Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-25 00:00:00

26.03.2015 [PERSON] звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовом та після доповнення позовних вимог просив: визначити місце проживання дитини [PERSON], [INFO] з позивачем, стягнути з відповідача [PERSON], [INFO], на його користь аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з дня предявлення позову (а.с. 3-9,71-72). Свої позовні вимоги позивач [PERSON] обґрунтовував тим, що з вересня 2012 року вони з відповідачем проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу, та в них 15 грудня 2013 року народився син [PERSON]. За їх спільною з відповідачем заявою позивач був зазначений батьком дитини. Як стверджує позивач, увесь цей час вони проживали з позивачем та дитиною в будинку №8 по вул.Полтавська в м.Борисполі Київської області, були повязані спільним побутом, вели спільне господарство. Позивач також стверджує, що поступово відповідач перестала дбати про сімю, її благополуччя, піклуватися та доглядати сімю, особливо дитину, припинила виконання будь-яких зобовязань в побутових відносинах, почала зловживати спиртними напоями, не ночувати вдома, мати стосунки з іншими чоловіками, вести аморальний спосіб життя, що призвело до остаточної втрати відносин та припинення з лютого місяця 2015 року проживання однією сімєю. Як зазначено позивачем, після цього відповідач з власної ініціативи залишила житловий будинок №8 по вул.Полтавська в м.Борисполі Київської області та повідомила, що буде постійно проживати разом із дитиною в квартирі №9 по вул.Мануїльського в м.Борисполі, яка належить їй на праві власності, погодивши, що позивач матиме можливість безперешкодно бачитися з дитиною. Однак, через декілька днів, відвідавши відповідача за вказаною адресою, він не виявив відповідача та дитини. Позивач стверджував, що станом на день звернення з позовом до суду йому не було відомо фактичне місце проживання відповідача та їх малолітньої дитини. Крім того, позивач стверджує, що відповідач за час проживання однією сімєю та після припинення фактичних сімейних стосунків не виконує належним чином своїх обовязків як мати щодо виховання малолітньої дитини, не піклується про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, не створює умови, необхідні для всебічного розвитку та виховання дитини, матеріально не забезпечує дитину, дії всупереч її інтересам. Зокрема, зазначає, що відповідач за час проживання з ним однією сімєю жорстоко поводилась з дитиною, систематично застосовувала до неї фізичну силу, віддавала перевагу власним інтересам, які полягали у відвідуванні барів та ресторанів і сторонніми, малознайомим людьми, не ночувала вдома, або приходила пізно в ночі, залишаючи дитину на позивача та його батьків, зловживала спиртними напоями, значну частину коштів, що отримувала вона, позивач, а також пенсії його батьків витрачала на власні потреби, а також значну частину майна, набутого ними за час проживання однією сімєю вносила до ломбардів в обмін на грошові кошти, які витрачала на власні потреби. Також зазначив, що єдиним місцем роботи, де відповідач змогла влаштуватись та працювала з березня 2013 по травень 2013 року було ОСББ «Київський шлях 1Д», де працювала прибиральником, та зарекомендувала себе виключно з негативного боку, оскільки за період перебування в трудових відносинах з роботодавцем ставлення до роботи було незадовільне, порушувала трудову дисципліну, прогулювала та запізнювалась на роботу, неодноразово була помічена при виконання своїх обовязків в нетверезому стані. Позивач також стверджує, що відповідач не працює, офіційних доходів не одержує, має значну заборгованість по кредитам, водночас 20 лютого 2015 року за договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Бориспільського нотаріального округу, [PERSON], зареєстрованим в реєстрі за №410, відповідач безоплатно передала у власність [PERSON] ? частку квартири №9, яка знаходиться в м.Борисполі по вул.Мануїльського, 25, яка належала відповідачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 17 лютого 2015 рок, що на думку позивача порушило майнові права дитини на користування квартирою, погіршило її умови проживання. 