Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-26 00:00:00

26 квітня 2021 року [PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся в суд з позовом до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - відповідач, АТ «Альфа-Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Волинської області Троц Юлія Борисівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Розсоха Сергій Сергійович, про визнання недійсною державної реєстрації майна, повернення сторін в попередній стан та поновлення права власності на нерухоме майно. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у грудні 2020 року позивач довідався, що належна йому квартира за адресою [ADDRESS] (далі - спірна квартира) була зареєстрована за іпотекодержателем АТ «Альфа-Банк». Позивач не погоджується з такими діями та вказує, що реєстрація права власності квартири за банком відбулася всупереч положенням Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». З наведених вище мотивів, враховуючи заяву про зменшення позовних вимог від 13 травня 2021 року, позивач просить суд визнати недійсною державну реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень право власності на трикімнатну квартиру, загальною площею 55,9 кв.м., житловою площею 41,00 кв.м., по [ADDRESS] на ім`я Акціонерного товариства «Альфа-Банк», вчинену приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Троц Юлією Борисівною, індексний номер 51543075 від 10 березня 2020 року на підставі передавального акту №10221-10229, виданого 10 листопада 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Розсохою Сергієм Сергійовичем, повернувши сторони в попередній стан та поновивши право власності на квартиру по [ADDRESS] за [PERSON] . Позивач у судове засідання не прибув, але у письмовій заяві просить суд слухати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує. Відповідач відзиву на позов не подав, в судове засідання свого представника не направив. Інші учасники справи в судове засідання не прибули. Як визначено у частині першій статті 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи, але не подав письмового відзиву, враховуючи, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити повністю, з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 04 грудня 2006 року, позивач набув у власність квартиру за адресою [ADDRESS] . Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 02 грудня 2010 року у справі № 22ц-4983/10 ухвалено, в рахунок погашення на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» наявної у [PERSON] заборгованості станом на 01.03.2010 року за кредитним договором № 078-22-17/06 від 04 грудня 2006 року в сумі 303 723 грн. 71 коп. та за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 078-22-47/07 від 28 листопада 2007 року в сумі 101 947 грн. 90 коп. звернути стягнення на предмет іпотеки: трикімнатну квартиру загальною площею 55,9 кв.м, житловою площею 41 кв.м, розташовану за адресою: [ADDRESS] , яка належить на праві власності [PERSON] , шляхом продажу даної квартири на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, з початковою ціною для подальшої реалізації - 320 931 грн. Цим же судовим рішенням було встановлено, що між сторонами було укладено 04.12.2006 року кредитний договір № 078-22-17/06, згідно якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 34000 доларів США зі сплатою 12,7% річних та з визначенням терміну його повернення - 03 грудня 2026 року. 06.10.2008 року між сторонами укладено додаткову угоду № 1 до вказаного договору, згідно якої з 20.10.2008 року збільшено розмір відсоткової ставки до рівня 15% річних. 28.11.2007 року між сторонами також укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 078-22-47/07, згідно якого банк надав позичальнику грошові кошти в розмірі 85000 гривень зі сплатою 13,5% річних та з визначенням терміну його повернення - 27 листопада 2022 року (а.с.34-38). 27.06.2008 року та 06.10.2008 року між сторонами укладено додаткові угоди № 1 та № 2 до вказаного договору, згідно яких з 01.07.2008 року встановлено розмір відсоткової ставки за кредитом на рівні 14% річних, а з 20.10.2008 року - на рівні 18% річних. В забезпечення виконання зобов`язань за обома договорами між сторонами 04.12.2006 року та 29.11.2007 року укладені нотаріально посвідчені іпотечні договори, відповідно до умов яких в іпотеку банку було передано належну відповідачу трикімнатну квартиру загальною площею 55,9 кв.м, житловою площею 41 кв.м, розташовану на [ADDRESS] . Частиною четвертою статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, оскільки обставини укладання та виконання позивачем кредитних договорів та іпотечного договору встановленні рішенням суду у цивільній справі, у якій беруть участь ті самі особи, вони додатковому доказуванню не підлягають. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 грудня 2020 року у цивільній справі №161/19252/19, визнано недійсною державну реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень права власності на трикімнатну квартиру, загальною площею 55,9 кв.м., житловою площею 41,0 кв.м. по [ADDRESS] на ім`я Акціонерного товариства «Укрсоцбанк», вчинену рішенням державного реєстратора Комунального підприємства «Волиньреєстр» Куклинської сільської ради Волинської області Чернюк Оленою Олексіївною, індексний номер 45663734 від 22 лютого 2019 року, номер запису про право власності 30421340, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1771992807101. З відомостей державного реєстру речових прав на нерухоме майно слідує, що до цього 05 березня 2020 року приватним нотаріус Луцького міського нотаріального округу Волинської області Троц Юлія Борисівна в розділ стосовно об`єкта нерухомого майна - квартири за адресою [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1771992807101, внесений запис про право власності №35868238 за Акціонерним товариством «Альфа-Банк». Цей запис внесений на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 10 березня 2020 року №51543075, а також передавального акту №10221-10229, виданого 10 листопада 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу. Надаючи свою правову оцінку таким діям банку, суд зазначає таке. 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон № 1304-VII), підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону № 898-IV, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Згідно з пунктом 23 статті 1 Закону України 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки) споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Пунктом 4 Закону № 1304-VII передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон № 898-IV) звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону № 898-IV). Отже, Закон № 898-IV прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки. Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону № 1304-VII право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору. Водночас Закон № 1304-VII ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що спірна квартира площею 55,0 кв.м яка використовується позивачем, як єдине місце постійного проживання, не може бути примусово стягнута на підставі дії Закону № 1304-VII, у тому числі і шляхом реєстрації права власності за АТ «Альфа-Банк», як забезпечення виконання позивачем умов кредитного договору, укладеного в іноземній валюті. Доказів наявності у позивача іншого нерухомого житлового майна, матеріали справи не містять, а таких доказів відповідач суду не надав. Натомість, з наданої позивачем інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна слідує, що за пошуковим запитом « [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] » у відповідних реєстрах наявні відомості лише стосовно спірної квартири, а іншого нерухомого майна у власності позивача немає. Отже, у державного реєстратора були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за АТ «Альфа-Банк», а тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Аналогічний висновок щодо застосування положень Закону № 1304-VII міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року №644/3116/18, від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а. Підстав для відступу від цих висновків, суд не знаходить. Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що з урахування приписів ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» позовні вимоги слід задовольнити, а саме визнати недійсною державну реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень право власності на трикімнатну квартиру, загальною площею 55,9 кв.м., житловою площею 41,00 кв.м., по [ADDRESS] на ім`я Акціонерного товариства «Альфа-Банк», вчинену приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Троц Юлією Борисівною, індексний номер 51543075 від 10 березня 2020 року на підставі передавального акту №10221-10229, виданого 10 листопада 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Розсохою Сергієм Сергійовичем, повернувши сторони в попередній стан та поновивши право власності на квартиру по [ADDRESS] за [PERSON] . Такий спосіб захисту порушеного права буде відповідати приписам та обмеженням, наведеним у частині третій статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». На підставі ст.141 ЦПК України з відповідача-2 на користь позивача слід стягнути судовий збір, який був сплачений при зверненні до суду у розмірі 908,00 грн.

Outcome: approved