Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-12 00:00:00

24 червня 2015 року [PERSON] звернувся до суду, за місцем свого мешкання, з позовом до Бахчисарайського районного відділу освіти Автономної Республіки Крим про стягнення регресних сум внаслідок втрати ним працездатності у зв'язку з трудовим каліцтвом, а також про відшкодування понесених ним судових витрат у зв'язку із розглядом вказаної справи. Позивач [PERSON] у судовому засіданні 07 вересня 2015 року заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та зазначив про те, що при виконанні трудових обов'язків керівника кружка Будинку піонерів Бахчисарайського районного відділу освіти АР Крим він, [PERSON] ( раніше [PERSON] ) був двічі травмований: в 1981 році внаслідок падіння на роботі і травмування голови та в 1984 році внаслідок нападу на нього в поході зі школярами невідомих осіб-злочинців, які його побили, коли він захищав дітей, та спричинили йому кульове поранення та важкі травми хребта, ноги, скулової дуги та інші. За цими випадками відповідачем були складені Акти по формі Н-1 та Бахчисарайський районний відділ освіти АР Крим повинен виплачувати позивачу регресні суми згідно із законодавством у зв'язку з трудовим каліцтвом відповідно до Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації, або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків ,затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472. Відповідач добровільно сплачував йому до 01 липня 1991 року регресні виплати, виходячи із встановленого відсотка( 80%) втрати ним професійної працездатності, але потім припинив виплати, тому він вимушений був звернутися за захистом своїх прав до суду. Згідно рішення Слов'янського міського суду Донецької області від 30 квітня 2003 року були задоволені його позовні вимоги і на його користь з відповідача підлягала стягненню заборгованість по регресним виплатам за період з 01 липня 1991 року по 31 грудня 2002 року у сумі 37 849 грн. 26 коп. Враховуючи те, що після 01 січня 2003 року виплати регресних сум не проводяться відповідачем, посилаючись на положення Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації, або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472, просив суд стягнути на його користь заборгованість по таким виплатам за період з 01 січня 2003 року по 01 липня 2015 року на загальну суму 483 728 грн. 70 коп. та відшкодувати судові витрати по справі у сумі 5 972 грн.64 коп. 25 вересня 2015 року позивачем [PERSON] було подано письмову заяву про уточнення позовних вимог.(а.с. 69-70) Позивач [PERSON] у подальшому не використав наданого йому законом право на безпосередню участь у судовому засіданні і ще 09 липня 2015 року на адресу суду ним була подана письмова заява про проведення розгляду справи за участю його представника- [PERSON]( а.с.18, 65) У судовому засіданні 13 жовтня 2015 року представник позивача [PERSON], який діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 01 червня 2013 року ( а.с.11) уточнені у заяві від 18 вересня 2015 року позовні вимоги [PERSON] підтримав у повному обсязі та зазначив про те, що його батько - [PERSON] 18 грудня 1981року та 23 вересня 1984 року під час виконання трудових обов'язків з відповідачем по справі отримав трудові каліцтва. Первісно 18 грудня 1984 року висновком МСЕК було встановлено 20 % втрати позивачем професійної працездатності і він періодично проходив чергові медичні переогляди. 22 квітня 1991 року відносно [PERSON] повторно було встановлено II групу інвалідності за цими трудовими каліцтвами та визначено втрату ним 80% професійної працездатності , а 21 лютого 1995 року висновком ВЛТЕК відносно нього було встановлено такий же процент втрати професійної працездатності вже безстроково. Стверджував, що оскільки травми відбулися на виробництві у 1981 та 1984 роках, а остання довідка МСЕК від 21 лютого 1995 року, то при визначенні розміру регресних виплат на користь позивача необхідно користуватися пунктом 9 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації, або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків ,затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472 (з відповідними змінами), які були чинними на час встановлення МСЕК 21 лютого 1995 року довічно втрати працездатності ( 80%) та II групи інвалідності. При визначенні суми заборгованості по цим виплатам за період з 01 січня 2003 року по 01 липня 2015 року ними було застосовано наступний розрахунок: середньомісячна зарплата позивача до каліцтва складає 133 руб. 19 коп.( зарплата за рік до каліцтва 1598 руб.30 коп. : 12 місяців = 133 руб.19 коп.)