Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-18 00:00:00

25 жовтня 2017 року позивачка звернулась до суду із зазначеним позовом до [PERSON] в якому зазначила, що 28 березня 2000 року між нею та відповідачкою був укладений договір купівлі-продажу АВК № 001096, згідно якого вона придбала будинок № 44, по вул. 1 Травня в с. Мішково-Погорілове Жовтневого (тепер Вітовського) району Миколаївської області, розташований на земельній ділянці площею 0,08 га за цією ж адресою. Посилаючись на те, що між ними були домовлені та виконані всі істотні умови договору купівлі-продажу, а саме: продавець передав покупцю майно, а покупець прийняв його та сплатив за нього певну грошову суму, обумовлену сторонами договору, тому просила визнати дійсним укладений між ними договір купівлі-продажу зазначеного будинку разом з земельною ділянкою та визнати за нею право власності на вказану земельну ділянку. Позивачка та її представник в судове засідання не з`явились, але надіслали на адресу суду заяви в яких позов підтримали та просили справу розглянути без їх участі. Відповідачка до суду не зявилась про його час та місце була повідомлена належним чином причини неявки суду не відомі. Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд вважає за можливе здійснити розгляд справи за відсутності сторін, оскільки наявні матеріали і докази у справі достатні для її вирішення по суті. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. 28 березня 2000 року позивачка уклала на біржі нерухомості «Едвайс-Консульт» письмовий договір АВК № 001096, за яким придбала у [PERSON] будинок № 44 по вул. 1 Травня в с. Мішково-Погорілове Жовтневого (тепер Вітовського) району Миколаївської області, розташований на земельній ділянці площею 0,08 га, згідно з державним актом на право приватної власності на землю серії МК № 10523 від 2 листопада 1995 року. При продажу будинок належав власнику на підставі свідоцтва на право на спадщину за заповітом № 2-498 від 7 квітня 1995 року. Земельна ділянка для обслуговування житлового будинку і господарських споруд, площею 0,08 га належала [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю від серії МК № 10523 від 2 листопада 1995 року. Вказаний договір купівлі-продажу був зареєстрований в селищній раді, як того вимагало чинне на той час законодавство. В даний час позивачка дізналась, що укладений договір про купівлю нерухомості повинен бути нотаріально посвідченим. Однак, на тепер засвідчити його нотаріально у неї не має можливості. Статтею 227 ЦК України 1963 року, який був чинним на час спірних правовідносин, передбачено, що договір купівлі-продажу житлового будинку укладається в письмовій формі та підлягає обовязковому нотаріальному посвідченню, якщо хоча б одна із сторін є громадянином.Недотримання даної вимоги тягне за собою до недійсності договору (ч. 1 ст. 47 ЦК України). Згідно з частиною 2 статті 47 ЦК України 1963 року суд може на вимогу однієї із сторін договору визнати дійсною угоду, що потребує нотаріального посвідчення, коли сторони досягли згоди за всіма її істотними умовами і одна сторона ухиляється від його нотаріального посвідчення за відсутності передбачених законодавством перешкод для цього. Відповідно до матеріалів справи та змісту вказаного вище договору сторони узгодили всі суттєві його умови, в тому числі й ціну, тому суд вбачає достатньо підстав для визнання дійсним договору купівлі-продажу дачі. Відповідно до ст. 120 Земельного кодексу України (який діяв на час укладення договору), до особи, яка набула право власності на будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Крім того на підставі ст. 392 ЦК України, позивач, вправі звернутися до суду за визнанням права власності, якщо це право оспорюється. На підставі викладеного,

Outcome: approved