Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-17 00:00:00

24 грудня 2015 року до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області звернулася позивач [PERSON] із вищевказаним позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення. Ухвалою суду від 28 грудня 2015 року, до участі у справі, в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору залучено орган опіки та піклування виконавчого комітету Дзержинської районної у місті ради. В обґрунтування позовних вимог позивач [PERSON] вказувала на ті обставини, що з відповідачем по даній справі, [PERSON] вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 20 листопада 2010 року по 24 жовтня 2015 року. У період шлюбу ними було придбано двокімнатну квартиру [ADDRESS] Дніпропетровської області, загальною площею, - 44,8 кв.м., житловою площею, - 26,7 кв.м. Вказувала на те, що вона та відповідач по справі є співвласниками вищезазначеної квартири, яка належить їм на праві приватної спільної часткової власності. Зазначала, що правовстановлюючим документом, який підтверджує її право власності на 1/2 частину вказаного нерухомого майна, є договір купівлі-продажу квартири від 01 квітня 2011 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої криворізької державної нотаріальної контори Риковою Т.В. за реєстром №2-675. Посилалася на ті обставини, що на теперішній час у вищевказаній квартирі зареєстрованими значаться: відповідач, - [PERSON], вона, - [PERSON] та їх малолітня донька, - [PERSON], [INFO], однак фактично у квартирі проживає лише відповідач, користується нею, позбавивши її як співвласника та малолітню доньку можливості користуватися своєю частиною належного їй за законом нерухомого майна. Крім того вказувала на те, що відповідач чинить їй перешкоди у користуванні належної їй за законом 1/2 частини спірної квартири, а саме він змінив вхідні двері квартири, ключів від нового замку їй не дає, в приміщення квартири її не впускає, залишивши з дитиною без житла, порушуючи тим самим її права співвласника даного нерухомого майна. Вважає, що таким чином відповідач порушує її права як співвласника вищевказаної квартири на користування належної їй за законом 1/2 частини квартири, які підлягають захисту і відновленню шляхом усунення перешкод в користуванні квартирою та вселення у неї. На підставі викладеного просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Позивач [PERSON] (а.с.10, 11) до зали суду не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, в порядку ст.38 ЦПК України, скористалася правом представництва своїх інтересів у суді. Присутній у судовому засіданні представник позивача [PERSON], - [PERSON] (витяг з договору про надання правової допомоги №1 від 08 лютого 2016 року, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №1756 від 09 жовтня 2007 року (а.с.27, 28), надав пояснення по суті справи, підтримав позовні вимоги у повному обсязі з підстав та мотивів викладених у позовній заяві, просив суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] до зали суду не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Від представника відповідача до канцелярії суду надано клопотання про розгляд справи за відсутності відповідача та його представника. Крім того, представником відповідача [PERSON], - [PERSON] до канцелярії суду надано письмові заперечення на позовну заяву, які вмотивовано тим, що позивачем в обґрунтування своїх вимог не надано доказів порушення її прав, свобод чи інтересів з боку відповідача. Вказувала на те, що саме позивач за власною ініціативою залишила квартиру за адресою: [ADDRESS], за своєю ініціативою забрала власні речі, що підтверджено актом від 23 жовтня 2015 року. На сьогоднішній день особисті речі позивача в зазначеній квартирі не знаходяться. Відповідач ніяким чином не здійснює перешкоди в користуванні позивачем квартирою, а тому й не порушує в даному випадку її права. На підставі викладеного просила у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Присутня у судовому засіданні представник третьої особи без самостійних вимог на предмет спору, - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Дзержинської районної у місті ради, - [PERSON] надала пояснення по суті справи, підтримала позовні вимоги позивача [PERSON] в інтересах малолітньої дитини у повному обсязі. Суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі позивача, відповідача та його представника, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ст.197 ЦПК України. Вислухавши пояснення представника позивача, третьої особи без самостійних вимог на предмет спору, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Так, згідно положень ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.3 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором. Захист цивільних прав, це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів (ст.57 ЦПК України). За загальними положеннями ЦПК України, обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Виходячи з вимог ст.ст.10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. З письмових матеріалів справи судом встановлено, що позивач [PERSON] (дошлюбне прізвище, - [PERSON]) та відповідач [PERSON] перебували у шлюбі, зареєстрованому 20 листопада 2010 року Центрально-Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, про що зроблено відповідний актовий запис №850, та видано відповідне свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] Від спільного шлюбу позивач та відповідач мають малолітню дитину, - доньку [PERSON], [INFO] року, в свідоцтві про народження якої сторони вказані батьками дитини, та про що 19 квітня 2011 року Саксаганським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області видано відповідне свідоцтво про народження серії [NUMBER] Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 жовтня 2015 року, котре оскаржено не було, та набрало законної сили 24 жовтня 2015 року, шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано (а.с.7). З копії договору купівлі-продажу квартири від 01 квітня 2011 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої криворізької державної нотаріальної контори Риковою Т.В. за реєстром №2-675, вбачається, що у період шлюбу позивачем та відповідачем було придбано двокімнатну квартиру [ADDRESS] Дніпропетровської області, загальною площею, - 44,8 кв.м., житловою площею, - 26,7 кв.м., вони є співвласниками вищезазначеної квартири, яка належить їм на праві приватної спільної часткової власності (а.с.4-5). З наявної у матеріалах справи довідки №8 від 07 грудня 2015 року, вбачається, що у квартирі [ADDRESS] Дніпропетровської області, зареєстрованими значаться: відповідач, - [PERSON], позивач, - [PERSON] та їх малолітня донька, - [PERSON], [INFO] (а.с.8). Зі змісту позовної заяви, пояснень представника позивача встановлено, що фактично у спірній квартирі на даний час проживає лише відповідач [PERSON] дана обставина також не спростована, а навпаки підтверджена представником відповідача у наданих до суду письмових запереченнях проти позову. Дана обставин підтверджується також і копією наявного в матеріалах справи акту від 23 жовтня 2015 року, складеного мешканцями будинку [ADDRESS] відповідно до якого, позивач [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS], з травня 2015 року, та її особисті речі у квартирі відсутні (а.с.44). З довідки №15 від 25 березня 2016 року за підписом начальника кадрів, вбачається, що відповідач [PERSON] працює в Комунальному підприємстві теплових мереж «Криворіжтепломережа» економістом з договірної та претензійної роботи юридичного відділу з 02 грудня 2009 року по теперішній час, наказ про прийом на роботу від 01 грудня 2009 року №122-к (а.с.36). Згідно ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Стаття 321 ЦК України містить положення про те, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.1 ст.355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до ст.ст.356, 358 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Згідно ст.386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно ст.391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.150 ЖК України, громадяни, які мають в приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей. За таких обставин, позивач [PERSON] як співвласник спірної квартири, на підставі положень ст.391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном та вселення у квартиру. Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що співвласник майна в особі позивача [PERSON] потребує захисту своїх прав шляхом усунення перешкод в користуванні об'єктом власності, які чинить їй відповідач. Доказів в спростування обставин, викладених позивачем в її позовній заяві, відповідачем та його представником до суду не надано, а всі їх доводи зводяться лише до формального викладу змісту положень ст.60 ЦПК України, та не виконання її положень позивачем при зверненні до суду. При цьому, наявність акту про не проживання позивача у спірній квартирі від 23 жовтня 2015 року, сама по собі не підтверджує відсутність перешкод зі сторони відповідача у здійсненні позивачем права власності на 1/2 частину спірної квартири, а лише підтверджує факт її не проживання у квартирі, а не причину. Квартира, частина якої належить позивачці, знаходиться в багатоповерховому жилому будинку. Виділ частини квартири в натурі неможливий. Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» №20 від 22 грудня 1995 року, квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою (ч.1 ст.358 ЦК України). Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю (ч.2 ст.358 ЦК України). При цьому ані позивач, ані відповідач не ставлять питання про поділ спірного майна в натурі, або встановлення порядку користування квартирою, а тому вказане питання суд не вирішує. На підставі викладеного, з урахуванням інтересів малолітньої дитини позивача та відповідача, суд вважає за доцільне позовні вимоги в частині усунення позивачеві [PERSON] перешкод в користуванні спірною квартирою шляхом вселення її з донькою в дану квартиру, задовольнити. Згідно ч.3 ст.27-1 ЦПК України, суд сприяє створенню належних мов для здійснення малолітньою або неповнолітньою особою її прав, визначених законом та передбачених міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Конституцією України передбачено право кожного на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (ст.47). Статтею 27 Конвенції про права дитини (20 листопада 1989 року), ратифікованою Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року, встановлено, що Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини; держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом. Відповідно до ч.2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства», діти-члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Що стосується вимог позивача [PERSON] про стягнення з відповідача на її користь понесених витрат по справі, то суд приходить до наступного. Відповідно до вимог ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені витрати. Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року №4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Згідно зі ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» №4191-VI, від 20 грудня 2011року, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Перевіривши надані документи, врахувавши участь представника у судових засіданнях, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу також підлягають задоволенню. Витрати позивача [PERSON] на правову допомогу підтверджені документами (а.с.49, 50). Крім того, у відповідності з положеннями ст.88 ЦПК України, з відповідача на позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 487,20 гривень (а.с.1). На підставі викладеного, та

Outcome: approved