Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-12 00:00:00

26.12.2017р. [PERSON] звернулася до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до приватного нотаріуса ДМНО Дніпропетровської області [PERSON] про скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, зобовязання вчинити нотаріальну дію (а.с.№ 2 - 5). Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.12.2017р. справу надіслано за підсудністю до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська (а.с. № 18, 19). Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Ткаченко Н.В. від 19.02.2018р. позовну заяву прийнято до розгляду і відкрито провадження по справі (а.с. № 25). В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що 05.03.2016р. померла її мати [PERSON] Після її смерті відкрилась спадщина, яка складається з 1/2 частки права власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], яка належала спадкодавиці на підставі договору купівлі-продажу. Інша частка не входить до складу спадщини, оскільки є спільною сумісною власністю подружжя. 27.05.2016р. позивачка прийняла спадщину після смерті матері за законом, оскільки звернулася із заявою про її прийняття у встановлений законом строк. На підставі заяви приватним нотаріусом [PERSON] заведена спадкова справа за №1/2016. Чоловік померлої відмовився від прийняття спадщини на користь позивачки. Протягом шестимісячного строку будь-які інші особи не зверталися із заявами про прийняття спадщини, як за законом так і за заповітом. 03.11.2017р. її представник звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Але нотаріус своєю поставною від 03.11.2017р. відмовив у вчиненні нотаріальної дії, мотивувавши відмову тим, що за даними інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 27.05.2016р., наявні посвідчені заповіти від імені [PERSON]. При цьому, належність заповітів померлій встановити неможливо, оскільки відсутні відомості про число, місяць, рік і місце її народження. На запити нотаріуса до органів і осіб нотаріату, в архіви, де зберігаються примірники заповітів від органів нотаріату Луганської області, отримано відповідь про те, що архівний фонд і всі справи, в тому числі і заповіт знаходяться в місті Луганську, на тимчасово окупованій території, яка не підконтрольна Україні, у звязку з чим необхідну інформацію надати не можливо. На інші запити надійшли відповіді з копіями запитуваних заповітів, однак в зазначених документах інформація, яка б допомогла ідентифікувати особу, відсутня. Позивач вважає відмову такою, що суперечить чинному законодавству, оскільки ніхто інший не звертався із заявою про прийняття спадщини за заповітом, а вона має право на спадкування як спадкоємець першої черги згідно зі ст. 1261 ЦК України. Вважає, що жодних підстав, визначених статтею 49 Закону України «Про нотаріат», які зумовлюють відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, відповідачем не наведено. На підставі вищевикладеного, просить суд скасувати постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 03.11.2017р., зобовязати нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину за законом. Представник позивача [PERSON] (діє на підставі довіреності від 16.08.2017р. а.с. № 94), в судове засідання не зявився, про дату, місце і час розгляду справи був повідомлений належним чином. Надав заяву, в якій просив справу розглядати без його участі, позовні вимоги задовольнити (а.с. № 97). Відповідач приватний нотаріус ДМНО Дніпропетровської області [PERSON] у своїх письмових запереченнях на позов, наданих суду 04.04.2018р. (а.с. № 30) позовні вимоги не визнав, зазначивши, що вчинити нотаріальну дію неможливо, оскільки вона суперечить законодавству. Так, за приписами ст. 7 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України. Відповідно до пп. 1.2. п. 1 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012р. № 296/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 22.02.2012р. за № 282/20595 (далі Порядок № 296/5,) при зверненні спадкоємця у звязку з відкриттям спадщини, нотаріус зясовує відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу, місця і відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна. Відповідно до положень пп. 2.2. п. 2 глави 10 розділу II Порядку № 296/5 при заведенні спадкової справи нотаріус за даними Спадкового реєстру перевіряє наявність/відсутність заведеної спадкової справи, спадкового договору, заповіту. Згідно із пп. 2.3. п. 2 глави 10 розділу II Порядку у разі наявності заповіту нотаріусу подається його оригінал чи дублікат. Повна інформація про заповіт, який було посвідчено іншим нотаріусом, витребується нотаріусом шляхом направлення запиту. На виконання цих норм було сформовано інформаційну довідку зі Спадкового реєстру, з якої видно, що від імені [PERSON] були посвідчені заповіти. Проте, ідентифікувати особу, від імені якої були посвідченні ці заповіти за даними Спадкового реєстру, не має можливості. На запити до відповідних органів, інформацію, що допомогла ідентифікувати особу, не надано. Тому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. З огляду на вищевикладене, просив відмовити у задоволенні позовних вимог, справу розглядати без його участі (а.