Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-19 00:00:00

26.04.2018 року [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просила позбавити відповідача батьківських прав щодо його дітей, [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], а також стягнути судові витрати у розмірі 6704,80 грн., посилаючись на те, що діти проживають разом з нею, відповідач повністю припинив спілкування з дітьми, не цікавиться ними, не проявляє щодо них батьківського піклування та ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню. На даний час шлюб між сторонами розірвано, стягнуто з відповідача аліменти на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON]. Ухвалою суду від 22.05.2018 року справу прийнято до провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 31.07.2018 року закрито підготовче провадження по справі та призначено судовий розгляд по суті. У судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримала у повному обсязі, підтвердила викладені у заяві фактичні обставини, проти заочного розгляду справи не заперечували. Представник третьої особи у судовому засіданні висловила думку щодо доцільності, в інтересах неповнолітніх дітей, позбавлення [PERSON] батьківських прав, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач до судового засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся вчасно та належним чином, про причини неявки суду не повідомив, відзив не надав. Судом було ухвалено про проведення заочного розгляду справи на підставі ст.280 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, свідків, дослідивши надані письмові докази, прийшов до наступного. Судом встановлено, що сторони з 2007 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 16.09.2015 року розірвано. Від шлюбу сторони мають дітей: [PERSON], [INFO], відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 01.02.2008 року та [PERSON], [INFO], відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 13.03.2009 року. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини (частина перша статті 151 СК України). Як встановлено в судовому засіданні, діти сторін проживають разом з позивачем та знаходяться на її утриманні та вихованні. Дані обставини підтверджуються показами свідків [PERSON] та [PERSON], а також наступними письмовими доказами. Згідно з копією довідки ЖЕК «ЗАБОТА» №539 від 20.04.2018 року неповнолітні діти зареєстровані разом з [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 03.10.2013 року з відповідача на користь позивача на утримання неповнолітніх дітей, [PERSON] та [PERSON] стягнуто аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 2000 грн. щомісячно. Відповідно до копії розрахунку, виданого Заводським відділом ДВС м. Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області від 21.02.2018 року, заборгованість по сплаті аліментів за виконавчим листом, виданим 22.01.2014 року Центральним районним судом м. Миколаєва про стягнення з [PERSON] аліментів на користь [PERSON] на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], становить 107800,00 грн.. Із характеристик, виданих Миколаївською ЗОШ І-ІІІ ступенів № 3 на ім'я [PERSON] та [PERSON] вбачається, що вихованням дітей займається мати - [PERSON], батько, за час навчання дітей в школі, жодного разу не з'явився, відомості про нього відсутні, діти про батька не згадують. Окрім того, у висновку Органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 13.11.2018 року зазначено про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно його дітей [PERSON] та [PERSON]. Отже, встановлене свідчить, що [PERSON] про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання, підготовку до самостійного життя не піклується, тобто свідомо нехтує виконанням своїх батьківських обов'язків. Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до положень пункту 2 частини першої статті 164 СК України батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо він ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз'яснено, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у пункті 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Крім того, пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз'яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Згідно з частиною першою та другою статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За таких обставин, враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідач, тривалий час свідомо не піклується про своїх неповнолітніх дітей, а тому позовні вимоги в частині позбавлення батьківських прав підлягають задоволенню виходячи з інтересів дітей. Крім того, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 704,80 грн.. Разом з тим, суд вважає за необхідне у задоволені позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу у розмірі 6000,00 грн. відмовити, виходячи з наступного. Відповідно до постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів тощо). Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зокрема, п. 48 вищезазначеної постанови встановлено, що витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного суду України від 27.06.2018 року у справі №826/1216/16. З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження витрат на правову допомогу позивачем надано лише розрахунок суми гонорару з зазначенням суми коштів, які оплатила позивач та суми, яку отримав представник, що на думку суду не є належним доказом того, що [PERSON] понесла реальні витрати на правову допомогу.

Outcome: partial