Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-09 00:00:00

26 вересня 2013 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розподіл спільно нажитого майна подружжя. В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що вона з відповідачем перебуває в шлюбі з 21 червня 1997 року. Від даного шлюбу вони мають двох дітей: дочку - [PERSON], [INFO] та сина - [PERSON], [INFO]. З вересня 2012 року вона та відповідач однією родиною не мешкають, спільного господарства не ведуть. Діти знаходяться на її утриманні. За час шлюбу, за спільні кошти, ними була придбана двох кімнатна квартира [ADDRESS] на суму 15450,00 грн. Таким чином, згідно діючого законодавства, спірне майно належать ним на праві спільної сумісної власності, як придбане в період шлюбу, тому вона має право на 1/2 частину вказаного майна. Домовленості про добровільний розподіл спільно нажитого майна подружжя вони з відповідачем не досягли, тому вона вимушена звернутися до суду. На підставі викладеного, посилаючись на норми законодавства, просить суд визнати квартиру [ADDRESS] - об'єктом спільної сумісної власності подружжя, визнати за нею та відповідачем право власності по 1/2 частини вказаної квартири, за кожним, а також стягнути з відповідача судові витрати. В ході слухання справи позивач [PERSON] уточнила свої позовні вимоги та в остаточній редакції просила суд визнати договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS], загальною площею 48,00 кв.м., житловою площею 26,9 кв.м., укладений на універсальній товарній біржі 25.01.2002 р. за №647 дійсним, визнати зазначену квартиру об'єктом спільної сумісної власністю подружжя, а також визнати за нею та відповідачем право власності на спірну квартиру по 1/2 частини за кожним та стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати. Позивач [PERSON] до судового засідання не з'явилась, надала до суду заяву з проханням розглянути справу за її відсутності, за участю її представника [PERSON]. Позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Представник позивача [PERSON], яка діє на підставі угоди про надання правової допомоги, в судовому засіданні надала пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві. Також вказувала на те, що з 1997 року сторони мешкали разом, з 1999 року по 2002 рік вони знімали будинок, сплачували гроші за його оренду, робили поточний ремонт, також сплачували комунальні послуги. В 2002 році була придбана спірна квартира за грошову суму в розмірі 15 350 грн., в якій був зроблений ремонт. Однак оформлення вказаної угоди не відповідає вимогам законодавства. Також в період спільного проживання був придбаний автомобіль. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 06 травня 2014 року були усунуті [PERSON], діючої в своїх інтересах та в інтересах малолітнього, перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] в м. Маріуполі, та вирішено їх вселити. Просила суд задовольнити уточнені позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач [PERSON] заперечуючи проти задоволення позовних вимог позивача в частині розподілу майна, надав заперечення у письмовому вигляді та крім того, зазначив що спірна квартира була придбана за його кошти, які були виручені з продажу квартири по [ADDRESS] Щодо визнання дійсним договору купівлі - продажу від 25.01.2012 року не заперечував. Представник відповідача [PERSON], яка діє на підставі угоди про надання правової допомоги, вказувала на те, що позовні вимоги в частині визнання договору купівлі - продажу спірної квартири вони визнають. Що стосується позовних вимог в частині поділу майна подружжя, то вважає, що в цій частині позовні вимоги необґрунтовані та задоволенню не підлягають. В ході розгляду справи ними були надані документи, які підтверджують, що у відповідача [PERSON] до шлюбу було майно, яке згодом було продано, а за ці кошти придбана квартира по [ADDRESS] Відповідач [PERSON] до судового засідання не з'явилась, надала заяву з проханням розглянути справу за її відсутності, оскільки за станом здоров'я не може прибути до судового засідання. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Матеріалами справи встановлено, що з 21 червня 1997 року сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованим Відділом реєстрації актів громадського стану Приморської районної адміністрації міста Маріуполя. (а.с.7). Шлюб на теперішній час не розірвано. За договором купівлі-продажу (біржовий контракт № 647), укладеним 25 січня 2002 року на Універсальній товарній біржі «Гарант-Україна» між продавцем - [PERSON] і покупцем [PERSON], останнім за 15446 гривень придбана квартира [ADDRESS]. (а.с.9) Згідно реєстраційного посвідчення, Маріупольським БТІ 30 січня 2002 року зареєстровано за № 42218 право власності на дану квартиру за [PERSON] (а.с. 8). Технічна документація на квартиру оформлена на [PERSON] у якості власника (а.с. 10). Таким чином, квартира була придбана у період шлюбу сторін. Відповідно до копії паспорту громадянина України, позивачка [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS] з 12.03.2002 року. (а.с.4) Згідно довідки від 23.09.2013 року, наданої Комунальним комерційним підприємством Маріупольської міської ради «Керуюча компанія «Східна» позивачка [PERSON] проживає разом з родиною у складі: чоловіка -[PERSON], доньки - [PERSON], сина [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до ст. 60 ЦПК Україна кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх позовних вимог або заперечень. Відповідач, не визнаючи позовних вимог, в судовому засіданні зазначав, що спірна квартира була придбана ним за власні кошти отриманні від продажу власної машини та квартири [ADDRESS], які були придбані йому його матір'ю ще до шлюбу з позивачкою. Як вбачається з договору купівлі-продажу (біржовий контракт № 470), укладеного 07 листопада 2001 року на Універсальній товарній біржі «Гарант-Україна» між продавцем - [PERSON] і покупцем [PERSON], позивач продав за 5000 гривень покупцеві належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS]. На підтвердження доводів придбання спірної квартири [ADDRESS] за власні кошти [PERSON] не надав, зважаючи на вимоги ст. 44 ЦК України в ред. 1963р. (чинної на той момент), жодних письмових доказів окрім біржового контракту №470. