Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-12 00:00:00

26.10.2018 року представник позивача адвокат Малюк О.П. звернулася до Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області з позовною заявою до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», треті особи: приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Завалієв Артем Анатолійович, Індустріальний відділ державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області. Ухвалою судді Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 січня 2019 року цивільну справу за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», треті особи: приватний нотаріус Чернігвського міського нотаріального округу Завалієв Артем Анатолійович, Індустріальний відділ державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, передано за підсудністю до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська. Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 лютого 2019 року цивільну справу прийнято до провадження та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначила, що 23.11.2017 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А. вчинено виконавчий напис № 12226 про стягнення з [PERSON] на користь відповідача заборгованості за Кредитним договором № б/н від 01.02.2008 року у розмірі 40740,20 грн. та витрат за вчинення виконавчого напису у розмірі 1800,00 грн., на загальну суму 42540,20 грн. Позивач не погоджується з вчиненим виконавчим написом, вказаним розміром заборгованості, вважає розмір заборгованості нарахованим з порушенням умов кредитного договору, вимоги пред`явлені після спливу строку давності, а виконавчий напис таким, який не підлягає виконанню, що при вчиненні виконавчого напису приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А. не було дотримано вимог законодавства, внаслідок чого порушено права та охоронювані законом інтереси позивача, які підлягають відновленню та захисту судом в установленому законом порядку. Вважає, що дії приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Завалієва А.А. суперечать положенням ст.ст.87, 88 Закону України «Про нотаріат», розділу 1 та 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», які передбачають стягнення заборгованості лише за нотаріально посвідченими договорами, а Кредитний договір № б/н від 01.02.2008 року не є нотаріально посвідченим. Позивач зазначила, що однією з основних умов вчинення виконавчих написів є наявність документів, що підтверджують безспірність заборгованості боржника. Вважає, що наданий відповідачем розрахунок заборгованості не може бути документом, який би підтверджував безспірність заборгованості, зокрема заборгованість у розмірі 40740,20 грн., нарахування якої позивач вважає здійсненим з порушенням законодавства. Вказала, що вона не отримувала від АТ КБ «ПриватБанк» та від приватного нотаріуса Завалієва А.А. вимоги про наявність заборгованості за Кредитним договором № б/н від 01.02.2008 року та намір вчинити виконавчий напис, а АТ КБ «ПриватБанк» не надав приватному нотаріусу доказів отримання боржником письмової вимоги про усунення порушень, що позбавило позивача права заперечити проти вчинення виконавчого напису та подати нотаріусу докази на підтвердження своїх заперечень. Крім того, в грудні 2019 року позивач надала до суду уточнену позовну заяву, в якій просила стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» грошові кошти в сумі 13809,46 грн., безпідставно стягнуті з її заробітної плати за виконавчим написом приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Завалієва А.А. № 12226 від 23.11.2017 року. На підставі викладеного та враховуючи, що діями відповідача порушені її права, вона просить визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Завалієва А.А. № 12226 від 23.11.2017 року та стягнути з відповідача на її користь грошові кошти в сумі 13809,46 грн., безпідставно стягнуті з її заробітної плати за виконавчим написом № 12226 від 23.11.2017 року в якості боргу. Ухвалою суду від 12.08.2019 року задоволено заяву позивача про забезпечення позову, зупинено примусове стягнення на заробітну плату боржника на підставі вчиненого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А. виконавчого напису №12226 від 23.11.2017 року про стягнення з [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за Кредитним договором № б/н від 01.02.2008 року у розмірі 40740,20 грн. та витрат за вчинення виконавчого напису у розмірі 1800,00 грн., на загальну суму 42540,20 грн. Ухвалою суду від 12.08.2019 року витребувано докази у справі: від АТ КБ «ПриватБанк» оригінал Кредитного договору № б/н від 01.02.2008 року, від приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Завалієва А.А. - завірену копію нотаріальної справи по вчиненню виконавчого напису № 12226 від 23.11.2017 року, від Індустріального відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області - копії матеріалів виконавчого провадження. Ухвалою суду від 12.08.2019 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті в судовому засіданні на 19 вересня 2019 року. Позивач та його представник - адвокат Малюк О.П. (свідоцтво ДП № 3506 від 24.11.2017 року) у підготовчому судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. Крім того, 13.07.2020 року представник позивача подала заяву про розгляд справи за їх відсутності, при ухваленні рішення просила врахувати позицію, викладену в уточненій позовній заяві, не заперечувала щодо заочного розгляду справи у разі неявки відповідача. Представник відповідача АТ КБ «ПриватБанк» повторно до суду не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, у встановленому законом порядку, що підтверджено відповідними судовими повістками. Однак, жодного разу представник відповідача до суду не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву не подав. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Завалієв А.А. до суду не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, будь-яких письмових пояснень щодо позову не подав. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Індустріального відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, до суду не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Будь-яких письмових пояснень щодо позову не подано. Згідно частини 8 статті 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. З огляду на вищевикладене та враховуючи вимоги ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин або повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У частині 4 статті 223 ЦПК України визначено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуючи згоду представника позивача, суд ухвалив проводити заочний розгляд справи у відсутності сторін на підставі наявних у справі даних та доказів у відповідності зі ст. 280 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України. У судовому засіданні встановлені судом фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. Дослідивши в порядку загального позовного провадження матеріали справи, оцінивши зібрані по справі письмові докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до ст.88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Судом встановлено, що 23.11.2017 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А. на підставі заяви стягувача, відповідно до ст.ст.87-91 Закону України «Про нотаріат» та п.2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172, вчинено виконавчий напис за № 12226 про стягнення з позивача на користь відповідача заборгованості за Кредитним договором № б/н від 01.02.2008 року у розмірі 40740,20 грн. та витрат за вчинення виконавчого напису у розмірі 1800,00 грн., на загальну суму 42540,20 грн. 10.04.2018 року на підставі вищезазначеного виконавчого напису державним виконавцем Південного відділу державної виконавчої служби міста Кам`янське Квашиним А.В. відкрито виконавче провадження № 56092304 про стягнення з позивача на користь відповідача заборгованості за Кредитним договором № б/н від 01.02.2008 року у розмірі 42540,20 грн., виконавчого збору у розмірі 4254,02 грн. та витрат виконавчого провадження у сумі 221,32 грн., на загальну суму 47015,54 грн. та винесена постанова про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, однак на підставі постанови Південного відділу державної виконавчої служби міста Кам`янське про передачу виконавчого провадження від 05.10.2018 року воно було передано до Індустріального відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області за місцем проживання боржника. Відповідно до ст.18 Цивільного кодексу України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку встановлених законом. Згідно п.19 ст.34 Закону України «Про нотаріат» виконавчий напис є нотаріальною дією, що вчиняють нотаріуси. Виходячи з положень ст.87 Закону України «Про нотаріат», для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п.п.1.1, 3.1, 3.2 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року за №296/5, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172. Згідно пункту 2 Переліку документів за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, для одержання виконавчого напису про стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин додаються: а) оригінал кредитного договору б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Безспірний борг - це борг, що визначається боржником та кредитором, і про суму якого сторони не сперечаються, тобто у разі відсутності заперечень боржника - вимога кредитора -заставодержателя вважається безспірною. Таким чином, в обов`язок нотаріуса входить перевірка безспірності боргу у боржника після надання стягувачем документів, що встановлюють прострочення зобов`язання. При наявності заперечень боржника нотаріус повинен оцінити його аргументи на предмет наявності ознаки безспірності відносно вимог заставодержателя. За відсутності ознаки безспірності нотаріус повинен був відмовити в здійсненні виконавчого напису. Відповідно до ст.46 Закону України «Про нотаріат» нотаріус має право витребувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальних дій. Такі відомості та (або) документи повинні бути подані в строк, визначений нотаріусом. Цей строк не може перевищувати одного місяця. Неподання відомостей та документів на вимогу нотаріуса є підставою для відкладення, зупинення вчинення нотаріальної дії або відмови у її вчиненні. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (ст.88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Аналогічного висновку щодо застосування вказаних норм матеріального права у аналогічних правовідносинах, дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 березня 2019 року за наслідками розгляду цивільної справи № 137/1666/16-ц (касаційне провадження №14-84цс19). Суд звертає увагу на те, що безспірною заборгованістю є заборгованість боржника, з якою останній погоджується, що, відповідно, виключає можливість спору щодо її розміру, строку, за який вона нарахована тощо, а відтак, і документи, які підтверджують її безспірність, і на підставі яких нотаріусами здійснюються виконавчі написи, мають бути однозначними, беззаперечними, та такими, що містять вираз волі стосовно наявності певної заборгованості не тільки кредитора, а й самого боржника, або ж беззаперечно підтверджують наявність у боржника перед кредитором заборгованості саме в такому розмірі та саме за цей період. Законодавством не визначений вичерпний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. З наданих суду приватним нотаріусом Завалієвим А.А. документів, поданих стягувачем АТ КБ «ПриватБанк, вбачається, що відповідачем до нотаріуса був наданий документ із назвою «Розрахунок заборгованості». Наданий розрахунок заборгованості за Кредитним договором № б/н від 01.02.2008 року не може підтверджувати існування заборгованості, оскільки не є касовим документом та документом первинного бухгалтерського обліку відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», яка передбачає, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Іншими словами таким бухгалтерським документом може бути виписка по рахунку. Судом встановлено, що наданий розрахунок заборгованості не містить інформації щодо часу, дати, суми, місця, ПІБ платника, призначення платежу, дебет/кредит (коли саме, яким чином та в якому розмірі вони були надані), не містить інформації щодо погашення заборгованості (коли саме, ким, яким чином та в якому розмірі були надані грошові кошти на погашення заборгованості за кредитом), яка повинна міститись у виписці за рахунком, а є лише одностороннім та одноособовим нарахуванням відповідачем суми заборгованості за певний період, яким не можна довести виконання умов кредитного договору у зв`язку з тим, що єдиним доказом внесення готівкової валюти на рахунок банку є відповідна заява на переказ готівки, що узгоджується з правовою позицією щодо визначення документів такими, які підтверджують безспірність заборгованості, яка сформована вищими судовими інстанціями. Так в ухвалі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 15.06.2011 року № 6-4882св11 зазначено: «Відповідно статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» належними доказами, що підтверджують наявність або відсутність заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені в порядку цієї статті, які встановлюють розмір заборгованості». У Постанові Вищого господарського суду України від 27.10.2011 року № 5015/1965/11 зазначено: «Безспірність заборгованості можуть підтверджувати виключно первинні бухгалтерські документи, оформлені у відповідності зі статтею 9 Закону «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», при вчиненні оспорюваного виконавчого напису». Відповідно до п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні» № 2 від 31.01.1992 року (зі змінами та доповненнями) при вирішення справ пов`язаних з оскарженням відмови у видачі виконавчого напису або його видачею відповідно до Закону України «Про нотаріат» виконавчий напис може бути вчинено нотаріусом за умови, що наявність безспірної заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем підтверджується відповідними документами. Пунктом 8 вищезазначеної Постанови передбачено, що суд при вирішенні питання про обґрунтованість повинен виходити з того, що нотаріальні дії повинні вчинятись у суворій відповідності з встановленими для даного органу чи особи компетенцією і порядком їх вчинення. Відповідно до вимог ст.81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, як вбачається з матеріалів справи, вчиняючи виконавчий напис, приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Завалієв А.А. не врахував та не перевірив факти наявності чи відсутності спору щодо заборгованості, чим порушив вимоги ч.1 ст. 88 Закону України «Про нотаріат» про безспірність заборгованості, належних доказів протилежного останньою суду не надано. Крім того, до матеріалів заяви на вчинення виконавчого напису не долучено доказів направлення боржнику вимоги про погашення заборгованості у зазначеному розмірі із відміткою поштового відділення про вручення чи неможливість вручення боржнику такої вимоги, тому невідомими є підстави визнання нотаріусом кредитного боргу безспірним. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що докази належного направлення та отримання позивачем письмової вимоги про усунення порушень у не менш ніж тридцятиденний строк, що є обов`язковою вимогою відповідно до п. 6 ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» відсутні. Крім того, вирішуючи питання про сплив строку давності, суд прийшов до наступних висновків: частиною 1 статті 88 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні» від 31 січня 1992 року № 2 передбачено, що при вирішенні справ, пов`язаних з оскарженням відмови у видачі виконавчого напису або його видачею, судам слід мати на увазі, що відповідно до статей 34, 36, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» виконавчий напис може бути вчинено нотаріусом і за умови, що наявність безспірної заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем підтверджується документами, передбаченими затвердженим постановою Ради Міністрів України від 12 жовтня 1976 року N 83 Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів державних нотаріальних контор (з наступними змінами) і що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у випадках, коли законом встановлено інший строк давності - не минув цей строк. У відповідності до п.23 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції від 13.01.2006 року, діючій на момент укладання кредитного договору № б/н від 01.02.2008 року, споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. За ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції від 13.01.2006 року, договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Пунктом 7 частини 11 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції від 13.01.2006 р. передбачена заборона кредитодавцю вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Згідно правової позиції, викладеної в Постанові Верховного Суду України № 6-2104цс16 від 23.11.2016 року, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Правовою позицією, висловленою в Постанові Великої Палати Верховного Суду України від 28.03.2018 року по справі № 444/9519/12 (14-10цс18), передбачено, якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Проаналізувавши розрахунок заборгованості відповідача, суд дійшов до висновку, що останній платіж позивач здійснила 06.11.2008 року у розмірі 1000,00 грн. З цього моменту почався для відповідача перебіг 3-х річного строку права вимоги і звернення до нотаріуса з заявою про учинення виконавчого напису, передбаченого ч.1 ст.88 Закону України «Про нотаріат». Вищезазначений строк сплинув 07.11.2011 року, проте відповідач звернувся з заявою до нотаріуса про учинення виконавчого напису тільки 23.11.2017 року, тобто через шість років після спливу строку, передбаченого ч.1 ст.88 Закону України «Про нотаріат». Відповідно до ч.3 ст.89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Оскільки, на момент вчинення спірного виконавчого напису нотаріусом існували підстави, які свідчили про відсутність ознак безспірності заборгованості за кредитними правовідносинами, що виникли між сторонами, зокрема й щодо строків звернення до нотаріуса з такою вимогою, суд доходить до висновку, що спірний виконавчий напис необхідно визнати таким, що не підлягає виконанню, а тому позов слід задовольнити повністю. Вирішуючи питання про задоволення позовних вимог в частині стягнення з Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь [PERSON] безпідставно стягнутих з заробітної плати позивача грошових коштів в сумі 13809,46 грн. по виконавчому провадженню № 56092304 від 10.04.2018 року на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Завалієва А.А. № 12226 від 23.11.2017 року, суд вважає їх обґрунтованими та такими, що підтверджуються наданими суду доказами та виходить з наступного. Як вбачається з довідки про доходи, виданої ТОВ «Технооптторг-Трейд» на ім`я [PERSON] за період з червня 2018 року по жовтень 2019 року, з її заробітної плати по виконавчому провадженню № 56092304 від 10.04.2018 року на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Завалієва Артема Анатолійовича № 12226 від 23.11.2017 року було примусово стягнуто 13809,46 грн. У зв`язку з задоволенням позовних вимог в частині визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, суд вважає, що грошові кошти на загальну суму 13809,46 грн. були стягнуті з позивача безпідставно і тому позовні вимоги в частині їх стягнення з відповідача на користь позивача підлягають задоволенню. Відповідно до положень ст.141 Цивільного процесуального кодексу України суд при вирішенні питання розподілу судових витрат присуджує стягнути з відповідача на користь позивача понесені та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 704,80 грн.

Outcome: approved