На цей час ставку вчителя вищої категорії 2411 грн. необхідно поділити на ставку вчителя 90 руб. за рік до каліцтва у 1981 році і буде отримано коефіцієнт підвищення заробітної плати- 26,79 грн./руб ( 2411:90= 26,79). Середньомісячна заробітна плата до каліцтва 133 руб. 19 коп. помножується на зазначений коефіцієнт підвищення заробітної плати і отримується розмір нинішньої заробітної плати з урахуванням коефіцієнта підвищення заробітної плати- 3568 грн.16 коп.( 133 руб 19 коп.х 26,79 грн./руб=3568 грн. 16 коп.) З урахуванням того, що має місце 30% надбавка за стаж роботи, то щомісячний розмір заробітної плати з урахуванням такої надбавки буде складати 3568 грн.16 коп.+ ( 3568 грн.16 коп.х30%) = 4638 грн.61 коп. Розмір щомісячної регресної суми з урахуванням 80% втрати працездатності буде складати 3710 грн.89 коп. ( 4638 грн.60 коп. х80%=3710 грн.89 коп.) Враховуючи те, що термін заборгованості по цим виплатам складає 150 місяців ( за період з 01 січня 2003 року до 01липня 2015 року), то на користь позивача підлягає стягненню наступна сума- 556 633 грн. 50 коп.( 3710 грн.89 коп.х 150= 556 633 грн.50 коп.) Будь- яких доказів щодо саме такого розміру заробітної плати [PERSON] у сумі 1598 руб. 30 коп. ( за рік до каліцтва), як і розміру тарифної ставки вчителя на даний час у сумі 2411 грн., наявності права саме на 30% розмір надбавки за стаж роботи представник позивача, як і позивач суду не надали, а представник [PERSON] зазначив у судовому засіданні про те, що такі суми їм відомі, але документального підтвердження суду вони не можуть надати. Також, на користь позивача просив стягнути понесені [PERSON] судові витрати, які за станом на 13 жовтня 2015 року складають 7626 грн. 24 коп.( 6650,60+ 975, 64) : з оплати роботи представника його інтересів, що згідно з наданих розрахунків за 1 годину роботи до 01 вересня 2015 року виходить як 40% мінімальної заробітної плати, яка становить 1218 гривень ( 1218 грн.х40% = 487,20 грн. ) , а з 01 вересня 2015 року оплата роботи представника вираховується як 40% від мінімальної заробітної плати, яка становить 1378 грн. ( 1378 грн. х 40 % = 551,20 грн. )Так, представником позивача до 01 вересня 2015 року було витрачено 5 годин , з яких на вивчення документів і підготовку позову - 2 години, збирання доказів -1 година, надання консультацій - 1 година, участь у судових засіданнях 10 липня 2015 року - 1 година. Витрати за цей період становлять 487,20 грн. х 5 годин = 2241 гривень 00 копійок. З 01 вересня 2015 року по 13 жовтня 2015 року представником позивача затрачено 8 годин , з яких на надання консультацій -2 години, підготовка до дебатів - 1 година, складання уточненої позовної заяви - 1 година, участь у судовому засіданні 07 вересня 2015 року - 4 години. Витрати за цей період становлять 551,20 грн. х 8 годин = 4409 грн. 60 коп. Разом, з 22 червня 2015 року по 13 жовтня 2015 року витрати на оплату роботи представника позивача становлять 6650 грн. 60 коп. Крім того, позивачем були понесені витрати: у сумі 276 грн.00 коп. на відправку поштової кореспонденції, проїзд до Києва з метою відправки кореспонденції для відповідача- 299 грн 64 коп., добові - 400 грн., усього 975 грн.64 коп. Представник відповідача -Бахчисарайського районного відділу освіти Автономної Республіки Крим в судове засідання не з'явився. Згідно інформації Міністерства освіти і науки України, Бахчисарайський районний відділ освіти автономної Республіки Крим не є структурним підрозділом Міністерства освіти і науки України. Відділ освіти є місцевим органом управління освітою та структурним підрозділом відповідної державної адміністрації.( а.с.27-28) На неодноразові виклики до суду за вказаною цивільною справою відповідач, який був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи шляхом розміщення такого повідомлення у пресі, а також шляхом надіслання судової повістки рекомендованими листами «Експрес Поштою» з доставкою виклику до суду за місцем знаходження - юридичною адресою Бахчисарайського районного відділу освіти в АР Крим, в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив і ніяких заяв не надіслав.(а.с.35,37,38,74,81). Враховуючи вищенаведене, судом прийнято рішення про заочний розгляд справи у порядку положень статті 224 ЦПК України, проти чого позивач та його представник не заперечували. (а.с.43). Вислухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши надані докази у їх сукупності, суд у межах заявлених позовних вимог ( ст.11 ЦПК України) встановив наступне. Згідно свідоцтва про зміну імені, виданого 16 вересня 2010 рок відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Слов'янську Слов'янського міськрайонного управління юстиції Донецької області [PERSON], що народився [INFO], змінив ім'я на [PERSON], про що в Книзі реєстрації зміни імені 2010 року вересня місяця 16 числа зроблено відповідний актовий запис за № 40.( а.с.4) Відповідно до даних паспорту серії [NUMBER], який було видано 28 листопада 2012 року Слов'янським МВ ГУ ДМС України в Донецькій області, позивач по справі - [PERSON], [INFO], з 26 квітня 2013 року зареєстрований у місту Слов'янську за адресою: [ADDRESS].( а.с.44) Положеннями статті 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Конституція України ( стаття 46 ) гарантує громадянам право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності. За приписами статей 15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Відповідно до вимог статей 10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Положеннями частини 1 статті 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню, згідно частини 3 статті 60 ЦПК України, підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях ( частина 4 статті 61 ЦПК України). Як встановлено в судовому засіданні, позивачем [PERSON] заявлені позовні вимоги до відповідача про відшкодування шкоди, завданої працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним при виконанні ним трудових обов'язків. Із матеріалів справи убачається, що згідно копії акту по формі Н-1 про нещасний випадок на виробництві, складеного адміністрацією обласного Клубу-лабораторії кінолюбителів у місті Сімферополі, [PERSON] ( на теперішній час [PERSON] ) працював керівником кіно-фото кружка і 18 грудня 1981 року о 14 годині 30 хвилин з ним стався нещасний випадок, коли після прогляду кіно ( конкурсу кінофільмів) він ніс коробки з кінофільмами з Клубу держторгівлі до Клубу кіно любителів і підсковзнувся із-за ожеледиці на дорозі, впав навзнич, забився головою та спиною, втратив свідомість, був госпіталізований в нейрохірургічне відділення міської лікарні імені Семашко.( а.с.48). Відповідно до копії акту по формі Н-1 про нещасний випадок на виробництві, складеного адміністрацією Бахчисарайського Дому піонерів, де він працював керівником кружка у Скалістовській середній школі Бахчисарайського району, та перебував як керівник групи з туристами у селі Лучисте Алуштинського району, вночі 23 вересня 1984 року о 02 годині невідомі особи здійснили напад на групу туристів, зірвали палатку керівника, пробили ногами всіх, хто знаходився в цій палатці. [PERSON]( на теперішній час [PERSON]) прийшлися удари по голові та спині, внаслідок чого він отримав струс головного мозку, забиття м'яких тканин голови та спини.( а.с.49-50). Позивачем та його представником не було надано суду довідок про первісне встановлення відносно [PERSON] ступені втрати працездатності внаслідок виробничих травм , крім копії Висновку Донецької обласної медико-соціальної комісії № 3 від 19 травня 1998 року, яка проводилась за ухвалою суду при розгляді Слов'янським міським судом Донецької області справи за позовом [PERSON] ( [PERSON] ) до Бахчисарайського районного відділу освіти про відшкодування шкоди. У порядку виконання положень частини 4 статті 10 ЦПК України, дослідивши матеріали вказаної цивільної справи ( останній реєстраційний номер справи № 8/10/2010), судом встановлено, що рішенням Слов'янського міського суду Донецької області від 30 квітня 2003 року, яке набрало законної сили 30 травня 2003 року, були частково задоволені позовні вимоги [PERSON] та стягнуто на його користь з Бахчисарайського відділу освіти невиплачені йому суми компенсації за втрату працездатності за період з 01 липня 1991 року по 31 грудня 2002 року в розмірі 37 849,26 гривень, компенсація за санаторно-курортне лікування в розмірі 10 290 гривень, компенсація за спеціальний медичний догляд -47 025 гривень, компенсація за побутовий догляд в розмірі 15 675 гривень, а загалом стягнуто 110 836,26 гривень. В решті позову [PERSON] було відмовлено. ( а.с.94-95). Зазначеним рішенням суду та доданими матеріалами встановлено, що в грудні 1991 року позивач звернувся до суду з позовом до Бахчисарайського відділу освіти про відшкодування шкоди, спричиненої внаслідок втрати ним професійної працездатності на 80 % саме за вказаними двома травмуваннями при виконанні ним трудових обов'язків, тобто за нещасними випадками, які мали місце 18 грудня 1981 року та 23 вересня 1984 року. Відповідно до частини 3 статті 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, суд виходить з того, що вищезазначеним рішенням суду від 30 квітня 2003 року, яке набрало законної сили, встановлені: обставини травмування позивача при виконанні ним трудових обов'язків 18 грудня 1981 року та 23 вересня 1984 року ( акт складено 24 вересня 1984 року ) та доведена обставина, що за вказаними двома виробничими травмами вперше позивачу була встановлена втрата на 20 (двадцять) % професійної працездатності за висновком обласної ЛТЕК № 1 міста Донецька 18 грудня 1984 року . Крім того, із наданої позивачем копії висновку Донецької обласної медико-соціальної комісії № 3 від 19 травня 1998 року, яка також була предметом дослідження і при ухваленні рішення судом 30 квітня 2003 року, вбачається, що за двома вищезазначеними виробничими травмами вперше ступінь втрати працездатності на 20% [PERSON] ([PERSON] ) була встановлена 18 грудня 1984 року.( а.с.8-9). В подальшому у зв'язку з погіршенням стану здоров'я позивача та втратою ним працездатності при черговому огляді на ВТЕК з 22 квітня 1991 року втрата його професійної працездатності становила 80% та йому була встановлена II група інвалідності по трудовому каліцтву на строк до 22 квітня 1992 року, що також підтверджується випискою із акту огляду на ВТЕК від 22 квітня 1991 року. Копія зазначеного документу також була долучена судом до матеріалів цієї справи у порядку положень частини 4 статті 10 ЦПК України, бо такий доказ не було надано суду позивачем та його представником. ( а.с.84) У 1992 та 1993 роках за висновками ВТЕК також позивачеві було продовжено групу інвалідності та встановлено втрату професійної працездатності за цими травмами на 80 %. Так, згідно витягу із акту огляду на ВТЕК ( додаток до довідки серії 2180АЖ № 100055) 07 травня 1993 року відносно [PERSON] ( [PERSON]) за наслідками виробничих травм у 1981 році та 1984 році було встановлено 80% втрати професійної працездатності, з датою чергового огляду 22 квітня 1995 року. Копія зазначеного документу була долучена судом до матеріалів цієї справи у порядку положень частини 4 статті 10 ЦПК України, бо такий доказ не було надано суду позивачем та його представником. ( а.с.90). Згідно витягу із акту огляду Донецької обласної ВТЕК ( довідка серія 2-18 № 023171 ) від 21 лютого 1995 року [PERSON] ([PERSON] ) за трьома травмами: у 1981 році, 1984 році та у 1994 році було встановлено безстроково 80% втрати професійної працездатності і підтверджена II група інвалідності. Копія зазначеного документу також була долучена судом до матеріалів цієї справи у порядку положень частини 4 статті 10 ЦПК України, бо такий доказ не було надано суду позивачем та його представником.( а.с.91). Встановлена ступінь втрати працездатності позивача - 80 % є наслідком сукупності двох виробничих травм, перенесених ним 18 грудня 1981 року і 23 вересня 1984 року, що зазначено у Висновку Донецької обласної медико-соціальної комісії № 3 від 19 травня 1998 року.( а.с.8-9). Позивач, заявляючи вимоги про стягнення на його користь сум відшкодування шкоди внаслідок втрати ним працездатності у зв'язку з трудовими каліцтвами у 1981 та 1984 роках , на власний розсуд посилається саме на висновок ВТЕК від 21 лютого 1995 року, коли йому безстроково було встановлено II групу інвалідності із втратою професійної працездатності на 80 % і просить визначити розмір виплати втраченого заробітку за період з 01 січня 2003 року по 01 липня 2015 року при такій ступені втрати ним професійної працездатності відповідно до Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації, або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472 (з урахуванням змін і доповнень відповідно до постанови КМУ від 18 липня 1994 р. № 492), застосувавши при цьому довільно визначені ним : розмір середнього заробітку та дані щодо підвищення тарифної ставки вчителя на даний час. Проте, суд не може погодитися з такими твердженнями позивача, оскільки наведеними вище доказами встановлено, що ушкодження здоров'я, внаслідок виробничих травм, з якими позивач пов'язує право на отримання відшкодування шкоди у вигляді витрат втраченого заробітку, мали місце 18 грудня 1981 року та 23 вересня 1984 року, та вперше за цими двома травмами позивачу за висновком ВТЕК було встановлено 20% втрати професійної працездатності 18 грудня 1984 року. Отже, право на відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я у вигляді втраченого потерпілим заробітку, виникло у позивача [PERSON] ( [PERSON]) у 1984 році. Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. При розгляді справи суд застосовує норми матеріального права, які діяли на час спірних правовідносин, а норми процесуального права застосовуються ті, які є чинними на час розгляду справи ( частина 3 статті 2 ЦПК України). Посилання позивача та його представника при розгляді справи по суті на необхідність застосування судом положень Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації, або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472 (з відповідними змінами), не є слушними і не приймаються судом до уваги, бо зазначені Правила були затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року і введені у дію з 01 липня 1993 року. Між тим, право у позивача на відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я у вигляді втраченого потерпілим заробітку, виникло у позивача у 1984 році, коли відносно нього вперше було 18 грудня 1984 року встановлено ступень стійкої втрати професійної працездатності, а не 21 лютого 1995 року, як він зазначає, коли під час чергового огляду МСЕК було безстроково встановлено втрату 80% втрати професійної працездатності за трьома виробничими травмами.( а.с.91). Як убачається із рішення Слов'янського міського суду Донецької області від 30 квітня 2003 року, при розгляді у судовому порядку первісного звернення [PERSON] ( [PERSON]) були застосовані положення не Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації, або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472 (з відповідними змінами), а положення ( далі- назва документу мовою оригіналу) « Правил возмещения предприятиями, учреждениями, организациями ущерба, причиненного рабочим и служащим увечьем либо иным повреждением здоровья, связанным с исполнением ими трудовых обязанностей»,утвержденных постановлением Совета Министров СССР от 03 июля 1984 года № 690. ( далі- Правила).( а.с.94-95) Як свідчать відомості із рішення Слов'янського міського суду Донецької області від 30 квітня 2003 року, при розгляді по суті вимог [PERSON]( [PERSON]) судом не було визначено: розмір середньомісячного заробітку для обчислення розміру відшкодування шкоди, коефіцієнту підвищення ставки та розмір визначеного судом щомісячного відшкодування шкоди. ( а.с.94-95). Таким чином, ці обставини не встановлені цим судовим рішенням , тому на підставі положень статті 61 ЦПК України підлягають доказуванню при розгляді цих позовних вимог. У порядку виконання положень частини 4 статті 10 ЦПК України, з урахуванням ненадання позивачем та його представником необхідних доказів, судом були прийняті усі можливі дії для всебічного і повного з'ясування обставин справи, шляхом дослідження матеріалів цивільної справи за первісним зверненням позивача у грудні 1991 року до суду ( останній реєстраційний номер справи № 8/10/2010). Відповідно до пункту 2 Правил( далі - мовою документу) « возмещение ущерба состоит в выплате потерпевшему денежных сумм в размере заработка или соответствующей его части), которого он лишился вследствие утраты трудоспособности или снижения её, за вычетом пенсии по инвалидности в связи с трудовым увечьем, а также в компенсации дополнительных расходов, вызванных повреждением здоровья». Суд позбавлений можливості правильно визначити щомісячний розмір відшкодування втраченого [PERSON] заробітку за визначений їм період ( з 01 січня 2003 року по 01 липня 2015 року), бо суду не надані відомості щодо середньомісячного заробітку [PERSON], як це передбачено положеннями пунктів 11 та 14 Правил, в той час як згідно пункту 7 Правил розмір відшкодування шкоди ( далі- мовою документу) «связанного с потерей потерпевшим прежнего заработка или уменьшением его в связи с трудовым увечьем, определяется в процентах к этому заработку, соответствующих степени утраты им профессиональной трудоспособности; если в связи с трудовым увечьем потерпевшему назначена пенсия по инвалидности, то размер возмещения ущерба снижается на сумму той пенсии». Наявні у матеріалах цивільної справи № 8/10/2010 довідки про розмір заробітної плати позивача за 1981 рік та 1984 рік не можуть бути застосовані судом для підрахунку, бо не відповідають вимогам, зазначеним у пунктах 11, 13 та 14 Правил. Суд позбавлений можливості витребувати необхідні відомості, враховуючи при цьому те, що місцезнаходженням відповідача є тимчасово окупована територія України ( визначення згідно Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року № 1207-VII). Проаналізувавши встановлені обставини по справі, оцінивши надані сторонами в силу статті 60 ЦПК України докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність законних підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про стягнення з Бахчисарайського районного відділу освіти Автономної Республіки Крим регресних сум за період з 01січня 2003 року до 01липня 2015 року на загальну суму 556 633 грн.50 коп., внаслідок втрати ним 80 % працездатності у зв'язку із трудовим каліцтвом, бо позивачем та його представником не надано суду належних і допустимих доказів щодо обгрунтованості цих позовних вимог. Щодо вимог позивача про відшкодування йому судових витрат у сумі 7626 грн. 24 коп., то і ці його вимоги не підлягають задоволенню, оскільки, відповідно до статті 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З урахуванням того, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] судом відмовлено, то з відповідача не можуть бути стягнуті понесені ним судові витрати. За таких умов, питання наявності, обґрунтованості, підтвердженості судових витрат, пов'язаних із розглядом справи, не підлягають дослідженню.

Outcome: dismissed