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України (далі за текстом - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За змістом положень ст. 61 ч. 1 СК України і ст. 368 ч. 3 ЦК України квартира [ADDRESS], що була придбана в період шлюбу сторін - є об'єктом права їх спільної сумісної власності. Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 70 СК України та за змістом ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічні положення зазначені в ст.ст. 22, 28-29 Кодексу про шлюб і сім'ю України в ред. 1969р. (з подальшими змінами). В даному випадку за відсутності домовленості між сторонами і шлюбного договору щодо визначення часток в спільному майні, у суду є всі підстави вважати спірну квартиру об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Отже, суд, оцінивши зібрані докази, вважає за необхідне частково задовольнити позовні вимоги [PERSON], визнавши за нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS]. Згідно рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 06 травня 2014 року, що набрало чинності 20.05.2014 року, позивачці [PERSON] усунуті перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] у місті Маріуполі та вселено її та її малолітнього сина [PERSON] у вказане приміщення. Зважаючи на той факт, що згідно реєстраційного посвідчення Маріупольського БТІ від 30 січня 2002 року за відповідачем [PERSON] вже було зареєстровано право власності на спірну квартиру, суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог позивачки в частині визнання за ним права власності на 1/2 частину вказаної квартири. Що стосується вимог позивачки в частині визнання договору купівлі-продажу (біржового контракту) №647 від 25 січня 2002 року квартири [ADDRESS] дійсним, то вони також не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Враховуючи, що цивільні відносини сторін, щодо придбання спірної квартири виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України (в редакції 2004 року), а саме - договір біржового контракту (купівлі - продажу) було укладено 25 січня 2002 року, суд вважає за необхідне керуватися Цивільним кодексом УРСР (в редакції 1963 року). Відповідно до ст.153 ЦК (в редакції 1963 року) договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. За договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму ст. 224 ЦК (в редакції 1963 року). Згідно з ч. 2 ст. 47 ЦК (в редакції 1963 року), якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Відповідно до ст.227 ЦК (в редакції 1963 року) договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Таким чином під час вирішення спору про визнання дійсною угоди, яка підлягає нотаріальному посвідченню, необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст.47 ЦК (в редакції 1963 року) не застосовується щодо договорів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких договорів відповідно до ст.ст. 224, 227 ЦК (в редакції 1963 року) пов'язується з державною реєстрацією, тому вони є недійсними й не створюють прав та обов'язків для сторін. Відповідно до ст.657 ЦК України (в редакції 2004 року), договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Згідно із ч.3 ст.640 ЦК України (в редакції 2004 року), договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідченні, і державної реєстрації з моменту державної реєстрації. Згідно із ч. 2 ст. 215 ЦК України (в редакції 2004 року), якщо недійсність правочину встановлена законом, такий правочин є нікчемним. У випадках, встановлених Цивільним кодексом України, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Відповідно до ст.220 ЦК України (в редакції 2004 року), в разі недодержання сторонами вимог про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Правила ст.220 ЦК України (в редакції 2004 року) щодо можливості визнання договору купівлі-продажу дійсним не поширюється на договори купівлі-продажу, предметом яких є земельна ділянка, єдиний майновий комплекс, житловий будинок (квартира) або інше нерухоме, оскільки такий правочин підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Це пов'язано із тим, що момент вчинення такого правочину, відповідно до положень ст.ст.210,640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому правочин є неукладеним і таким, що не породжує для сторін прав та обов'язків. Разом з тим, як зазначалося вище, ч.2 ст.220 ЦК України (в редакції 2004 року) надає право суду визнати дійсним нікчемний договір, а не договір, який не є укладеним. Саме на це звернув увагу Пленум Верховного Суду України у п. 13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9. У зв'язку з цим, не будучи укладеним, договір не може бути визнаний судом дійсним на підставі ст. 220 ЦК України (в редакції 2004 року). Таким чином з огляду на вищевикладене, укладений 25 січня 2002 року між [PERSON] та [PERSON] біржовий контракт (договір купівлі-продажу) №647 на Універсальній товарній біржі «Гарант - Україна», в силу положень ст.ст. 47, 227 ЦК (в редакції 1963 року) та ст.ст. 640, 657 ЦК України (в редакції 2004 року) не є укладеним, тому не може бути визнаний дійсним на підставі ст. 47 (в редакції 1963 року) та ч. 2 ст. 220 ЦК України (в редакції 2004 року). Крім цього відповідно до ст.60 ЦПК України сторонами в судовому засіданні не доведено обставин того, що відповідачка [PERSON] ухилялась від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу. З огляду на вищевикладене, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог позивачки в частині визнання договору купівлі-продажу (біржового контракту) №647 від 25 січня 2002 року квартири [ADDRESS] за необґрунтованістю. На підставі ст.ст. 60, 61, 63, 69, 70 Сімейного кодексу України; ст. 22, 28-29 Кодексу про шлюб та сім'ю України; ст. ст. 215, 229, 368, 372, 640, 657 ЦК України; ст. 47, 153, 227 Цивільного Кодексу України (в редакції 1963 року),

Outcome: partial