с. № 30, 97). На вимогу суду, викладену в ухвалі від 19.02.2018р. (а.с. № 25), нотаріусом надано завірену належним чином копію спадкової справи № 1/2016, відкритої після смерті [PERSON] (а.с. № 31 92). Оскільки представник позивачки і відповідач надали суду заяви про розгляд справи за їх відсутністю, то на підставі ст. 223, ч. 2 ст. 247 ЦПК України, 13.04.2018р. суд розглянув справу за відсутності сторін (їх представників) та без фіксування процесу технічними засобами. Пунктом 9 частини 1 Розділу XI «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VІІІ від 03.10.2017р., який набрав чинності з 15.12.2017р., передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Суд розглянув справу з винесенням рішення на загальних підставах, встановлених главою 7 розділу III ЦПК України, оскільки відсутні підстави для винесення заочного рішення суду, передбачені ч.1 ст. 280 ЦПК України. Розглядаючи цю справу судом прийнято до уваги, що відповідач надіслав суду свої письмові заперечення проти позову (а.с. № 30), судом витребувані матеріали спадкової справи та вони надані суду приватним нотаріусом (а.с. № 31-92), підготовче засіданні у справі проведено 05.04.2018р. (а.с. № 95). Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом і не заперечується сторонами, 05.03.2016р. померла мати позивачки - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського МУЮ. Місцем смерті є місто Дніпропетровськ (а.с. № 37). Після її смерті відкрилась спадщина, яка складається з 1/2 частки права власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], що придбана спадкодавцем за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом ДМНО Дніпропетровської області [PERSON] 27.09.2014р., реєстровий №2491. Право власності зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27.09.2014р. (а.с. № 8 10). Як вказує позивач, інша частка не входить до складу спадщини, оскільки квартира набута у зареєстрованому шлюбі і є часткою у спільному майні подружжя. Факт набуття квартири у спільну сумісну власність підтверджується також п. 5.9. вказаного договору, де вказано, що згода другого з подружжя на купівлю отримана. 27.05.2016р. позивачка звернулася із заявою про прийняття спадщини у встановлений законом строк після смерті матері. На підставі її заяви приватним нотаріусом ДМНО Дніпропетровської області [PERSON] заведена спадкова справа за №1/2016. Як вбачається зі спадкової справи, чоловік померлої [PERSON] відмовився від прийняття спадщини на користь позивачки (а.с. № 52). Протягом шестимісячного строку будь-які інші особи не зверталися із заявами про прийняття спадщини, як за законом так і за заповітом. 03.11.2017р. представник позивачки - [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Між тим, приватний нотаріус ДМНО Дніпропетровської області [PERSON] своєю постановою від 03.11.2017р. відмовив у вчиненні нотаріальної дії (а.с. № 91 93). Відмова мотивована тим, що за даними інформаційної довідки зі Спадкового реєстру №43997672 від 27.05.2016р., наявні три посвідчених заповіти від імені [PERSON]: 1) Барвінківською державною нотаріальною конторою 06.03.1987р. за реєстровим № 178; 2) Переяслав-Хмельницькою міською державною нотаріальною конторою 24.07.1999р. за реєстровим № 1980; 3) Другою луганською державною нотаріальною конторою 20.12.1999р. за реєстровим № 2-2440, місцем зберігання якого зазначено Луганський обласний державній нотаріальний архів, який тимчасово знаходиться у м. Старобільську Луганської області. За даними Спадкового реєстру ідентифікувати особу померлої неможливо, оскільки у реєстрі відсутні відомості про число, місяць, рік та місце народження, реєстраційний номер облікової картки платника податку заповідача. У звязку із цим були надіслані запити до Барвінківської державної нотаріальної контори, Переяслав-Хмельницької міської державної нотаріальної контори та Луганського обласного державного нотаріального архіву. 27.09.2016р. від в.о. завідувача Луганського обласного державного нотаріального, архіву, завідувача Старобільської державної нотаріальної контори [PERSON] надійшла відповідь від 19.09.2016р. за вих. № 859/01-21 про те, що архівний фонд і всі справи, в тому числі і заповіт, посвідчений Другою луганською державною нотаріальною конторою 20.12.1999р. за реєстровим № 2-2440 від імені [PERSON] знаходяться в місті Луганську, на тимчасово окупованій території, яка не підконтрольна Україні, у звязку з чим надати необхідну інформацію не можливо. Відповідно до Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02.12.2015р. №. 1275-р, м. Луганськ відноситься до території, де здійснювалася антитерористична операція. Згідно із Переліком населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, затвердженим розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014р. №1085-р м. Луганськ Луганської області віднесений до переліку населених пунктів, на території, на яких органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. 12.10.2016р. від Переяслав-Хмельницької міської державної нотаріальної контори надійшла відповідь від 03.10.2016р. за вих. № 632/01-16 про зберігання заповіту, посвідченого 24.07.1995р. за реєстровим № 1980 у Київському обласному державному нотаріальному архіві. Був надісланий запит до Київського обласного державного нотаріального архіву про надання необхідної інформації. 15.09.2017р. від Київського обласного державного нотаріального архіву надійшла відповідь від 23.08.2017р. за вих. № 01-17-1400 та копія заповіту. Однак, в зазначених документах інформація, яка ідентифікує особу заповідача відсутня. 11.11.2016р. від Барвінківської державної нотаріальної контори надійшла відповідь від 28.10.2016р. за вих. № 1222/01-16 та копія заповіту. Однак, жодної інформації, яка допомогла б ідентифікувати особу заповідача надано не було і в заповіті була відсутня. На повторний запит надійшла ідентична інформація. Отже, належність заповітів померлій встановити не виявилося можливим. За приписами ст. 1261 ЦК України до першої черги спадкоємців за законом належать діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той із подружжя, який його пережив, та батьки. Як розяснено у п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008р., за відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття всіма спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують спадкоємці відповідної черги. Зокрема, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Позивачка є донькою спадкоємиці, ніхто інший окрім неї не звернулись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом і за заповітом. Тому вона має право на спадкування за законом як спадкоємцем першої черги. Порядок правового регулювання діяльності нотаріату в Україні встановлено Законом України «Про нотаріат» від 02.09.1993р. № 3425-XII. Частиною 1 ст. 1 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов'язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Частиною 2 ст. 1 цього Закону передбачено, що вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси). За статтею 49 Закону, нотаріусу, як посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії. За наявності умов, передбачених ст. 49 Закону, на нотаріуса покладається завдання, по-перше, відмовити у вчиненні нотаріальної дії, якщо вона суперечить вимогам чинного законодавства; по-друге, обґрунтувати своє рішення на підставі норм чинного законодавства. Так, відповідно до ч. 1 ст. 49 Закону, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо: 1) вчинення такої дії суперечить законодавству України; 2) не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії; 3) дія підлягає вчиненню іншим нотаріусом або посадовою особою, яка вчиняє нотаріальні дії; 4) є сумніви у тому, що фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, усвідомлює значення, зміст, правові наслідки цієї дії або ця особа діє під впливом насильства; 5) з проханням про вчинення нотаріальної дії звернулась особа, яка в установленому порядку визнана недієздатною, або уповноважений представник не має необхідних повноважень; 6) правочин, що укладається від імені юридичної особи, суперечить цілям, зазначеним у їх статуті чи положенні, або виходить за межі їх діяльності; 7) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла плату за її вчинення; 8) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла встановлені законодавством платежі, пов'язані з її вчиненням; 9) в інших випадках, передбачених законом. Нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, не приймає для вчинення нотаріальних дій документи, якщо вони не відповідають вимогам, встановленим у статті 47 цього Закону, або містять відомості, передбачені частиною третьою статті 47 цього Закону. Статтею 50 Закону України «Про нотаріат» передбачено можливість оскарження в судовому порядку нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта. Суд зазначає, що норми пп. 2.2. 2.4. пункту 2 глави 10 розділу ІІ Порядку № 296/5, на які посилається приватний нотаріус ДМНО Дніпропетровської області [PERSON] у своїй постанові від 03.11.2017р. регулюють підстави відмови у реєстрації спадкової справи, а не видачі свідоцтва про спадщину. Так, при заведенні спадкової справи нотаріус за даними Спадкового реєстру перевіряє наявність заведеної спадкової справи, спадкового договору, заповіту. У разі наявності заповіту нотаріусу подається його оригінал чи дублікат. Повна інформація про заповіт, який було посвідчено іншим нотаріусом, витребовується нотаріусом шляхом направлення запиту. У разі підтвердження факту заведення спадкової справи іншим нотаріусом нотаріус відмовляє заявнику у прийнятті заяви (іншого документа) та розяснює право її подачі за місцезнаходженням цієї справи, а у разі потреби (неправильно визначено місце відкриття спадщини) витребовує цю справу для подальшого провадження. Отже, посилання на наявність заведених іншими нотаріусами спадкових справ, заповітів не є підставою для відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. Як роз'яснено Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ із посиланням на Постанову Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про узагальнення судової практики розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні» від 07.02.2014р. № 2, можливість оскарження нотаріальних дій або відмови у їх вчиненні забезпечує законність нотаріального провадження і захист прав та інтересів учасників нотаріального процесу. Судовий контроль за діяльністю нотаріусів має забезпечити виправлення нотаріальних помилок, тлумачення чинного законодавства та сприяти дотриманню законності у сфері цивільних правовідносин, що виникають із вчинення нотаріальних дій. Предметом судової діяльності у справах про оскарження нотаріальних дій або відмови в їх вчиненні є перевірка законності дії нотаріусів або відповідних посадових осіб, які вчиняють нотаріальні дії чи які відмовили в їх вчиненні Оскарження відмови у вчиненні нотаріальної дії можливе, якщо особа вважає, що нотаріус безпідставно (неправомірно) відмовив у вчиненні нотаріальної дії, порушивши тим самим покладений на нього обов'язок щодо вчинення нотаріальних дій. У такому разі оскаржується постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії, в якій повинні обов'язково обґрунтовуватися причини такої відмови. Згідно до ст. 68 Закону України «Про нотаріат» нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна. Згідно із п. 4.14. глави 10 розділу ІІ Порядку № 296/5, при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обовязково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. У постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії, яка є предметом даного спору, приватний нотаріус послався на те, що в даному випадку мають місце заповіти, відомості про які містяться у Спадковому реєстрі. Разом із тим, приватним нотаріусом достеменно не встановлено, що ці заповіти складено саме спадкодавицею [PERSON] і стосовно спадкового майна, що є предметом спадкування у цій справі (1/2 частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]). Приватним нотаріусом не відмовлено з підстав відсутності у спадкоємця (позивачки) документів, передбачених п.п. 4.14. глави 10 розділу ІІ Порядку № 296/5, жодної з підстав, що і є значущими для відмови у вчиненні нотаріальної дії, передбачених ч. 1 ст. 49 Закону, приватним нотаріусом у спірній постанові не наведено. Згідно зі ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Позивачкою на підтвердження складу спадкового майна надано приватному нотаріусу документи в оригіналах, а саме: договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]; витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за [PERSON] від 27.09.2014р., що зазначено нотаріусом в оскаржуваній постанові. Частиною 1 ст. 1298 ЦК України визначено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. На підставі викладеного, можливо зробити висновок про те, що позивачка зробила усі необхідні дії, які передбачені законом для отримання спірного свідоцтва. Враховуючи зазначене, суд вважає безпідставною відмову приватного нотаріуса ДМНО Дніпропетровської області [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Разом з тим, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково, а саме лише в частині скасування вищезазначеної постанови від 03.11.2017р. Як розяснено у п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні» від 31.01.1992р. № 2, при задоволенні скарги на нотаріальні дії суд має їх скасувати, зазначивши, які саме нотаріальні дії, коли і ким вчинені, скасовуються. Задовольняючи скаргу на відмову у вчиненні нотаріальної дії, суд в резолютивній частині рішення зазначає про скасування постанови (іншого відповідного акта) про це (з наведенням дати і органу, що її прийняв) і яку нотаріальну дію та хто повинен вчинити. Суд не може в таких справах замість скасування нотаріальних дій визнавати недійсними посвідчені угоди; сам вирішувати питання про відповідні дії (наприклад, дозволити подарувати чи продати певне майно замість зобов'язання нотаріального органу виконати відповідну нотаріальну дію); зобов'язати орган, що виконує нотаріальні дії, вчинити дію, яка суперечить закону (посвідчити договір дарування державним підприємством своєму працівникові жилого будинку при відсутності на це дозволу власника тощо), або вчинити нотаріальну дію у зв'язку з поданням суду документів чи доказів, відсутність яких у заявника викликала відмову у вчиненні цих дій, оскільки зазначена обставина є підставою для нового звернення до нотаріального органу, а не для скасування його постанови. Отже, суд не в праві зобов'язувати нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину на ? частину квартири, що залишилася після смерті [PERSON], оскільки суд не може зобов'язати нотаріуса на здійснення конкретних нотаріальних дій із зазначенням конкретного рішення, яке повинно бути ухвалено. Вирішення питання про видачу свідоцтва про право на спадщину відноситься до виключної компетенції нотаріуса і здійснюється у порядку вчинення нотаріальної дії. Тому у задоволенні цієї частини вимог позивачці необхідно відмовити. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що позовні вимоги [PERSON] задоволено частково, з відповідача на користь позивачки необхідно стягнути тільки 640 грн. від загальної суми сплаченого судового збору, яка дорівнює 1280грн. (а.с. № 1), пропорційно задоволеним позовним вимогам. На підставі вище вищевикладеного,

Outcome: partial