Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-11 00:00:00

25 лютого 2015 року до суду надійшла зазначена позовна заява. В позовних вимогах позивач просить: визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського Володимира Анатолійовича від 12.01.2015 року, зареєстрований в реєстрі за №287. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 12.02.2015 року позивач отримав постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого напису №287 від 12.01.2015 року, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. про звернення стягнення на автомобіль «Тойота», державний номер [NUMBER], 2006 року випуску. Позивач зазначає, що зазначений виконавчий напис підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню з тих підстав, що рішенням суду від 15.05.2014 року стягнуто заборгованість за кредитним договором, та 12.07.2014 року позивач сплатив в повному обсязі заборгованість, яка стягнута рішенням суду. А тому, так як заборгованість сплачена, відсутня законом передбачена підстава для вчинення виконавчого напису нотаріусом. Крім того, звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження на підставі виконавчого напису нотаріуса Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин не передбачено. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України №6-89цс14 від 09.07.2014 року та є обов'язковою для судів. В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі. Крім того, представник позивача в судовому засіданні пояснив, що ТОВ «Кредитні ініціативи» звернулось до Шевченківського районного суду м.Києва із позовною заявою про стягнення заборгованості за кредитним договором, таким чином вони самі визнають, що заборгованість є спірною. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце слухання справи, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомив. Відповідно до ст.224 ЦПК України суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних матеріалів за згодою представника позивача. Представник позивача не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони. Вислухавши представника позивача, вивчивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог за наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 25.10.2006 року між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком (далі - Банк) та [PERSON] (далі - Позичальник) був укладений кредитний договір №1696. За умовами зазначеного договору, Позичальник отримав кредит в сумі 38 958,00 доларів США зі сплатою 11% річних строком користування до 24.10.2013 року. Як зазначено в п.2.4 Кредитного договору, Кредит надавався Позичальнику на придбання автомобіля. 25.10.2006 року між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком та [PERSON] був підписаний Договір застави транспортного засобу №1697 За умовами зазначеного договору [PERSON] в забезпечення вимог Заставодержателя - Акціонерного комерційного промислово-інвестиційного банку, що випливають із Кредитного договору №1696 від 25.10.2006 року, за яким зобов'язаний повернути Заставодержателю до 24.10.2013 року кредит у розмірі 38 958,00 доларів США, щомісячно сплачувати відсотки за користування ним в розмірі 11% річних, одноразова комісійна винагорода за касове обслуговування в розмірі 2% від суми кредиту, в тому числі проценти за неправомірне користування кредитом в розмірі 25% річних, а також сплатити неустойку (штраф, пеню), та відшкодувати Заставодержателю всі збитки, понесені ним у розмірі і у випадках, передбачених Кредитним договором, та/або цим Договором передав автомобіль «Тойота», державний номер [NUMBER], 2006 року випуску. За Договором про передачу прав за договорами забезпечення від 17.12.2012 року, який укладений між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи», до ТОВ «Кредитні ініціативи перейшло право вимоги за Договором про заставу транспортного засобу від 25.10.2006 року. 20.02.2014 року на адресу позивача ТОВ «Кредитні ініціативи» направили вимогу про дострокове повернення кредиту. Як зазначено у вимозі, станом на 31.12.2013 року загальна сума заборгованості становить 20 997,59 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 167 833,74 грн. Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 15.05.2014 року позов ТОВ «Кредитні ініціативи» до [PERSON] про стягнення суми заборгованості задоволено та стягнуто з [PERSON] на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» суму заборгованості в розмірі 167 833,74 грн. Рішення суду набрало законної сили. 12.07.2014 року [PERSON] сплатив на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» 167 833,74 грн. заборгованості за кредитним договором №1696 від 25.10.2006 року, що підтверджується квитанцією №1-11к від 12.07.2014 року. 12.01.2015 року представник ТОВ «Кредитні ініціативи» звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського В.А. із заявою про вчинення виконавчого напису. Як вбачається із копій документів, які були надані приватним нотаріусом до суду, до пакету документів, які надавались приватному нотаріусу для вчинення виконавчого напису не було надано розрахунок заборгованості за кредитним договором, а у виписці по особовому рахунку не зазначена сума 167 833,74 грн., яка 12.07.2014 року сплачена позивачем. 12.01.2015 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський В.