26 лютого 2015 року він звернувся до Бориспільського міського голови із заявою про встановлення місця проживання неповнолітньої дитини [PERSON] з ним, але служба у справах дітей та сімї Бориспільської міської ради листом від 10 березня 2015 року повідомила йому, про те, що питання про визнання місця проживання малолітнього [PERSON] буде вирішено після встановлення місця перебування [PERSON] та її малолітнього сина. Позивач вважає, що, враховуючи наведені ним обставини, а також те, що він має у постійному користуванні житловий будинок №8 про вул.Полтавська в м.Борисполі, який належить на праві власності його матері, в якому він та його батьки проживають однією сімєю, що його батьки, які знаходяться на пенсії, приймали безпосередню участь у вихованні та утриманні його сина, та не мають жодних заперечень з приводу постійного проживання дитини в житловому будинку, бажають приймати подальшу участь у вихованні, а також нести необхідні витрати на його утримання, а також, враховуючи, що він має постійне місце роботи слюсарем в ПрАТ «Агробудмеханізація», за місцем роботи характеризується позитивно, до кримінальної відповідальності не притягувався, є всі підстави для задоволення його позову щодо визначення місця проживання дитини з ним. Доповнюючи позовні вимоги позовом про стягнення аліментів, він зазначив, що відповідач має можливість і повинна надавати грошову допомогу на утримання сина, а також зазначив, що оскільки [PERSON] не працює, має мінливий дохід, аліменти підлягають стягненню у твердій грошовій сумі. 07.08.2016 року відповідач [PERSON] направила до Бориспільського міськрайонного суду Київської області зустрічну позовну заяву, в якій просила: визначити місце проживання дитини [PERSON], [INFO], з матірю [PERSON]; стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON], [INFO], у твердій сумі 1000 гривень щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (а.с.155-156). Свої зустрічні позовні вимоги відповідач обґрунтовує тим, що після народження дитини [PERSON] почав після роботи вживати алкогольні напої, дома вчиняти сварки, займався щодо неї рукоприкладством в присутності сина. В лютому 2015 року внаслідок такої поведінки позивача вона була вимушена втекти з сином з дому, не взявши з собою навіть індивідуальних речей, так як боялась за свою безпеку та за безпеку сина. В даний час вона має постійне місце проживання в [INFO], умови проживання відповідають санітарно-гігієнічним нормам, де син відвідує дитячий садочок, що дозволяє йому стан здоровя, вона працює в фермерському господарстві «Перемога», стверджує, що на основі зібраних нею додатків до зустрічного позову, нею не порушені ст.ст.150,153,155,180 СК України та вимоги Закону України «Про охорону дитинства». В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги повністю підтримали, обєктивності зібраних відповідачем письмових доказів вони не довіряють, звертають увагу, що відповідач не має постійного місця роботи та проживання. Зустрічний позов не визнають. Представник третьої особи органу опіки та піклування Служби у справах сімї та дітей Бориспільської міської ради первісний позов [PERSON] підтримала, проти задоволення зустрічного позову заперечувала, посилаючись на те, що позивач звернувся до служби до органу опіки і піклування з приводу спору щодо участі у вихованні сина, але відповідач повторно на засідання не зявилась, жодних документів не надала. Умови проживання позивача ними обстежені, позивачем створені належні умови для проживання та виховання дитини: є ліжко, коляска, одяг та іграшки. Відповідач та її представник, які брали участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції із Ренійським районним судом Одеської області, проти позову позивача заперечували, стверджують, що позивачем необєктивно викладені обставини справи, які ним не доведені, зустрічний позов підтримують та просять задовольнити. Відповідач пояснила, що була вимушена залишити житло позивача із дитиною, через сварки та бійку, які він влаштовував. Вона зверталась до поліції, бо їй не віддавали її документів та документів дитини, коляску та речі дитини вона також була вимушена залишити. Оскільки позивач [PERSON] заявив їй, що не