Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-10 00:00:00

26 вересня 2018 року Військовий інституту танкових військ Національного технічного університету «Харківський політехнічний інститут» (далі - позивач) звернувшись до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), просить стягнути з відповідача на користь позивача 363566 грн. 65 коп. на відшкодування витрат, пов'язаних з утриманням відповідача у навчальному закладі. В обґрунтування заявлених вимог представник позивача [PERSON], посилається на те, що [PERSON] проходив навчання та військову службу на факультеті військової підготовки імені Верховної Ради України Національного технічного університету «Харківський політехнічний інститут» (переформований у Військовий інститут танкових військ НТК «ХПІ» - далі - Інститут) на посаді курсанта з 31 липня 2015 року по 31 серпня 2018 року. Відповідно до розділу II «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України», затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року № 1153/2008, контракт про проходження військової служби (навчання) був укладений із [PERSON] 12 серпня 2015 року строком на термін навчання (5 років), за яким відповідач зобов'язався продовжувати подальше проходження військової служби на посадах офіцерського складу протягом не менше п'яти років після закінчення навчання. 19 липня 2018 року контракт про проходження військової служби (навчання), укладений між Міністерством оборони України в особі начальника Інституту та відповідачем був достроково розірваний через відмову від подальшого проходження військової служби на посадах офіцерського складу. Фактичні витрати, пов'язані з утриманням відповідача в інституті відповідно до проведеного розрахунку, згідно з нормами утримання курсантів склали 363566,65 грн. Незважаючи на ознайомлення з розрахунками коштів на відшкодування витрат пов'язаних з утриманням та згодою з розрахунками та нарахованими сумами, відповідач не здійснив добровільного відшкодування витрат, що змусило позивача звернутися до суду з даним позовом. Представник позивача Військового інституту танкових військ Національного технічного університету «Харківський політехнічний інститут» в судове засідання не з'явився, надіславши до суду заяви, у яких просив справу розглядати без його участі, не заперечував проти заочного розгляду справи (а.с. 41, 47). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується матеріалами справи (а.с.33, 38, 43, 44). Про причини неявки не повідомив. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних і справ про адміністративні правопорушення» строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19.06.2001 у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.).У рішенні Європейського Суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Верховний Суд України у постанові від 01 лютого 2017 року у справі № 6-1957цс16, яка є обов'язковою для усіх суб'єктів правозастосування та судів, вказав на те, що розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Ураховуючи, що відповідач належним чином повідомлявся про призначені у справі судові засідання, судом визнано за можливе розглянути справу за його відсутності і ухвалити заочне рішення суду за правилами ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України. Згідно із приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та оцінивши надані докази у їх сукупності з увагою на їх належність, допустимість та достатність, проаналізувавши доводи, які викладені в позовній заяві і оглянувши їх з матеріалами справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із положень ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Судом встановлено, що 12 серпня 2015 року між Міністерством оборони України в особі начальника Факультету військової підготовки Національного технічного університету «Харківський політехнічний інститут» полковника [PERSON] та [PERSON] укладено контракт про проходження останнім військової служби (навчання) у Збройних Силах України курсантами (слухачами) вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу, відповідно до умов якого останній взяв на себе зобов'язання проходити військову службу (навчання) у Гвардійському ордена Червоної Зірки факультеті військової підготовки імені Верховної Ради України Національного технічного університету «ХПІ» протягом строку контракту відповідно до вимог, визначених законодавством, що регулюють порядок проходження військової служби, та цим Контрактом (а.с. 4-5). Витягом із наказу начальника гвардійського ордена Червоної Зірки факультету військової підготовки імені Верховної Ради України Національного технічного університету «Харківський політехнічний інститут» полковника [PERSON] № 354 від 31 липня 2015 року, солдата [PERSON] зараховано за контрактом на навчання на перший курс гвардійського ордена Червоної Зірки факультету та з 12 серпня 2015 року зараховано в списки особового складу факультету та на всі види забезпечення, про що свідчить Витяг із наказу №167 від 12 серпня 2018 року (а.с. 7, 8). 06 червня 2018 року [PERSON] звернувся до начальника курсу з рапортом про відрахування з числа курсантів 231 навчальної групи навчального курсу факультету радіаційного, хімічного, біологічного захисту та екологічної безпеки, через відмову від подальшого проходження військової служби на посадах офіцерського складу після закінчення вищого навчального закладу (а.