Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-21 00:00:00

24.12.2019 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (надалі - АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свої вимоги позивач мотивував тим, що 11 вересня 2007 року між банком та [PERSON] укладено кредитний договір № НЕQWGK00002005, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 4675,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування ним, з кінцевим терміном повернення 10 вересня 2022 року. Позивач зазначив, що у звязку з неналежним виконанням позичальником зобовязань за кредитним договором виникла заборгованість, яка станом на 28.11. 2019 року становить 10226,53 доларів США, що складається із заборгованості: по кредиту - 2580,87 доларів США, по відсоткам за користування кредитом - 2254,44 доларів США, по комісії за користування кредитом - 502,35 доларів США, пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором - 4391,96 доларів США, штрафу (фіксована частина) - 10,43 доларів США та штрафу (процентна складова) -486,48 доларів США. Просить суд стягнути з відповідача - 10226,53 доларів США заборгованості по кредитному договору та судові витрати у розмірі 3678,48 грн. Ухвалою Іванівського районного суду Херсонської області від 09.01.2020 року відкрито провадження по справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 12.02.2020 року (а.с.30). [INFO] [PERSON] помер. Ухвалою суду від 02.04.2020 року провадження у справі зупинено до залучення до участі у справі правонаступників відповідача [PERSON] (а.с.54). 04.09.2020 року ухвалою суду за клопотанням представника позивача відновлено провадження по справі та залучено до участі у справі правонаступника відповідача [PERSON] його спадкоємицю [PERSON] (а.с.89). 10.11.2020 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 16.12.2020 р. (а.с.153). 09.02.2021 року представником позивача подано до суду заяву про уточнення позовних вимог, згідно якої просить суд, відповідно до ст.1282 ЦК України стягнути заборгованість за кредитним договором зі спадкоємця [PERSON] (а.с.191). 08.02.2021 року відповідач [PERSON] надала до суду письмові пояснення (а.с.185-188), в яких зазначає, що позов не визнає в повному обсязі, вважає його безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. По-перше, дія кредитного договору до 11.09.2022 року, проте, позивач направляв 12.02.2014 року [PERSON] вимогу №30.1.0.0/2-890 про повернення всієї суми кредиту за кредитним договором №HEQWGK00002005 від 11.09.2007 року в 30-денний строк з дня отримання цієї вимоги, чим змінив строк виконання зобов`язання за договором. В наслідок невиконання її сином цієї вимоги банком в судовому порядку в рахунок погашення заборгованості за договором в розмірі 4689,05 доларів США було звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме будинок [ADDRESS] . [PERSON] письмовий договір про збільшення позовної давності не укладав, платежі за договором останні три роки не здійснював. На думку відповідача, позивач, звертаючись у грудні 2019 року з даним позовом (через п`ять років після надсилання відповідної вимоги та дострокового стягнення боргу за кредитом, звернення стягнення), пропустив строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову. По-друге, відповідач вважає, що нарахування банком пені за проміжок часу, що значно перевищує один рік, є незаконним. Також, стягнення позивачем з відповідача одночасно штрафу і пені призводить до порушення ст.61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Звернення позивачем до суду з позовом про дострокове стягнення заборгованості (справа №656/603/14-ц про звернення стягнення на будинок) фактично є підставою для припинення нарахування відсотків та штрафних санкцій за договором відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України. Вважає, що позивачем розрахунок по штрафним санкціям зроблений невірно. 19.04.2021 року на адресу суду від представника позивача надійшла уточнена позовна заява про стягнення боргу кредитором спадкодавця (а.с.242-243), відповідно до якої позивач просить стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором №НЕQWGK00002005 від 11.09.2007 року, яка станом на день смерті [PERSON] становить - 10433,32 доларів США, що за курсом 27,71 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ від 22.03.2021 року складає 289107,30 грн. Ухвалою суду від 21.04.2021 року уточнена позовна заява про стягнення боргу кредитором спадкодавця від 19.04.2021 року - залишина без розгляду (а.с.264). Представник позивача за довіреністю Реуцька І.О. