростовуються наступним. По-перше, з Договору відступлення вбачається, що право вимагати від ПАТ «Промінвестбанк» виконання рішення Господарського суду міста Києва від 27.05.2013 р. у справі №910/1469/13 залишилось за ТОВ «ВКФ «Екомонтажсервіс». По-друге, заявлені до стягнення ПП «Дніпровський краєвид 07» інфляційні витрати та 3% річних, нараховані у період з жовтня 2013 року по липень 2016 року, тобто за період після винесення судового рішення, та які відповідно не могли входити до предмету розгляду у справі №910/1469/13. Тобто, жодних вимог в частині стягнення із ПАТ «Промінвестбанк» інфляційних витрат та 3% річних за період після винесення рішення Господарського суду міста Києва від 27.05.2013 р. у справі №910/1469/13 та в будь-якій іншій справі не розглядалось. По-третє, на підтвердження своєї правової позиції позивач за зустрічним позовом посилається на постанову Верховного [PERSON] України №3-56гс14 від 19.08.2014 р. та постанову Вищого господарського суду України від 25.09.2014 р. у справі №923/945/13. Проте, як постанова Верховного [PERSON] України від 19.08.2014 р., так і постанова Вищого господарського суду України від 25.09.2014 р. у справі №923/945/13 мотивовані тим, що умовами спірного договору цесіонарію надано право вимагати від боржника належного виконання рішення суду. А тому оскільки виконання рішення суду є невідємною стадією процесу правосуддя, то і заміна сторони на цій стадії може відбуватися не інакше, як на підставах та у порядку, визначеному ГПК України та [PERSON] України «Про виконавче провадження», який регулює умови і порядок виконання рішень судів, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку. Однак, у даній справі предметом договору є не право вимоги виконання рішення Господарського суду міста Києва від 27.05.2013 р. у справі №910/1469/13 в частині стягнення з Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВКФ «ЕКОМОНТАЖСЕРВІС» 24 696 000,00 грн. основного боргу та 57 732,91 грн. судового збору, а право вимоги сплати інфляційних збитків, 3% річних від простроченої суми та неустойки (пені, штрафу), нарахованих у відповідності до Цивільного кодексу України на кошти у розмірі 24 696 000,00 грн. за період, який слідував після винесення вказаного рішення суду. По-четверте, згідно з ч. 1 ст. 229 Господарського кодексу України учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов'язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов'язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов'язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами. Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник, який построчив виконання грошового зобов'язання, зобов'язаний на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми; боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Наведені норми надають право кредитору вимагати від боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, повернення не тільки основного боргу, а й сплати встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, три відсотки річних від простроченої суми, які є фактично платою за користування боржником грошовими коштами кредитора за весь період прострочки виконання грошового зобов'язання, а також пені. Зазначені норми не обмежують права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується і після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Тобто, обов'язок оплатити основний борг, а також обов'язок оплатити нараховані на основний борг пеню, три відсотки річних та інфляційні втрати, є подільними один від одного зобов'язаннями, хоча і є взаємопов'язаними між собою; крім того, норми цивільного законодавства не ставлять в залежність одночасність вимог кредитора на стягнення з боржника основної заборгованості від одночасності права вимоги на стягнення трьох відсотків річних, інфляційних та пені у зв'язку з простроченням основного грошового зобов'язання. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Вищого господарського суду України від 09.07.2013 р. у справі №7/113-12. Проте, суд погоджується з твердження відповідача про неправомірність укладення договору відступлення права вимоги на стадії виконавчого провадження, однак звертає увагу, що заміна стягувача на стадії виконавчого провадження має місце під час укладення договору факторингу від 26.10.2015 р., згідно якого третьою особою було передано ТОВ Фінансова компанія «Тренд [PERSON]» право стягнення коштів за рішенням суду у справі №910/1469/13 суперечить приписам законодавства. Крім того, даний договір є неправомірним, оскільки третьою особою ще у жовтні 2013 року було відступлено на користь позивача за первісним позовом вимогу про стягнення 3% річних та інфляційних витрат, відтак дана вимога не могла бути відчужена на користь ТОВ Фінансова компанія «Тренд [PERSON]» у 2015 році, так як у ТОВ «ВКФ «Екомонтажсервіс» було відсутнє вказане право. Як відсутнє воно у третьої особи і на момент звернення з позовом у даній справі. З огляду на наведене позовні вимоги третьої особи не підлягають задоволенню. Також суд зазначає, що неповідомлення ПАТ «Промінвестбанк» про перехід до нового кредитора прав у зобовязанні, немає наслідком втрату новим кредитором такого права та припинення обовязку боржника, оскільки у відповідності до приписів ст. 517 Цивільного кодексу України на нового кредитора лише покладається ризик виконання боржником зобов'язання не новому, а колишньому кредитору. Таким чином, проаналізувавши наведені ПАТ «Промінвестбанк» підстави для визнання недійсним Договору відступлення, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача за зустрічним позовом є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Отже, матеріалами справи підтверджується та не заперечується сторонами, що ПАТ «Промінвестбанк» не сплачував заборгованість, присуджену до стягнення на користь старого кредитора - ТОВ «ВКФ «Екомонтажсервіс» до 02.07.2016 р., внаслідок чого в останнього виникло право на нарахування інфляційних витрат та 3% річних, яке було передане новому кредиторові за Договором відступлення. Згідно вимог статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). З огляду на викладене, вимоги позивача про стягнення інфляційних витрат та 3% річних, нарахованих за неналежне виконання відповідачем свого грошового зобовязання є правомірними та обґрунтованими. Здійснивши перерахунок заявлених до стягнення інфляційних витрат з урахуванням заявленого позивачем періоду, за який вони нараховуються, суд вважає правомірним стягнення з відповідача за первісним позовом на користь позивача інфляційних витрат у розмірі 22 197 553,48 грн. та 3% річних у розмірі 2 039 957,26 грн. Щодо заяви відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності, то суд зазначає, що по-перше, статтею 598 названого Цивільного кодексу України унормовано, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зокрема, за приписами статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до приписів статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому, наведена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання. Оскільки навіть після винесення судового рішення про стягнення суми основного боргу інфляційні процеси тривають, грошове зобов'язання залишається повністю або частково невиконаним і негативний вплив такої ситуації на кредитора потребує відповідної компенсації згідно з вимогами частини другої статті 625 Цивільного кодексу України. Наведене узгоджується з постановою пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. №14 та відповідає правовій позиції Верхового [PERSON] України, викладеній у постанові від 14.11.2011 р. у справі №12/207, та Вищого господарського суду України, яка міститься у постановах від 15.10.2015 р. у справі №910/2235/15-г, від 15.02.2012 р. у справі №23/375, від 01.10.2009 р. у справі №37/105. По-друге, у постанові Верховного [PERSON] України від 12.09.2011 р. у справі №6/433-42/183 висловлена позиція, відповідно до якої положення ч. 2 ст. 625 ЦК України не обмежують права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу; чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків. Натомість, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Вказане свідчить про те, що ТОВ «ВКФ «Екомонтажсервіс» реалізувало своє право на звернення до суду за захистом свого порушеного права і вказане право захищено судом, тому посилання ПАТ «Промінвестбанк» у відзиві на пропуск позивачем строку позовної давності для подання позову про стягнення додаткових вимог від основного боргу є таким, що не відповідає нормам діючого законодавства, оскільки не можна вважати строк, який спливає після пред'явлення позову про стягнення основного боргу та ухвалення рішення, позовним. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Вищого господарського суду України від 26.04.2008 р. у справі №8/196-07-6662, в якій суд касаційної інстанції вказав на помилкові висновки судів обох інстанцій про пропуск позивачем строку позовної давності для пред'явлення додаткової вимоги, оскільки сплинув строк позовної давності для стягнення основного боргу та відмовили в розгляді позовної вимоги про стягнення інфляційних нарахувань за тотожних обставин справи. Таким чином, позивачем не пропущено строку позовної давності на звернення із даним позовом до суду. За таких обставин, позов ПП «Дніпровський краєвид 07» необхідно задовольнити частково та стягнути з ПАТ «Промінвестбанк» 3% річних у розмірі 2 039 957,26 грн. та інфляційні витрати у розмірі 22 197 553,48 грн. В задоволенні зустрічного позову та позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ВКФ «Екомонтажсервіс» необхідно відмовити з викладених підстав. Судові витрати у відповідності до приписів ст. 49 Господарського процесуального кодексу України розподіляються наступним чином: - за подання первісного позову судовий збір покладається на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог; - судовий збір за подання зустрічного позову покладається на Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк»; - судовий збір за подання позову третьої особи підлягає стягненню з Товариства з обмеженою відповідальністю «ВКФ «Екомонтажсервіс» в дохід державного бюджету України у звязку з невиконанням ним вимог ухвали господарського суду міста Києва від 10.10.2016 р. щодо відстрочки сплати такого судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: partial