А. вчинив виконавчий напис за яким пропонував звернути стягнення на автомобіль «Тойота», державний номер [NUMBER], 2006 року випуску, що належить на праві власності [PERSON] та за рахунок коштів, отриманих від реалізації предмету застави, запропоновано задовольнити вимоги ТОВ «Кредитні ініціативи» в розмірі заборгованості, що виникла внаслідок невиконання/неналежного виконання Боржником умов Кредитного договору №1696 від 25.10.2006 року за період з 17.12.2012 року по 28.10.2014 року, а саме: заборгованість за кредитом - 601 992,35 грн., заборгованість за відсотками за користування кредитом - 48 703,58 грн. та суми плати за вчинення виконавчого збору - 3 500,00 грн., що разом становить суму заборгованості станом на 12.01.2015 року 113 195,93 грн. Постановою старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції Метлушенко В.І. від 04.02.2015 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису №287, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. про звернення стягнення на автомобіль «Тойота», державний номер [NUMBER], 2006 року випуску. ТОВ «Кредитні ініціативи» звернулось до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №1696 від 25.10.2006 року в сумі 206 879,04 грн. та ухвалою суду від 23.04.2015 року відкрито провадження у справі. Згідно із ч. 1 ст. 590 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом ст. 20 Закону України «Про заставу» звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави. Реалізація заставленого майна, на яке звернено стягнення, провадиться державним виконавцем на підставі виконавчого листа суду або наказу господарського суду, або виконавчого напису нотаріуса у встановленому порядку, якщо інше не передбачено цим Законом чи договором. Частина 3 ст. 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. У ст. 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», який визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов'язань, у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, наведено вичерпний перелік позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, а саме: передача рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов'язання в порядку, встановленому цим Законом; продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах; відступлення обтяжувачу права задоволення забезпеченої обтяженням вимоги у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є право грошової вимоги; переказ обтяжувачу відповідної грошової суми, у тому числі в порядку договірного списання, у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є гроші або цінні папери. Звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження на підставі виконавчого напису нотаріуса Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, не передбачено. Згідно із ч. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Таким чином, норми Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» є спеціальними відносно Закону України «Про заставу». Пункт 5 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», яким передбачено позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження шляхом реалізації заставленого майна на підставі виконавчого напису нотаріуса було доповнено на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року. У пункті 2 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» зазначено, що дія цього Закону не поширюється на кредитні договори, укладені до набрання ним чинності. Отже, положення Закону України «Про заставу» у частині здійснення звернення стягнення на предмет застави на підставі виконавчого напису нотаріуса не підлягають застосуванню до спірних правовідносин як такі, що суперечать нормам Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, щодо позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження. Як вбачається з матеріалів справи, на момент виникнення спірних правовідносин, тобто на момент укладення кредитного договору (25 жовтня 2006 року) у ст. 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» не було передбачено такого позасудового способу звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, як реалізація заставленого майна на підставі виконавчого напису нотаріуса, а тому вчинений виконавчий напис нотаріуса не може підлягати виконанню. Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 09.07.2014 року у справі №6-89цс14. Крім того, статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Постановою Кабінету міністрів України №1172 від 29.06.1999 року «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» пунктом 1 визначено - нотаріально посвідчені угоди, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно. Для одержання виконавчого напису подаються: оригінал нотаріально посвідченої угоди та документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов'язання. Розділом 32 Інструкції про порядок вчинення нотаріальний дій нотаріусами України передбачено порядок вчинення виконавчих написів. З копій документів, які надані нотаріусу не вбачається безспірність заборгованості. Водночас суд не може прийняти до уваги посилання представника позивача на постанову Верховного Суду України від 11.03.2015 року у справі №6-141цс14, оскільки на момент вчинення виконавчого напису - 12.01.2015 року, в суді не було спору щодо розміру заборгованості за вищезазначеним кредитним договором. На підставі статті 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved