Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-20 00:00:00

24 лютого 2016 року позивач звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовом про позбавлення права користування жилим приміщенням. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що йому на праві власності належить квартира [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] є батьком позивача, який зареєстрований в даній квартирі та проживав до червня 2004 року. На початку червня 2004 року відповідач виїхав з квартири. За весь цей період відповідач дзвонив позивачу декілька разів. Повідомив, що одружився і не має наміру повертатися. На момент подання позовної заяви відповідачі не проживають у вказаній належній позивачу на праві власності квартирі більше одного року. На підставі викладеного позивач вважав, що відповідач повинен бути визнаний таким, що втратив право користування квартирою, оскільки не проживає фактично в ній більше одного року, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], та повинен бути знятий з реєстрації місця проживання за вказаною адресою.(а.с.2-3). Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився про дату, час та місце розгляду справи судом належним чином повідомлений, його представник [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав викладених у позові та просив суд задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання на слухання по справі не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. 14.04.2016 року відповідача викликано через оголошення в газеті «Вісті Придніпровя» № 26(1725) в судове засідання до Самарського районного суду м. Дніпропетровська для розгляду даної цивільної справи (а.с. 29). Таким чином, враховуючи вищезазначені обставини, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача згідно положень ст.ст. 169, 224 ЦПК України за правилами глави 8 розділу ІІ ЦПК України та винести по справі заочне рішення. Вислухавши доводи та пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, що в матеріалах справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], належить [PERSON], що підтверджується договором дарування квартири від 21.09.2015р., посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 1079 (а.с.5-6). З витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21.09.2015р., номер витягу 44188454 власником квартири № 75 за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Агнії Барто буд. 13 є [PERSON] на підставі договору дарування від 21.09.2015р., серія та номер: 1079. (а.с.7). Реєстрація відповідача [PERSON] в квартирі [ADDRESS] підтверджується довідкою голови правління ОК «ЖБК №360» від 19.02.2016р. № 27 (а.с.13), а також відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України в Дніпропетровській області від 09.03.2016 року (а.с.16). З акту про не проживання від 19.02.2016р., складеного головою правління ОК «ЖБК №360», вбачається, що Відповідач [PERSON] не проживає в [INFO] з червня 2004 року. (а.с.14). Аналізуючи спірні правовідносини, співставляючи їх із здобутими в судовому засіданні доказами суд доходить наступного. У відповідності до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, тощо. Так, згідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. В силу ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження цим майном. Тобто в розумінні ст.ст. 316, 321, 391 ЦК України, позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], наділений правом володіння, користування та розпорядження ним. У відповідності до ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири, відповідач [PERSON] в квартирі [ADDRESS] не мешкає понад один рік, що перевищує строки встановлені ст. 405 ЦК України, жодних домовленостей про їх тимчасову відсутність не встановлено, а отже вони не проживають в квартирі без поважних причин. Приймаючи до уваги викладене, беручи до уваги ту обставину, що реєстрація відповідача в спірній квартирі носить формальний характер, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в заявлений ним спосіб. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Outcome: approved