с. 13). Витягом із наказу т.в.о. начальника Військового інституту танкових військ Національного технічного університету «Харківський політехнічний інститут» полковника [PERSON] №205 від 31 серпня 2018 року, солдата [PERSON], курсанта 3-го курсу за спеціальністю «Забезпечення військ (сил)» відраховано з числа курсантів у зв'язку із розірванням контракту через відмову від подальшого проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу після закінчення вищого навчального закладу, достроково розірвано контракт про навчання та звільнено з військової служби у запас Збройних Сил України. (а.с. 9, 10). Згідно п. 1 Контракту про проходження військової служби (навчання) у Збройних Силах України курсантами (слухачами) вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу, в разі дострокового розірвання Контракту через небажання продовжувати навчання або недисциплінованість чи відмови від подальшого проходження військової служби на посадах офіцерського складу після закінчення цього закладу, відповідач зобов'язаний відшкодувати Міністерству Оборони України витрати, пов'язані з утриманням у закладі, в якому проходить військову службу (навчання). Пунктом 10 ст. 25 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» визначено, що курсанти в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання, або через недисциплінованість та в разі відмови від подальшого проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу після закінчення вищого навчального закладу відшкодовують Міністерству Оборони України та іншим центральним органам виконавчої влади, яким підпорядковані ці навчальні заклади, витрати, пов'язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, відповідно до порядку і умов, встановлених Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат, таке відшкодування здійснюється у судовому порядку. Порядок відшкодування курсантами та особами офіцерського складу витрат, пов'язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2006 року № 964. Зазначений Порядок визначає механізм відшкодування курсантами в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість та в разі відмови від подальшого проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу після закінчення вищого навчального закладу, а також особами офіцерського складу, які звільняються з військової служби протягом п'яти років після закінчення вищого військового навчального закладу або військового навчального підрозділу вищого навчального закладу відповідно до пунктів «е», «є», «ж», «и», «і» частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» витрат, пов'язаних з їх утриманням у вищому навчальному закладі. Так, відповідно до п. 3 зазначеного Порядку, відшкодування здійснюється у розмірі фактичних витрат, пов'язаних з: грошовим, продовольчим, речовим, медичним забезпеченням; перевезенням до місця проведення щорічної основної та канікулярної відпустки та у зворотному напрямку; оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв. На підтвердження вимог позивача суду надано: довідку про нараховане грошове забезпечення за період з 01.09.2017 року по 19.07.2018 року в розмірі 97728,07 грн., довідку - розрахунок витрат за харчування за період з 01.09.2017 року по 19.07.2018 року в розмірі 24226,68 грн., довідку - розрахунок витрат за проживання за період з 01.09.2017 року по 19.07.2018 року в розмірі 5416,94 грн., а всього на суму 127371,69 грн. (а.с. 11, 12). На час розгляду справи судом, відповідачем не надано даних, що свідчать про відшкодування зазначених витрат у добровільному порядку. Відповідно до п.7 «Порядку відшкодування курсантами витрат, пов'язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2006 року № 964, у разі відмови особи добровільно відшкодувати витрати, стягнення їх сум здійснюється у судовому порядку. Згідно зі ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобов'язання мають виконуватися належним чином і в термін передбачений договором, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається, боржник не звільняється від відповідальності за виконання грошового зобов'язання. Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Таким чином, виходячи з умов контракту та враховуючи наведені правові норми, відповідач [PERSON] повинен нести цивільно - правову відповідальність у вигляді відшкодування витрат, пов'язаних з його утриманням на факультеті. Враховуючи, що позивачем надано належні та достовірні докази щодо підтвердження понесених матеріальних витрат на навчання відповідача лише в сумі 127371,69 грн., суд вважає за необхідне позов задовольнити частково. Згідно платіжного доручення №1372 від 03.09.2018 року (а.с.1) вбачається, що позивач сплатив судовий збір у розмірі 5453,49 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судом встановлено, що позивач визначив ціну позову у розмірі 363 566 грн. 65 коп. і тому було сплачено судовий збір у розмірі 5453,49 грн., однак враховуючи, що суд позовні вимоги задовольнив частково, а саме: у розмірі 127371,69 грн., тому слід стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 1916 грн. 90 коп. Розрахунок: (127371,69 грн. х 100%) : 363566,65 грн. = 35,15%. (5453,49 грн. х 35,15%) :100% =1916,90 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial