Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-25 00:00:00

24 травня 2016 року, позивачка [PERSON] в інтересах та від імені малолітньої доньки [PERSON], [INFO] звернулася до суду з вищезазначеною позовною заявою, в якій просила суд, встановити порядок користування квартирою № 81 в буд. № 5 по вул. Торгова, смт. Авангард, ж/м «7 Небо», Овідіопольського району Одеської області, загальною площею 48,5 кв.м, житловою 27,4 кв.м, виділивши їй в користування житлову кімнату, площею 17,4 кв.м, відповідачу виділити житлову кімнату площею 10 кв.м, в спільному користуванні залишити всі підсобні приміщення вказаної квартири, зобовязати відповідача не порушувати встановлений порядок користування житловим приміщенням та зобовязати відповідача не змінювати замки від вхідних дверей вказаної квартири, не встановлювати замки на дверях приміщень спільного користування, проводити святкові заходи та зібрання у приміщеннях особистого користування спірної квартири, мотивуючи це належністю на праві власності вказаної квартири її доньці [PERSON], [INFO] згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 55455481 від 18.03.2016 р. виданого на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за нотаріально посвідченим заповітом від 18.03.2016 р. (реєстр. № 140) з умовою : право користування [PERSON] вищевказаною квартирою до досягнення [PERSON], [INFO] повноліття з посиланням на недомовленість з відповідачем щодо порядку користування спірною квартирою. В судовому засіданні позивачка та її представник повністю підтримали свій позов. Представниця 3-ої особи не заперечувала проти задоволення позову. Відповідач та його представник позов не визнали з підстав його необґрунтованості та звернулися до суду з зустрічним позовом до [PERSON], [INFO] в інтересах та від імені якої діє її мати [PERSON], в якому, посилаючись на перешкоди, які чинить йому [PERSON] у користуванні спірною квартирою № 81 в буд. № 5 по вул. Торгова, смт. Авангард, ж/м «7 Небо», Овідіопольського району Одеської області, яку вона бажає відсудити для своїх власних потреб, не беручи до уваги волю її колишнього чоловіка і батька малолітньої [PERSON], [INFO] - [PERSON] просили суд, заборонити малолітній [PERSON], [INFO] та її законній представниці [PERSON] перебувати у спірній квартирі до повноліття [PERSON], а саме до 24.09.2024 р. Відповідачка за зустрічним позовом [PERSON], яка діє в інтересах та від імені малолітньої доньки [PERSON], [INFO] та її представник зустрічний позов не визнали. Представниця 3-ої особи заперечувала проти задоволення зустрічного позову. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд вважає, в задоволенні обидвох позовів слід відмовити з наступних підстав. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У відповідності до ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 41 Конституції України наголошує кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному Законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтями 316-320,321,328 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава - не втручається у здійснення власником права власності. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із Закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статями 386-393 ЦК України передбачено держава забезпечує рівний захист усіх субєктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном і може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст. 379 ЦК України). У відповідності до вимог ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати,визначається його власником. Статтями 1233 1236 ЦК України передбачено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов'язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1242 ЦК України - заповідач може обумовити виникнення права на спадкування у особи, яка призначена у заповіті, наявністю певної умови, як пов'язаної, так і не пов'язаної з її поведінкою (наявність інших спадкоємців, проживання у певному місці, народження дитини, здобуття освіти тощо). Умова, визначена у заповіті, має існувати на час відкриття спадщини. Умова, визначена у заповіті, є нікчемною, якщо вона суперечить закону або моральним засадам суспільства. Особа, призначена у заповіті, не має права вимагати визнання умови недійсною на тій підставі, що вона не знала про неї, або якщо настання умови від неї не залежало. Згідно із ст. 1254 ЦК України - заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Судом було встановлено що 01.08.2014 р. [PERSON] склав нотаріально посвідчений заповіт (реєстр. № 1948), відповідно умов якого на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження : належну йому на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] він заповідав своїй доньці [PERSON], [INFO] з правом користування [PERSON], [INFO] вищевказаною квартирою до досягнення [PERSON], 24.09.2006 р.н повноліття (а.с. 37). Рішенням Нахімовського райсуду м. Севастополя від 20.09.2011 р., яке набрало законної сили 03.10.2011 р. шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 26.08.2005 р. Відділом РАЦСу Суворовського РУЮ м. Одеси (актовий запис № 688) розірвано (а.с. 36). Заповідач [PERSON] помер 12.09.2015 р., що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖД № 425833 від 13.09.2015 р. (а.с. 17). Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді вищевказаної квартири, на яку [PERSON], [INFO] - було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 18.03.2016 р., згідно з яким, заповітом, посвідченим приватним нотаріусом ОМНО [PERSON] 01.08.2014 р. (реєстр. № 1948) встановлено умову : право користування [PERSON], [INFO], вищевказаною квартирою до досягнення [PERSON], 24.09.2006 р. повноліття (а.с. 10). Таким чином, заповіт [PERSON] був з вказаною умовою. На сьогодні, згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 55455481 від 18.03.2016 р. виданого на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за нотаріально посвідченим заповітом від 18.03.2016 р. (реєстр. № 140) право власності на спірну квартиру зареєстроване за [PERSON], [INFO] (а.с. 13-14). З первісного позову [PERSON], яка в інтересах та від імені малолітньої доньки [PERSON], 24.09.2006 р. вбачається, що вона просить суд встановити певний порядок користування спірною квартирою, посилаючись на недомовленість про це з відповідачем. Однак, відмовляючи у задоволенні первісного позову, суд виходить з того, що у заповіті заповідачем [PERSON] було встановлено певну умову право користування [PERSON], [INFO], вищевказаною квартирою до досягнення [PERSON], 24.09.2006 р. повноліття. Своїм позовом [PERSON] в інтересах малолітньої доньки намагається змінити вищевказану умову заповіту щодо користування спірною квартирою. З пояснень позивачки суд дійшов висновку, що фактично, вона вважає вказану умову у заповіті нікчемною, так як вона суперечить Закону щодо володіння і розпорядження спірною квартирою, яка на праві власності належить її доньці [PERSON], [INFO] і відповідно повинна була звернутися до суду з позовом про визнання заповіту недійсним в частині його умови, визначеної заповідачем щодо право користування [PERSON], [INFO], вищевказаною квартирою до досягнення [PERSON], 24.09.2006 р. повноліття, і такі вимоги позивачкою до суду не заявлялися і відповідно судом не розглядалися, а відповідно до ст.ст. 10,11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі і не вправі вийти за межі позовних вимог. Таким чином, суд дійшов висновку, що право користування спірною квартирою [PERSON], [INFO] виникне у неї з її повноліттям. При чому, будь-яких доказів щодо недомовленості з відповідачем щодо порядку користування спірною квартирою позивачкою суду не надано і відповідно у суду вони відсутні, у звязку з чим, в задоволенні первісного позову слід відмовити. Суд також вважає необхідним відмовити у задоволенні зустрічного позову [PERSON], який безпідставно і без будь-яких належних і допустимих доказів, передбачених ст.ст. 10,57-60 ЦПК України стверджує, що [PERSON] нібито намагається протиправно заволодіти та захопити спірну квартиру, створюючи йому перешкоди у користуванні спірною квартирою, ключи від якої знаходяться у нього і за яку він сплачує комунальні послуги, уклавши відповідні договори (а.с. 51-69). Таким чином, з огляду на викладене та з урахуванням дослідження й оцінки судом всіх доказів по справі у їх сукупності, суд вважає, що в задоволенні обох позовів слід відмовити.

Outcome: dismissed