Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-26 00:00:00

24 березня 2016 року позивач [PERSON] звернувся з позовом, який уточнив позов 03 вересня 2015 року, до Полонської міської ради (далі [PERSON]), Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області (далі Держгеокадастр) та відділу Держгеокадастру у Полонському районі Хмельницької області (далі Відділ), в якому вказує, що 14 березня 2001 року на підставі рішення Полонської РДА [PERSON] отримала сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ХМ №0404592, у розмірі 2,3 умовних кадастрових гектара, дана земельна ділянка знаходилась в полі. 08 квітня 2002 року [PERSON] померла, позивач [PERSON] являється спадкоємцем після її смерті, про що він 16 червня 2015 року отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Після отримання спадщини позивач має намір встановити межові знаки в натурі на належній йому земельній ділянці. В сільській раді він отримав повідомлення, що земельна ділянка за №181 знаходиться за межами Великоберезнянської сільської ради. Дана земельна ділянка розташована на території старого саду, де ростуть дерева, які потрібно викорчовувати. Вважає, що ця земельна ділянка непридатна для сільськогосподарського використання. Просить суд зобовязати Держгеокадастр виділити для нього в натурі (на місцевості) земельну ділянку (пай) із земель резервного фонду, які придатні для ведення сільськогосподарських робіт в розмірах, що зазначені в сертифікаті на право на земельну частку (пай) серії ХМ №040592. В суді позивач позовні вимоги підтримує повністю. [PERSON] Держгеокадастру та Відділу [PERSON] проти позову заперечував, оскільки позивач вже має право на земельну ділянку, тому не може бути йому виділена ще одна земельна ділянка. [PERSON] позов не визнає, тому що на даний час [PERSON] не має повноважень на виділення земельних паїв, та є не належним відповідачем по справі. Заслухавши пояснення учасників розгляду справи, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню повністю. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. 14 березня 2001 року на підставі рішення Полонської РДА [PERSON] отримала сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ХМ №0404592, у розмірі 2,3 умовних кадастрових гектарів, дана земельна ділянка знаходилась в полі. 08 квітня 2002 року [PERSON] померла, позивач [PERSON] являється спадкоємцем після її смерті, про що 16 червня 2015 року отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Після отримання спадщини позивач має намір встановити межові знаки в натурі на належній йому земельній ділянці №181. Земельна ділянка за №181 знаходиться за межами Великоберезнянської сільської ради в старому саду, де ростуть дерева. Вказані обставини встановлені з пояснень сторін та письмових доказів сертифіката на право на земельну частку (пай), свідоцтва про право на спадщину за заповітом, довідкою [PERSON] про те, що за позивачем [PERSON] рахується земельна ділянка №181, яка розташована за межами Великоберезнянської сільської ради, довідки [PERSON] про те, що [PERSON] не заперечує проти виділення з резервної землі частки паю [PERSON], листа Держгеокадастру про вартість земельної ділянки (паю), паспорта позивача, технічної документації із землеустрою. Досліджені вказані докази в суді сторони не спростовують, визнають їх достовірність. Відповідно до ч.2 ст. 95 Земельного кодексу України (далі ЗК України) порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Стаття 141 ЗК України визначає підстави припинення права користування земельною ділянкою. Такої підстави, як передача земельної ділянки від землекористувача іншій особі у власність без згоди землекористувача, вказана стаття не передбачає. Відповідно до п. «Г» ч.3 ст.152, ч.1 ст.153, ч.1 ст.155 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Відповідно до ч.4 ст.7 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) із площі земельних ділянок , що підлягають розподілу, виключаються землі, які недоцільно використовувати для сільськогосподарських потреб. З огляду на встановлені обставини та правові положення суд вважає, що позивач не надав суду доказів, не заявив клопотання про витребування таких доказів або про призначення експертизи, які б підтвердили його доводи про те, що порушені його інтереси що земельна ділянка непридатна для сільськогосподарського використання. Тому позов не підлягає задоволенню. Із змісту позовних вимог вбачається, що [PERSON] мав намір фактично зобовязати відповідачів здійснити міну земельних ділянок. Відповідно до ч.2 ст.319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч.2 ст.715 ЦК України кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Відповідно до ч.1 ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору. За таких обставин та правових положень суд вважає, що договір міни може бути укладено добровільно за згоди обох сторін, тому міна земельної ділянки на вимогу позивача [PERSON] можлива тільки за згоди відповідачів. Такої згоди немає, тому і в цій частині позов не підлягає до задоволення.

Outcome: dismissed