залишить її у спокої, вона вирішила поїхати з дитиною з міста. Належну їй частку квартири вони давно планували продати із сестрою, але оформили це договором дарування. На отримані кошти вона утримувала себе та сина, оскільки позивач звернувся до органу соціального захисту і їй припинили виплачувати допомогу по народженню. Вона проживає в [INFO], де доглядає за парою літніх людей та їх будинком, допомагає їм по господарству, за що отримує плату та безкоштовне харчування та проживання. Син відвідує дитячий садок, вона підробляла, працюючи у фермерських господарствах, на даний час стала на облік по безробіттю, шукає роботу. Представник відповідача також звертає увагу на ту обставину, що відповідач весь час належно виконує свої батьківські обовязки, тоді як позивач жодних дій, щоб надати матеріальну допомогу дитині, побачитись та поспілкуватись з дитиною не вживав, навіть не захотів побачити дитину та поспілкуватися, коли така можливість виникла в режимі відеоконференції після судового засідання. Представник третьої особи органу опіки та піклування Ренійської районної державної адміністрації зустрічний позов підтримала, проти задоволення первісного позову заперечувала, зазначила, що за час, коли відповідач [PERSON] оселилась на території Ренійського району в с.Котловина, негативних відгуків щодо неї до органу опіки та піклування та до Котловинської сільської ради не надходило, службою надається допомога відповідачу та її сину як малозабезпеченій родині, були перевірені їх умови проживання, дитина доглянута. Вона вважає, що при визначенні місця проживання малолітньої дитини слід відповідно до вимог ст.161 СК України враховувати вік дитини та прихильність дитини до матері, а також ту обставину, що дитина не памятає свого батька, а отже розлучення його з матірю завдасть дитині психологічної травми. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, думку представників органів опіки та піклування за місцем проживання сторін, допитавши свідків [PERSON] та [PERSON], дослідивши письмові матеріали справи та надані суду документи, суд прийшов до висновку, що зустрічний позов [PERSON] підлягає задоволенню, а в задоволенні первісного позову [PERSON] слід відмовити, за наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Так, відповідно до вимог ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У судовому засіданні встановлено, що 15 грудня 2013 року народився [PERSON], батьками якого згідно зі свідоцтвом про народження серії І-ОК №259670 від 27 грудня 2013 року, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Бориспільського міськрайонного управління юстиції у Київській області, є сторони у справі: [PERSON] та [PERSON] (а.с.10). Сторонами визнано, що до народження сина [PERSON], а також з моменту його народження до лютого 2015 року вони проживали однією сімєю за місцем реєстрації позивача в будинку №8 по вул.Полтавській в м.Борисполі Київської області, 11/50 частин якого належить на праві власності матері позивача [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON]) [PERSON], інша частина будинку увійшла до складу спадщини, що залишилась після смерті [PERSON] та згідно із заповітом від 25 січня 1986 року була заповідана матері позивача, що підтверджується долученими до матеріалами справи наданими позивачем письмовими документами (а.с.21-29). Згідно з Актом обстеження житлово-побутових умов громадянина [PERSON], [INFO], від 10.03.2015 року, складеного комісією працівників Служби у справах дітей та сімї Бориспільської міської ради, на підставі заяви громадянки [PERSON] обстежено житлово-побутові умови за адресою: м.Бориспіль, вул.Полтавська, 8, та встановлено, що житло, розміщене в приватному будинку, складається з чотирьох кімнат, загальною площею 100,0 кв.м, житлова площа 79,4 кв.м., житло утримується в доброму санітарно-гігієнічному стані, громадянин [PERSON] створив всі належні умови для життя, розвитку та відпочинку його малолітнього сина [PERSON], [INFO], для дитини є дитяче ліжко, коляска, достатньої одягу та іграшок (а.с.17). Згідно з довідками, виданими виконавчим комітетом Котловинської сільської ради Ренійського району Одеської області №1033 від 12.05.2016 року та №1232 від 18.07.2016, відповідач [PERSON], дійсно проживає, з 12.08.2015 року з сином [PERSON], [INFO] (а.с.99,147,159). Встановлено, що умови проживання відповідача [PERSON] та її малолітнього сина [PERSON], [INFO], неодноразово обстежувалися представниками служби у справах дітей та сімї та виконавчого комітету Котловинської сільської ради, за місцем проживання відповідача в с.Котловина Ренійського району Одеської області: 30.06.2016 року та 05.08.2016 року по вул.Соборна,6 (а.с.141-142,164,165,214-215), а також 26.10.2016 року по вул.Центральна, 97 (а.с.213). Так, згідно з актом обстеження житлово-побутових умов від 26.10.2016 вих. №1876 (а.с.213) відповідач [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], проживають на квартирі в с.Котловина вул.Центральна, 97, Ренійського району Одеської області, де умови проживання відповідають санітарним нормам, в будинку є газ, світло, вода, для дитини створені усі умови: окреме ліжко, іграшки. Наведене також підтверджено показами допитаної в судовому засіданні свідка [PERSON], якою здійснювалось обстеження житлово-побутових умов відповідача та її дитини, та яка є мешканцем с.Котловина Ренійського району. Згідно з довідкою №13 від 03 серпня 2016 року, виданою Дошкільним навчальним закладом загального розвитку ясла-садок «Джерельце», син сторін [PERSON] відвідує ясла-садок «Джерельце» с.Котловина Ренійського району з 14.06.2016 року, дитина охайна, комунікабельна, життєрадісна; мама дитини приводить в садок та забирає вчасно; відчувається турбота матері за свою дитину; дитина любить маму; мама спокійна, товариська, доброзичлива до дитини та оточуючих, цікавиться поведінкою, розвитком своєї дитини (а.с.146,163). Згідно з довідкою, виданою лікарем [PERSON] Котловинської сільської амбулаторії від 26.07.2016 року (а.с.145,162) дитина [PERSON], [INFO], стоїть на обліку в амбулаторії с.Котловина з 26.05.2016 року, дитина здорова, доглянута, претензій по догляду за дитиною немає. Згідно з характеристикою, виданою 30.06.2016 року виконавчим комітетом Котловинської сільської ради, відповідач [PERSON] за час свого проживання в с.Котловина з 2015 року характеризується позитивно, зарекомендувала себе як порядна, врівноважена, чуйна людина, не одружена, виховує сина, добра мати, працює в фермерському господарстві, скарг з боку сусідів на неї не надходило (а.с.148,160). Згідно з довідками Центральної районної лікарні Ренійської районної ради Одеської області (а.с.211) відповідач [PERSON] на обліку у психіатричному та наркологічному кабінеті не стоїть, за медичною допомогою не зверталась. Крім того, згідно з довідкою Державного центру зайнятості Ренійської РЦЗ від 21.02.2017 року відповідач [PERSON] перебуває на обліку в центрі зайнятості з 14 лютого 2017 року (а.с.212). Згідно з розпорядженням Ренійської районної державної адміністрації №384/А-2016 від 30 серпня 2016 року з урахуванням змін та доповнень, внесених розпорядженням Ренійської районної державної адміністрації №444/А-2016 від 18.10.2016 року (а.с.178,179) з метою захисту прав та законних інтересів малолітньої дитини визначено місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO], разом із матірю, [PERSON]. З наданих суду документів також встановлено, що позивач працює в ПрАТ «Агробудмеханізація» з 11.06.2012 слюсарем та за місцем роботи характеризується позитивно: має добрі навики за фахом, постійно підвищує свій професійний рівень, в роботі показав себе відповідальним, свої обовязки виконує вчасно, якісно і добросовісно, у спілкування ввічливий, стриманий, врівноважений (а.с.18,19). До звернення з позовом до суду, 26.02.2015 року позивач [PERSON] звертався із письмовою заявою на імя Бориспільського міського голови з проханням визначити йому години спілкування з його малолітнім сином [PERSON], [INFO], водночас висловлював пропозицію встановити місце проживання дитини з батьком (а.с.15). Листом від 10.03.2015 за №01-14-181 Служба у справах дітей та сімї Бориспільської міської ради повідомила позивача про те, що визначення місця проживання малолітнього [PERSON], [INFO], буде вирішено після встановлення місця перебування громадянки [PERSON] та її малолітнього сина (а.с.16). Даючи оцінку дослідженим в судовому засіданні доказам та встановленим судом обставинам справи, суд прийшов до висновку, що доводи позивача, що відповідач не піклується про їх малолітнього сина, веде аморальний спосіб життя, спростовуються дослідженими в судовому засіданні письмовими документами з місця проживання відповідача та їх з позивачем малолітнього сина. Не є достатнім доказом такої обставини і укладений за участі відповідача та нотаріально посвідчений Договір дарування ? частки квартири від 20 лютого 2015 року за реєстровим №410, відповідно до якого відповідач [PERSON] та [PERSON] безоплатно передали у власність обдарованої [PERSON] належну їм на праві приватної спільної часткової власності ? частку квартири №9, що знаходиться в будинку №25 по вул.Мануїльського, в м.Борисполі Київської області. Щодо долученої позивачем до позовної заяви копії характеристики відповідача [PERSON], підписаної керуючим ОСББ «Київський шлях 1Д» [PERSON] (а.с.14), суд звертає увагу, що відсутні дата та підстави видачі такої характеристики, зокрема щодо підстав її отримання сторонньою особою - позивачем, а також, враховуючи ту обставину, що відповідач заперечує викладені в характеристиці обставини, вважає їх викладеними необєктивно, суд приходить до висновку, що такий доказ не може бути визнаний належним і допустимим доказом у справі. Частиною 1 статті 141 Сімейного кодексу України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. За змістом ч.1 ст.160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ч.1 ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до вимог ч.2 вказаної статті орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Встановлено, що відповідач, хоч і не мала постійного місця роботи, проте, згідно з характеристикою, виданою 30.06.2016 року виконавчим комітетом Котловинської сільської ради, працювала в фермерському господарстві (а.с.160), а також, згідно з показами свідка [PERSON] відповідач доглядає за двома пенсіонерами похилого віку та їх будинком, в якому вона проживає. Крім того встановлено, що після досягнення дитиною трьох років відповідач протягом трьох місяців стала на облік у центрі зайнятості за місцем проживання (а.с.212). Також встановлено, що з лютого 2015 року до моменту ухвалення судового рішення дитина сторін знаходилась виключно на утриманні відповідача та за рахунок її доходів. При цьому, позивачем визнано ту обставину, що він з лютого 2015 року, в тому числі з часу встановлення місця проживання відповідача [PERSON] та їх малолітнього сина [PERSON], [INFO], що мало місце в квітні 2016 року, матеріально дитину не утримував, участі у її матеріальному забезпеченні та вихованні не приймав, а також визнано, що за його заявою було призупинено виплату відповідачу щомісячної державної допомоги при народженні дитини. За таких обставин суд прийшов до висновку, що та обставина, що відповідач не мала постійного місця роботи не свідчить про те, що вона не мала самостійного доходу, оскільки наявність такого доходу підтверджують досліджені в судовому засіданні вищезазначені докази. Також судом враховано, що належних і допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що відповідач зловживає спиртними напоями, або своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини, а також на підтвердження фактів жорстокого поводження з дитиною, суду надано не було, та не підтверджується даними, що характеризують відповідача [PERSON] за місцем її проживання в [INFO], при цьому суд враховує, що час її проживання у вказаному населеному пункті є достатньо тривалим, з серпня 2015 року. Даючи оцінку усім вищенаведеним обставинам, суд прийшов до висновку, що малолітнього сина сторін слід залишити проживати з матірю, відповідачем у справі, [PERSON]. При цьому суд враховує такі, істотні обставини, що відповідач достатньо тривалий час і належним чином самостійно виконувала батьківські обовязки по утриманню та вихованню їх з позивачем малолітнього сина, що було відмічено органом опіки та піклування за місцем проживання відповідача та малолітнього сина сторін [PERSON], [INFO], а також враховує малолітній вік дитини, який згідно досліджених судом письмових доказів виявляє прихильність