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх в повному обсязі, додатково пояснивши, що на підставі рішення суду від 24.12.2015 року, в рахунок погашення боргу за кредитним договором від 11.09.2007 р., було звернуто стягнення на заставне майно боржника, а саме будинок [ADDRESS] . Предмет іпотеки на сьогодні не реалізовано внаслідок дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Раніше винесене рішення суду не припиняє дії кредитного договору та не позбавляє боржника відповідальності за взяті зобов`язання за договором, а також не позбавляє права кредитора звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором та отримання сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України. Строк дії договору спливає 11.09.2022 року, позивач звернувся з позовом до суду 17.12.2019 року, між сторонами не укладалися додаткові угоди щодо зміни строку виконання зобов`язань, тому строк позовної давності дотримано позивачем при зверненні до суду. Застосування банком в договорі штрафу і пені не є подвійним притягнення до відповідальності, адже характер правопорушень є різний. Підстав для застосування строків позовної давності щодо стягнення пені немає, оскільки порушення зобов`язання триває. Надана банком виписка по рахунку та розрахунок заборгованості є належним та допустимим доказом. Відповідач [PERSON] у судовому засідання позов не визнала та просила відмовити у його задоволенні, доповнивши тим що після смерті її сина [PERSON] вона стала єдиною спадкоємицею за законом, успадкувавши будинок по [ADDRESS] та грошові вклади в сумі 10649 грн, іншого майна у її сина на момент смерті не було. Щодо належної її сину земельної ділянки площею 7,31 га на території Іванівської селищної ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, то зазначила, що [PERSON] за заповітом її не отримувала, оскільки її син до дня смерті відчужив за договором дану земельну ділянку на корить [PERSON] . Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що 11 вересня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № НЕQWGK00002005, відповідно до умов якого останній отримав споживчий кредит на купівлю житлового будинку в розмірі 4000 доларів США та сплату страхових платежів у розмірі 675,00 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,84 % на місяць на суму залишку кредиту, строком дії до 11 вересня 2022 року (а.с.10-12). Погашення заборгованості за цим договором здійснюється у наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 51,52 доларів США. Періодом сплати вважається період з 20 по 27 число кожного місяця (п.7.1 кредитного договору). У рахунок забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки 11.09.2007 року, за умовами якого останній передав в іпотеку нерухоме майно, а саме: належний йому на праві власності житловий будинок з господарськими та надвірними будовами та спорудами, загальною площею 47,60 кв.м, житловою площею 26,40 кв.м, розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с.267-270). Позивач виконав свої зобов`язання за договором, надавши кредитні кошти позичальнику у обумовленому ними розмірі. Позичальник взяті на себе зобов`язання належним чином не виконував. Останній платіж (автоматичне погашення) на погашення кредиту здійснено в червні 2017 року, що підтверджується випискою по рахунку [PERSON] (а.с.156-171). Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», змінило тип банку з публічного на приватне та змінило найменування на Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» /п.1-3 Статуту товариства/ (а.с.21-23). Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість [PERSON] за вказаним кредитним договором станом на 28 листопада 2019 року становить - 10226,53 доларів США, що за курсом 23,98 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ від 28.11.2019 року складає 245232,10 грн. Дана заборгованість складається із заборгованості: по кредиту 2580,87 доларів США, по відсоткам за користування кредитом 2254,44 доларів США, по комісії за користування кредитом 502,35 доларів США, пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором 4391,96 доларів США, штрафу (фіксована частина) 10,43 доларів США та штрафу (процентна складова) 486,48 доларів США. Просить суд стягнути з відповідача - 10226,53 доларів США заборгованості по кредитному договору та судові витрати у розмірі 3678,48 грн. (а.с.5-8). 12 лютого 2014 року банк направив [PERSON] вимогу, в якій, посилаючись на положення статей 1050, 1054 ЦК України, вимагав від останнього повернення суми кредиту в повному обсязі, а також процентів, комісії та штрафних санкцій, нарахованих на день повернення кредиту, в тридцятиденний строк з дня отримання цієї вимоги (а.