Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-24 00:00:00

26.12.2013 року до Малиновського районного суду міста Одеси звернулася з позовом [PERSON] до [PERSON] , ТОВ «Кей-Колект» за участю третьої особи -ПАТ «УкрСиббанк» про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, уточнивши який просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , що укладений 18.04.2007 року між [PERSON] , як продавцем та [PERSON] , як покупцем, як правочин, укладений внаслідок обману продавця, проти його волі та бажання. Позов обґрунтовано тим, що позивачка [PERSON] , яка померла [INFO] є матір`ю відповідачки [PERSON] .. Відповідачка [PERSON] за попередньою домовленістю з банківською установою, обманним шляхом переоформила на своє ім`я право власності на квартиру, яка належала [PERSON] .. Переоформлення відбулося на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири від 18.04.2007 року та водночас передала дану квартиру в заставу банківській установі. У 2010 році позивачка від представників банку, вперше дізналася що квартира [ADDRESS] , їй не належить та передана відповідачкою [PERSON] в заставу та підлягає продажу за борги [PERSON] .. У позовній заяві також вказується, що на копії договору купівлі-продажу стоїть підпис схожий на підпис позивачки [PERSON] , але остання стверджує, що не продавала свою квартиру, договорів купівлі-продажу зі своєю донькою не укладала, грошових коштів не отримувала. Ухвалою судді Малиновського районного суду м. Одеси Роїка Д.Я від 06 жовтня 2014 року відкрито провадження в справі (а.с.27). У зв`язку із закінченням терміну повноважень у судді Роїка Д.Я., в порядку ст. 11-1 ЦПК України 28 травня 2015 року вищевказану справу передано судді Малиновського районного суду м. Одеси Жуган Л.В. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 29 травня 2015 року справи прийнято до провадження суддею Жуган Л.В. Ухвалою судді Малиновського районного суду м. Одеси Жуган Л.В.від 12 вересня 2016 року позовну заяву залишено без розгляду (а.с.203-204). Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 02 березня 2017 року ухвала Малиновського районного суду м. Одеси від 12 вересня 2016 року про залишення без розгляду позовної заяви [PERSON] до [PERSON] , за участю третіх осіб публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна - скасовано, справа направлена до суду першої інстанції для продовження розгляду (а.с.232-233). [INFO] позивачка [PERSON] померла (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] - а.с. 244). Ухвалою судді Малиновського районного суду міста Одеси Михайлюка О.А. від 22 травня 2017 року провадження по справі було закрито, суд вважав, що спірні правовідносини не допускають правонаступництва, а смерть позивача по справі є підставою для закриття провадження по справі (а.с. 261). Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 03 серпня 2017 року ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 22 травня 2017 року про закриття провадження у справі - скасовано та направлено справу до суду першої інстанції для продовження розгляду справи (а.с 29-31, том 2). Ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 06 вересня 2017 року справи прийнято до судового провадження та продовжено розгляд у складі судді Поліщук І.О. (а.с. 35, том 2). Ухвалою судді Малиновського районного суду м. Одеси від 12 жовтня 2017 року вирішено питання щодо витребування доказів, а саме копій спадкової справи після смерті [PERSON] , померлої [INFO] (а.с. 39, том 2). Ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 30 січня 2018 року залучено до участі у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , за участю третіх осіб ПАТ «УкрСиббанк», ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» замість позивачки [PERSON] , померлої [INFO] , в якості правонаступника - [PERSON] . Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 17 квітня 2019 року за клопотанням представника правонаступника [PERSON] , судом призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, виконання якої доручено експертам Одеської психіатричної лікарні №1, поставивши на вирішення експертів такі питання: 1.Чи могла [PERSON] , [INFO] , усвідомлювати значення своїх дій, могла керувати ними, читати, писати, розуміти прочитаний текст ( тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння, вживання певних ліків, тощо) у час укладення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , 18 квітня 2007 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ситніковою Ю.Д.? Експертів попереджено про кримінальну відповідальність за ст.384,385 КК України. Оплату за проведення експертизи покладено на [PERSON] 10 червня 2019 року завідуючим КНП «ООМЦПЗ» ООР» направлено до суд клопотання про надання наступних додаткових матеріалів: 1. Відомостей від дільничного психіатра, та при наявності, надати медичну документацію стосовно [PERSON] ..2. Оригінал медичної картки амбулаторного хворого з поліклінічного відділення «МКЛ №1» відносно [PERSON] ..3. Показання свідків на розсуд суду та сторін процесу про особливості поведінки та висловлювань [PERSON] на час ситуації, що вивчається судом по справі. Покази свідків, які містять біографічні дані, свідчення про спосіб життя, внутрішньо сімейні відносини, психічні та особисті якості під експертної, мотивах та обставинах складання договору купівлі-продажу, що оспорюється (з роздруківкою технічної фіксації судових засідань). 08 липня 2021 року представник правонаступника [PERSON] заявила письмове клопотання про забезпечення доказів, в якому просила суд повторно направити матеріали цивільної справи для проведення посмертної судово-психіатричної експертизи по справі на виконання ухвали Малиновського районного суду м. Одеси від 17 квітня 2019 року. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 08 липня 2021 року за клопотанням представника правонаступника [PERSON] , судом матеріали цивільної справи № 521/21731/13-ц за позовом [PERSON] , як правонаступника [PERSON] до [PERSON] , ТОВ «Кей-Колект» за участю третьої особи -ПАТ «УкрСиббанк» про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, направлено до КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» Одеської обласної ради для виконання ухвали Малиновського районного суду міста Одеси від 17 квітня 2019 року, якою по справі призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, виконання якої доручено експертам Одеської психіатричної лікарні №1, поставивши на вирішення експертів такі питання: 1.Чи могла [PERSON] , [INFO] , усвідомлювати значення своїх дій, могла керувати ними, читати, писати, розуміти прочитаний текст ( тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння, вживання певних ліків, тощо) у час укладення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , 18 квітня 2007 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ситніковою Ю.Д.? Повідомлено експертів про проведення експертизи тільки на підставі матеріалів цивільної справи № 521/21731/13-ц за позовом [PERSON] , як правонаступника [PERSON] до [PERSON] , ТОВ «Кей-Колект» за участю третьої особи -ПАТ «УкрСиббанк» про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, у зв`язку з неможливістю надати інші документи, які витребувалися експертами відповідно до клопотання від 10 червня 2019 року. Відповіддю завідуючого КНП «ООМЦПЗ» ООР», яка надійшла до суду міститься посилання на те, що за наявними матеріалами у цивільній справі №521/21731/13-ц за позовом [PERSON] , як правонаступника [PERSON] до [PERSON] , ТОВ «Кей-Колект» за участю третьої особи - ПАТ «УкрСиббанк» про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, провести посмертну судово-психіатричну експертизу - неможливо. Представниця правонаступника позивача, будучи присутньою в судових засіданнях вважала позов обґрунтованим та просила його задовольнити. В останні судові засідання призначені до розгляду на 23 вересня 2021 року, на 25 жовтня 2021 року, на 25 листопада 2021 року не з`являлася, про причини неявки суд не сповіщала, заяв про відкладення розгляду справи не надходило. Відповідач, [PERSON] , в судове засідання не з`явилася, про місце, дату та час судового розгляду повідомлялась належним чином. Представник ТОВ «Кей-Колект» приймаючи участь в судових засіданнях заперечувала проти задоволення позовної заяви у зв`язку з її необґрунтованістю, а спір є штучним. В судове засідання призначене до розгляду на 25.11.2021 року не з`явилася, подала до суду заява про розгляд справи у її відсуттності. Представник третьої особи ПАТ «УкрСиббанк» в судові засідання не з`являлася, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, доходить висновку про відмову у задоволенні позову з огляду на наступне. Судом встановлено, що 18 квітня 2007 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту №0011142919000 (а.с. 13-16, том 1). З метою забезпечення виконання зобов`язання та умов договору про надання споживчого кредиту між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки б/н від 18 квітня 2007 року (а.с. 10-12, том 1). Згідно умов договору Іпотеки від 18 квітня 2007 року іпотекодавець передає в іпотеку нерухоме майно квартиру, загальною площею 53, 5 (п`ятдесят три цілих та п`ять десятих) кв.м., житловою площею 30, 3 (тридцять цілих та три десятих) кв.м., що належить іпотекодавцю на праві приватної власності (предмет іпотеки) та знаходиться за адресою [ADDRESS] . Договір іпотеки містить положення відповідно до якого предмет іпотеки є власністю іпотекодавця на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 18 квітня 2007 року Ситніковою Ю.Д., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу по реєстру за №1415, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів за №2035046, згідно Витягу з Державного реєстру правочинів №3854757, наданого Ситніковою Ю.Д. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, і немає жодних договірних змін строків позовної давності, щодо правочинів на підставі яких іпотекодавець отримав право власності на предмет іпотеки. Згідно Договору відповідального зберігання документів №0011142919000 від 18 квітня 2007 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та [PERSON] , остання передала банку на відповідальне зберігання Договір купівлі-продажу квартири від 18 квітня 2007 року за адресою: [ADDRESS] , про що було складено відповідний акт приймання-передачі документів (а.с. 17-19). За клопотанням представника ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» від 27 березня 2019 року було приєднано копію кредитної справи за договором про надання споживчого кредиту, в якій міститься, окрім іншого, договір купівлі-продажу квартири від 18 квітня 2007 року. Відповідно до положень договору купівлі-продажу квартири від 18 квітня 2007 року (п.12) сторони підтверджують, що їм нотаріусом роз`яснені, вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину, що укладається, правові наслідки приховування дійсної продажної ціни, та вимог ст. 182 ЦК України та інші. В договорі містить посилання на те, що вказаний договір прочитано кожною із сторін. На їх прохання нотаріусом зроблений усний переклад з української мови на російську мову тексту цього договору, після чого сторонами нотаріусу підтверджено, що його зміст повністю відповідає їх дійсним намірам. У кінці тексту договору купівлі-продажу від 18 квітня 2007 року містить примітка, що договір вказаний підписано сторонами у присутності приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Ситнікової Ю.Д. Нотаріус встановила особи сторін, їх дієздатність, а також належність громадянці [PERSON] квартири, що продається. В матеріалах приєднаної представником ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» кредитної справи міститься заява [PERSON] до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Ситніковій Ю.Д. зі змісту якої, [PERSON] повідомила, що в зареєстрованому шлюбі та фактичних шлюбних відносинах на час придбання квартири [ADDRESS] не перебувала та по цей час не перебуває, вказана квартир придбана останньою за особисті кошти, набуті під час не перебування в шлюбі. На заяві [PERSON] стоїть її підпис так само як і на договорі купівлі-продажу квартири від 18 квітня 2007 року. Відповідно до ст. 44 ЗУ «Про нотаріат», Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (в редакціях, які діяли на момент укладання правочину), до нотаріального посвідчення правочину нотаріус зобов`язаний здійснити перевірку дієздатності та правоздатності сторін правочину. При посвідченні правочинів нотаріус встановлює дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Дотримання відповідності правочинів дійсним намірам сторін і вимогам законності пов`язано не тільки з можливістю визнання укладеного правочину недійсним, а й відповідальності нотаріуса за наслідки вчинюваної нотаріальної дії. ЗУ «Про нотаріат» передбачено, що нотаріус повинен відмовляти у вчиненні нотаріальної дії, яка суперечить закону. Недотримання вимог закону є підставою для анулювання свідоцтва про право на заняття нотаріальною діяльністю. За сукупністю досліджених доказів суд приходить до висновку про те, що нотаріусом при вчиненні нотаріальної дії з посвідчення правочину було роз`яснено [PERSON] її права, обов`язки та правові наслідки укладання договору, зроблено переклад тексту договору з української мови на російську. В зв`язку з чим посилання представника позивача на те, що [PERSON] текст документів не читала, не розуміє українську мови, і мала на меті надати [PERSON] довіреність, а не укладати договір купівлі-продажу не знайшли свого підтвердження, доказів на підтвердження своїх вимог стороною позивача не надано. Суд критично ставиться до доводів про злочинну змову [PERSON] з ПАТ «УкрСиббанк» та приватним нотаріусом ОМНО Ситніковою Ю.Д., оскільки такі доводи не знайшли свого підтвердження, [PERSON] за життя не зверталась до компетентних правоохоронних органів із заявами про вчинення по відношенню до неї кримінальних правопорушень. Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом. Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язано вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України). За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Стаття 655 ЦК України закріплює законодавче визначення договору купівлі-продажу, згідно з яким за цим договором одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно зі статтею 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Стаття 204 ЦК України регламентує принцип презумпції правомірності правочину, за змістом якого правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Правомірний правочин є підставою виникнення та підтвердженням наявності цивільних прав та обов`язків (частини 2 статті 11 ЦК України). За правилами статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права. Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, що «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II). У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94р., Серія A, N 303-A, параграф 29). Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року). Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства - обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам. Згідно із частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача». Проте, ані позивачкою [PERSON] , ані її представником, ані її правонаступником в суді першої інстанції не доведено належним чином підстави позову, а саме, що оспорюваний правочин від 18 квітня 2007 року у зв`язку з його укладенням порушує її права та охоронювані законом інтересів. Так п. 6 Договору купівлі-продажу квартири від 18 квітня 2007 року встановлено, що за домовленістю сторін продаж квартири вчинено за 383 800 (триста вісімдесят три тисячі вісімсот) гривень 00 копійок, що в еквіваленті складає 76 000 (сімдесят шість тисяч) доларів США 00 центів за курсом НБУ, які повністю отримані продавцем під час підписання та нотаріального посвідчення цього договору. Зазначена ціна відповідає волевиявленню сторін, є остаточною та змінам не підлягає. Щодо чисельних посилань представника позивача на погане самопочуття [PERSON] , вади зору, нестабільний неврологічний стан, нерозуміння своїх дій через вживання ліків, суд звертає увагу на те, що такі посилання не знайшли свого підтвердження та є необґрунтованими. Із наданої медичної документації про стан здоров`я [PERSON] не вбачається, що вона перебувала на обліку в психоневрологічних лікувальних закладах чи мала психоневрологічні захворюванні, які б впливали на її дієздатність. Судом неодноразово призначалися по справі проведення посмертної судово-психіатричної експертизи, однак матеріали справи поверталися разом із клопотанням про надання додаткової медичної документації від дільничного психіатра, надання оригіналу медичної картки амбулаторного хворого та інше, однак додаткові документи стороною позивача надані не були. За наявними у справі документами експертна установа провести посмертну судово-психіатричну експертизу не може. У пункті 5 постанови Пленуму «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року, Верховний Суд України, роз`яснив, що «відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину». Наведене узгоджується із правовою позицією, викладеною Верховним Судом України у постанові від 25.05.2016р. №6-605цс16, згідно з якою: «правом на оскарження правочину наділена також особа, яка не була стороною правочину, дії якої спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав». Згідно із правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду України від 15 грудня 2013 року у справі №6-94цс13, від 21 вересня 2016 року у справі №6-1512цс16, також передбачено, що однією з обов`язкових умов визнання договору недійсним є порушення, у зв`язку з його укладенням, прав та охоронюваних законом інтересів. Вирішуючи аналогічне питання Верховний Суд у постанові від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17 (провадження №61-2417сво19) зробив наступний правової висновок: «Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, №15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року №15-рп/2004). Відповідно до статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язано утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Аналіз статті 13, 15, 16, 203, 215 ЦК України дозволяє зробити висновок, що недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. У частині першій та другій статті 2 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання постановлення оскарженої ухвали апеляційного суду) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. У частині першій статті 11 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання постановлення оскарженої ухвали апеляційного суду) передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків, звільнення майна з під арешту в публічних відносинах або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин». Вирішуючи питання правомірності правочину Верховний Суд у постанові від 20 березня 2019 року у справі №521/19976/16 (провадження №61-39392св18 виходив з наступного: «при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 15 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист порушеного цивільного права. За наслідками розгляду такого спору судом має бути з`ясовано питання про спростування презумпції правомірності правочину і встановлено не лише наявність підстав, визначених законом, для визнання правочину недійсним, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому саме полягає вказане порушення, що має істотне значення для вирішення питання про наявність чи відсутність порушеного права особи, за захистом якого вона звернулася до суду». Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»). В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 24-25, п. 57)». Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне - 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»). Стороною позивача не доведено, що [PERSON] не розуміла своїх дій з приводу укладання договору купівлі-продажу, а також відсутність в останньої наміри такого укладання.

Outcome: dismissed