Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-28 00:00:00

24 травня 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ЖБК «Авіатор-14» про стягнення невиплаченої заробітної плати, мотивуючи позовні вимоги тим, що з 15 вересня 2008 року працював у відповідача на посаді двірника. Зазначив, що з березня 2015 року йому було припинено виплату заробітної плати, незважаючи на те, що він продовжував виконувати трудові обов'язки двірника, його трудова книжка знаходилась в ЖБК «Авіатор-14» та впродовж періоду до часу звернення в суд з даним позовом він був допущений до роботи. Посилаючись на те, що за лютий 2015 року йому було виплачено заробітну плату у розмірі 3150 грн., а з березня 2015 року припинено її виплату, [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, в якому просив суд стягнути з відповідача на його користь 44100 грн. заробітної плати за період з березня 2015 року по травень 2016 року, а також 10000 грн. витрат на правову допомогу (а.с.36-38). Під час розгляду справи по суті та встановлення обставин про те, що позивача на підставі його заяви було звільнено з посади двірника 06.03.2015, позивач подав заяву про збільшення позовних вимог, в якій просив суд визнати неправомірним та скасувати наказ №12 о/с від 06.03.2015 про його звільнення з посади двірника ЖБК «Авіатор», стягнути з відповідача на його користь 56700 грн. заборгованості по заробітній платі за період з березня 2015 року по день фактичного припинення виконання трудових обов'язків 27 вересня 2016 року, а також 10000 грн. витрат на правову допомогу (а.с.102-103). В судове засідання позивач та його представник не з'явились, про розгляд справи були повідомлені належним чином. Позивач направив до суду заяву про розгляд справи без його участі, наголосив на тривалість розгляду справи, позовні вимоги підтримав. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином. Не в перше звернувся до суду із заявою про відкладення розгляду справи. В попередніх судових засіданнях та поданих письмових запереченнях зазначав, що [PERSON] було звільнено з посади двірника у березні 2015 року, з того часу трудові відносини з позивачем припинені, а відтак, у відповідача не виникло обов'язку оплачувати працю позивача. Також зазначив, що трудової книжки позивача в ЖБК «Авіатор-14» на момент звільнення з посади не було, а тому й не виникає обов'язку оплачувати середній заробіток за час, протягом якого не було повернуто трудову книжку. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно наказу ЖБК «Авіатор-14» від 15.09.2008 [PERSON] було прийнято на посаду двірника з 15 вересня 2008 року з окладом згідно штатного розкладу (а.с.74). При оформленні на роботу на посаду двірника трудової книжки з попередніми записами про місце роботи позивач не мав, у зв'язку з чим звернувся до ЖБК «Авіатор-14» із заявою про оформлення нової трудової книжки (а.с.75). Як не заперечувалося сторонами, [PERSON] було видано нову трудову книжку, в якій здійснено запис про прийняття на роботу на посаду двірника ЖБК «Авіатор-14» від 15.09.2008. Як було встановлено у судовому засіданні, в серпні 2012 року позивач [PERSON] звернувся до ЖБК «Авіатор-14» із заявою про видачу йому оригіналу трудової книжки, яку позивач мав намір пред'явити до органів пенсійного фонду України. Оригінал трудової книжки було вручено позивачу [PERSON] 27.08.2012, про що міститься підпис останнього (а.с.76). В подальшому оригінал трудової книжки не було пред'явлено до Могилів-Подільського об'єднаного управління ПФУ Вінницької області, де за місцем реєстрації [PERSON] заведена його пенсійна справа (а.с. 245), що за відсутності спростовуючих доказів дає підстави стверджувати, що після отримання на руки оригіналу трудової книжки [PERSON] її до ЖБК «Авіатор-14» не повернув. 6 березня 2015 року позивач [PERSON] подав заяву до ЖБК «Авіатор-14» про його звільнення з посади двірника за угодою сторін з 06.03.2015 (а.с.79). На підставі пункту 1 ст.36 КЗпП України наказом №12 о/с ЖБК «Авіатор-14» від 06.03.2015 [PERSON] було звільнено з посади двірника з 6 березня 2015 року (а.с.80) та проведено з останнім повний розрахунок при звільненні, в тому числі виплачено компенсацію за 11 днів невикористаної відпустки (а.с.85,86). При цьому, запис про звільнення позивача до його трудової книжки внесено не було, оскільки [PERSON] така трудова книжка не була повернута до ЖБК «Авіатор-14» та на вимогу відповідача в день звільнення надана не була, про що складено відповідний акт (а.с.81). Посилаючись на те, що незважаючи на наказ про звільнення від 06.03.2015 позивач [PERSON] продовжував виконувати трудові обов'язки у відповідача до 27 вересня 2016 року та фактично працював двірником, однак відповідач не оплатив його працю, позивач звернувся до суду з даним позовом. Спірні правовідносини регулюються нормами КЗпП України, Закону України «Про оплату праці». Як було встановлено судом, 6 березня 2015 року позивач подав відповідачу заяву про його звільнення з посади двірника з 06.03.2015. Саме з цієї дати і було звільнено позивача на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. З позивачем проведено повний розрахунок при звільненні, спору щодо сум, які підлягали виплаті під час звільнення, не має. Однак, продовження виконання трудових обов'язків двірника після 06.03.2015 позивач вважає обставиною, яка свідчить про незаконність його звільнення 06.03.2015 та просить скасувати наказ №12 о/с ЖБК «Авіатор-14» від 06.03.2015. Разом з тим, заяву про звільнення за угодою сторін в силу специфіки підстави для звільнення - за угодою сторін - відкликати не можна. Продовження виконання трудових обов'язків свідчить про виникнення нових трудових відносин між працівником та роботодавцем. А в силу того, що працівник подав заяву про звільнення за угодою та в цей же день роботодавець видав наказ про звільнення працівника саме за угодою сторін, є підстави стверджувати, що звільнення працівника дійсно відбулося за угодою сторін, а відтак правомірно та з дотриманням вимог КЗпП України. Зважаючи на те, що звільнення [PERSON] відбулося правомірно, з працівником проведено повний розрахунок при звільнені, трудову книжку не видано у зв'язку з її відсутністю у роботодавця, підстав для скасування наказу про звільнення, а відтак і для задоволення позовних вимог в цій частині, не має. Попри це, подаючи заяву про звільнення за угодою сторін, позивач в цій же заяві (а.с.79) попросив ЖБК «Авіатор-14» укласти з ним трудовий договір на виконання роботи двірника. З наданих ЖБК «Авіатор-14» копій документів вбачається, що 6 березня 2015 року роботодавець таки пропонував [PERSON] укласти трудову угоду про надання послуг двірника будинку [ADDRESS] (а.с. 83-84), однак [PERSON] таку угоду не підписав, зазначивши про непогодження з її умовами. Суд звертає увагу на те, що п. 1.3. проекту Угоди передбачав виплату [PERSON] винагороди за надані послуги у розмірі 3150 грн. При цьому, проект такої угоди на момент, коли пропонувався для підпису [PERSON], вже був підписаний керівником ЖБК «Авіатор-14». На підтвердження факту сумлінного виконання обов'язків двірника [PERSON] мешканці будинку склали відповідний Акт від 7.09.2016 (а.с.152). Встановлено, що у зв'язку з виникненням конфліктної ситуації щодо оплати праці позивача, його проживанням у допоміжному приміщенні будинку (а.с.170-171, 172) та наявністю даної справи у суді, [PERSON] був змушений припинити виконання обов'язків двірника, у зв'язку з чим направив на адресу ЖБК «Авіатор-14» заяву про звільнення за власним бажанням з 27.09.2016 (а.с.149-151). Встановлені обставини справи свідчать про те, що впродовж періоду з 7 березня 2015 року по 27 вересня 2016 року позивач дійсно виконував обов'язки двірника будинку [ADDRESS] При цьому його посаду не було включено до штату ЖБК «Авіатор-14», позивача не було оформлено на роботу офіційно, а трудові відносин не оформлені письмово у вигляді трудової угоди. Попри це, доведення у суді факту виконання впродовж спірного періоду обов'язків двірника, дають право [PERSON] вимагати від відповідача оплати своєї праці, право на яку гарантоване ст.94 КЗпП України, ст.ст. 20,21 Закону України «Про оплату праці». При визначенні розміру винагороди суд виходить з розміру, запропонованого ЖБК «Авіатор-14» у трудовій угоді, яка пропонувалася до підпису [PERSON] 06.07.2015, на рівні 3150 грн. за надані послуги протягом місяця. Таким чином, у березні 2015 року та вересні 2016 року позивач працював неповний місяць, а тому розмір плати за виконану ним роботу у березні 2016 року за 25 днів повинен становити 2540,32 грн. (3150 грн./31день х 25 днів), у вересні 2016 року за 27 днів - 2835 грн. (3150 грн./30 днів х 27 днів). За період з квітня 2015 року по серпень 2016 року, тобто за 17 місяців розмір плати за виконану [PERSON] роботу повинен становити 53 550 грн. (3150 грн. х 17 місяців). Таким чином, за період з 7 березня 2015 року по 27 вересня 2016 року [PERSON] не було виплачено 58925,32 грн. (2540,32 грн. +2835,00 грн. +53 550,00 грн.), які повинні бути стягнуті з відповідача на користь позивача. Разом з тим, збільшуючи позовні вимоги, [PERSON] просив стягнути з відповідача 56700 грн., не врахувавши плату за березень 2015 року. Зважаючи на те, що суд не може вийти за межі позовних вимог в контексті принципу диспозитивності згідно ст.11 ЦПК України, стягненню на користь позивача підлягає 56 700 грн. Суд оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє часткове доведення в судовому засіданні, а тому з Житлово-будівельного кооперативу «Авіатор-14» на користь позивача необхідно стягнути 56 700,00 грн. заборгованості з оплати послуг двірника. В решті позовних вимог позивачу слід відмовити. Разом з тим, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд не вбачає підстав для стягнення на користь позивача 10 000 грн. витрат на правову допомогу, оскільки позивачем не було надано суду точних розрахунків таких витрат та не конкретизовано, які саме послуги в розумінні ст. 141-142 ЦПК України, він отримав. На підставі вищевикладеного, ст.43 Конституції України, ст.ст.36, 94 КЗпП України, ст.ст. 20,21 Закону України «Про оплату праці», Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9,

Outcome: partial