до матері, тривалий час не бачив та не спілкувався зі своїм батьком позивачем у справі, а саме, з лютого 2015 року, коли [PERSON] було не більше 1 року та 2 місяців, а отже в силу свого віку не може його памятати. А також враховує, що поведінка позивача не сприяла відновленню такого спілкування та родинних відносин, оскільки позивач, дізнавшись про місцезнаходження відповідача та їх сина, не зробив жодний дій в позасудовому порядку, щоб побачити та поспілкуватися із сином та отримати його прихильність, зокрема переконатися у благополуччі сина, тобто на виконання покладених на нього батьківських обовязків по вихованню дитини. Відповідно до вимог ст.11 Закону «Про охорону дитинства» сімя є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сімї разом з батьками або в сімї одного з них та на піклування батьків. Відповідно до ст.3 Конвенції «Про права дитини» передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. З пояснень сторін можливості їх спільного проживання однією сімєю на даний час не вбачається. При цьому суд враховує, що згідно з поясненнями сторін, що також підтверджено показами допитаної в судовому засіданні свідка [PERSON], матері позивача, що відповідач пішла з будинку позивача з дитиною після їх з позивачем сварки та бійки. Усі ці встановлені в судовому засіданні, істотні, на думку суду, обставини, спонукають суд з метою якнайкращого забезпечення інтересів дитини, визначити місце його проживання з відповідачем [PERSON], яка в силу своїх можливостей забезпечила дитині умови, достатні для його належного розвитку та виховання. Враховуючи, що з лютого 2015 року дитина сторін проживає із матірю та знаходиться на її утриманні, і між батьками малолітнього виник спір щодо порядку утримання дитини, суд прийшов до висновку, про обґрунтованість заявленого відповідачем зустрічного позову про стягнення аліментів на її користь на утримання сина, а також, вважає, що є усі підстави для часткового задоволення позовної вимоги в частині розміру аліментів, та визначення розміру аліментів в ? частці від заробітну (доходу) позивача щомісячно з моменту звернення зі зустрічним позовом до суду, тобто з 07.08.2016 року (а.с.166). Так, згідно з вимогами ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки повинні утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За змістом ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. При цьому відповідно до ч.2 вказаної статті, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184\~цього Кодексу. Згідно з вимогами ч.1 ст.183 ЦК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Суд також враховує, що за замістом ч.1 ст.191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. При цьому суд зазначено, що за змістом ч.1 ст.184 Сімейного кодексу України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Проте, з досліджених в судовому засіданні доказів встановлено, що батько [PERSON], відповідач за зустрічним позовом [PERSON] є особою працездатного віку, працює, має постійний заробіток, а отже обставини, які б давали підстави для стягнення аліментів у твердій грошовій сумі відсутні. Враховуючи, що інших неповнолітніх дітей позивач не має, він суду може сплачувати аліменти в розмірі ? частки свого заробітку (доходу). Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України в звязку з відмовою в задоволені позову, понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають. Враховуючи, що відповідач була звільнена від сплати судового збору за позовною вимогою про стягнення аліментів при зверненні з зустрічним позовом, а також, враховуючи, що судом було задоволено клопотання відповідача та було відстрочено сплату судового збору за позовною вимогою про визначення місця проживання дитини і на момент ухвалення судового рішення, судовий збір сплачений не був, належний до сплати судовий збір відповідно до вимог ст.88 ЦПК України в сумі 1102 гривні 40 копійок (за кожною вимогою по 551 гривня 20 копійок) підлягає стягненню з позивача на користь держави. Відповідно до вимог пункту 1 частини 1 статті 367 ЦПК України суд зобовязаний допустити негайне виконання рішення про стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: partial