с.195). Вказана вимога отримана позичальником 26 лютого 2014 року, що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення (а.с.272-273). З врахуванням 30 днів, вказаних у повідомленні, повне погашення кредиту позичальник мав здійснити не пізніше 28 березня 2014 року. Судом також встановлено, що 09 жовтня 2014 року банк звертався до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки - будинок, який було передано в іпотеку в забезпечення виконання кредитного договору, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] /справа № 656/603/14-ц/ (а.с.112-115). Рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 24.12.2015 року (справа №656/603/14-ц) у рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором № НЕQWGK00002005 від 11.07.2007 р., яка станом на 27.03.2014 року складала у розмірі 4689,05 доларів США, звернуто стягнення на предмет іпотеки - будинок за адресою: [ADDRESS] , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «Приватбанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом і іншою особою-покупцем, за початковою ціною визначеною у договорі іпотеки в сумі 25000 грн., з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу іпотеки. Виселено [PERSON] з житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] та стягнуто з останнього на користь банку судові витрати в сумі 743,92 грн. Відстрочено виконання рішення суду на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Рішення набрало чинності 24.12.2015 року (а.с.126-128, 109 зворот). Представниками сторін визнано, що таке рішення суду не виконано, предмет іпотеки не реалізовано внаслідок дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». [INFO] позичальник [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , видане Іванівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Херсонської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) /а.с.64/. Згідно матеріалів спадкової справи №115/2020, що заведена Іванівською державною нотаріальною конторою Херсонської області після смерті [PERSON] , спадщину, яка відкрилась після його смерті прийняла його мати [PERSON] , 1949 року народження, що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за законом від 28.07.2020 року (а.с.62-77). Спадкове майно, на яке видані свідоцтва, складається: з житлового будинку з належними господарчими та побутовими будівлями та спорудами за [ADDRESS] та грошових вкладів на суму 10648,71 грн, які знаходяться на картковому рахунку в філії ТВБВ №10021/0100 філії Херсонського обласного управління ПАТ «Державний ощадний банк України» (а.с.73,76,77). Згідно висновку про об`єкт оцінки, зробленого суб`єктом оціночної діяльності ФОП [PERSON] , ринкова вартість будинку [ADDRESS] станом на 16.10.2020 року становить 57832,00 гривень (а.с.149). Відповідач [PERSON] , яка залучена до участі у справі як правонаступник [PERSON] , просила застосувати позовну давність (а.с.184). Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За правилом статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до статей 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст.1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора звертає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи. У зобов`язальних відносинах (стаття 509 ЦК України) суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов`язку. Так само боржник зі спливом строку позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов`язку. Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності щодо повернення кредиту у цілому обчислюється із дня настання строку виконання основного зобов`язання, яким є строк виконання зобов`язання у повному обсязі (кінцевий строк повернення кредиту й платежів за ним) або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. За статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно). Якщо кредитор змінює на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строк виконання основного зобов`язання, позовна давність обчислюється від цієї дати. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 06.04.2020 року у справі №303/4448/15-ц. Звернувшись в лютому 2014 року до боржника з вимогою про дострокове повернення суми кредиту в повному обсязі, а також процентів, комісії та штрафних санкцій, нарахованих на день повернення кредиту, позивач використав право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору. Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Отже, судом встановлено, що право на позов щодо стягнення суми заборгованості за кредитом (у тому числі і дострокового стягнення) виникло у банка саме з 29 березня 2014 року (тридцять перший день після отримання вимоги про дострокове повернення кредиту в повному обсязі), і відповідно саме з даної дати починає перебіг строку позовної давності, оскільки банк 12 лютого 2014 року надіслав позичальнику вимогу про дострокове погашення кредиту, яку останній отримав 26 лютого 2014 року. Тобто банк скористався своїм правом, передбаченим частиною другою статті 1050 ЦК України, і змінив строк виконання зобов`язань за кредитним договором, шляхом направлення на адресу позичальника вимоги про дострокове погашення всієї суми боргу (кредиту, відсотків, комісії) протягом 30-ти календарних днів, тому саме з 29 березня 2014 року починається для банку перебіг позовної давності щодо стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором. Даний позов про стягнення заборгованості [PERSON] за кредитом поданий позивачем до суду 24 грудня 2019 року, що підтверджується документами про кур`єрську доставку (а.с.25), тобто з пропуском строку позовної давності, передбаченого статтею 257 ЦК України, про застосування наслідків пропуску якого під час розгляду справи заявлено відповідачем [PERSON] . Тому доводи представника позивача щодо звернення банком з даним позовом в межах строку позовної давності, оскільки строк дії договору спливає 11.09.2022 року та між сторонами не укладалися додаткові угоди щодо зміни строку виконання зобов`язань, є необґрунтованими з наведених вище підстав. За таких обставин, суд прийшов до висновку про відмову за пропуском строку позовної давності у задоволенні позовних вимог банку до [PERSON] правонаступником якого є [PERSON] в частині стягнення з боржника заборгованості за тілом кредиту, заборгованості по процентам за користування кредитом та комісії, що були нараховані на час пред`явлення вимоги про дострокове повернення суми кредиту. Оскільки позовна давність до основної вимоги спливла до звернення позивача до суду, вважається, що позовна давність спливла і до додаткової його вимоги про стягнення з відповідача штрафу та пені. Відтак, не може бути стягнута неустойка, нарахована на суму заборгованості за вимогами, щодо яких позовна давність була пропущена. Відповідна правова позиція викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі N 444/9519/12, провадження N 14-10цс18 77. Щодо вимоги про стягнення іншої суми заборгованості по процентам за користування кредитом, комісії, пені та штрафів (після пред`явлення [PERSON] вимоги про дострокове повернення суми кредиту) суд зазначає таке. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідний висновок викладено у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №310/11534/13-ц, провадження N 14-154цс18. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до пункту 7.4 Кредитного договору від 11.09.2007 року, передбачено, що згідно умов ст. 212 ЦК країни, при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, передбачених п.п. 1.1, 2.2.4, 2.3.3 цього Договору, позичальник сплачує Банку відсотки за користування кредитом у розмірі 1,17 % на місяць, розраховані на суму непогашеного в строк заборгованості за кредитом. Представник позивача вказувала, що саме таке положення Договору кореспондується з положеннями ст. 625 ЦК України, а тому Банком відсотки правомірно нараховані. Проте, положення п. 7.4 Кредитного договору від 11.09.2007 не містять посилання на норми ст. 625 ЦК України, а зі змісту цього пункту вбачається що він застосовується протягом строку дії договору. Правом нарахування відсотків у розмірі 1,17 % на місяць (14,04 % річних) Банк скористався, проводив нарахування таких відсотків ще з серпня 2013 року (а.с.6 зворот). Позивач, звернувшись в лютому 2014 року до боржника з вимогою про дострокове повернення суми кредиту в повному обсязі, а також процентів, комісії та штрафних санкцій, нарахованих на день повернення кредиту, змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, а, відтак, і щодо інших умов цього договору, в тому числі, порядку нарахування та сплати процентів. Таким чином, домовленості про порядок повернення позики та сплати процентів поза межами строку дії договору умови Кредитного договору від 11.09.2007 року не містять. З вимогою про стягнення коштів відповідно до частини другої статті 625 ЦК України Банк не звертався. Тому у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами, комісією та штрафами, нарахованими після 29 березня 2014 року, слід відмовити за безпідставністю матеріально-правової вимоги. На підставі вищевикладеного, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позовних вимог позивача слід відмовити в повному обсязі. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволенню не підлягають, тому вимоги про стягнення з відповідача судових витрат також не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed