Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-05 00:00:00

24.12.2019 року позивач [PERSON] звернулася до Арцизького районного суду Одеської області із вказаним позовом, в якому просила визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] (а.с. 2 - 3). Позовна заява мотивована тим, що 25 жовтня 1994 року на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого державним нотаріусом Саратської державної нотаріальної контори, реєстровий номер 2472, вона придбала квартиру в [ADDRESS] . Договір було зареєстровано в Арцизькому БТІ від 27.10.1994 року. Позивач вирішила продати вказану квартиру, однак, відповідно до постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 24.12.2019 року, для посвідчення договору купівлі-продажу квартири необхідна згода другого з подружжя, оскільки майно було набуто під час шлюбу і є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. За відсутності такої згоди нотаріус відмовляє в посвідченні договору купівлі - продажу. Однак, позивач вважає придбану нею 25.10.1994 року квартиру своєю особистою приватною власністю, оскільки вона купила її після добровільного поділу майна з відповідачем, в період роздільного з ним проживання. 11.08.1994 року вони з відповідачем, в присутності двох свідків, склали акт поділу грошових коштів та поділили належні їм гроші наступним чином: [PERSON] передано 6000 доларів США, 100 000 російських рублів, один мільйон карбованців; [PERSON] передано 6000 доларів США, 150 000 російських рублів, півтора мільйона карбованців. 12.08.1994 року [PERSON] власноручно написав позовну заяву до Єгорівського районного народного суду Алтайського краю (Російська Федерація), в якій вказав, що шлюбні відносини між ними припинені з 07.08.1994 року. Спірну квартиру позивач придбала 25.10.1994 року за три міліонна карбованців. Відповідно до розписки колишніх власників квартири, вони отримали від неї 6 000 доларів США за продану квартиру. Таким чином, позивач вважає, що квартира придбана під час окремого проживання з відповідачем при фактичному припиненні шлюбних відносин, у зв`язку з чим позивач просить визнати за нею право особистої приватної власності на вказану квартиру, що зумовило звернення до суду з даним позовом. Згідно Протоколу автоматичного розподілу справу було передано судді Череватій В.І. Ухвалою суду від 15.01.2020 року провадження у справі відкрито (а.с. 31). Ухвалою суду від 17 лютого 2020 року, закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права особистої власності на квартиру та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні (а.с. 41). Особи, що беруть участь у справі, про час і місце розгляду справи сповіщені належним чином у порядку ст. ст. 128, 130, 131 ЦПК України. В судове засідання позивач [PERSON] та представник позивача - адвокат Бучацький В.В. не з`явились, звернулись до суду з заявою про розгляд справи за їх відсутності, згідно якої позов підтримали повністю та просили суд позов задовольнити у повному обсязі, проти винесення заочного рішення по справі не заперечували. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився (викликався в судове засідання на 04.03.2020 року, 24.03.2020 року, 06.05.2020 року). Про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причину своєї неявки в судове засідання відповідач суд не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності до суду не подавав. Крім того, відповідач був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи шляхом розміщення оголошень про його виклик на офіційній веб-сторінці суду (а.с. 33, 42, 47, 52). При викладених обставинах суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача, який сповіщений про розгляд справи належним чином, від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, ухваливши заочне рішення у справі, зі згодою позивача, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, так як надані матеріали є повними і достатніми для розгляду справи у відсутності відповідача. Відповідно до ст. 281 ЦПК України Арцизьким районним судом Одеської області була постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Крім того, у зв`язку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, в судове засідання в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно положень ст. 12 ЦПК України, учасники справи, мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що 25 жовтня 1994 року на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого державним нотаріусом Саратської державної нотаріальної контори Коваль Н.В., реєстровий номер 2472, [PERSON] придбала квартиру в [ADDRESS] . Договір було зареєстровано в Арцизькому БТІ від 27.10.1994 року. Право власності зареєстровано в Державному реєстрі прав на нерухоме майно, що підтверджується копією Витягу про реєстрацію від 27.09.2019 року № 182781093 (а.с. 6 - 8). Як вбачається з копії Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб від 10.10.2019 року, 22 січня 1983 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Арцизького районного управління юстиції Одеської області, зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис № 15 (а.с. 9 - 10). Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Арцизького районного управління юстиції Одеської області, 08 червня 1995 року, актовий запис № 78, розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 11). Постановою приватного нотаріуса Арцизького районного нотаріального округу Одеської області Міцул О.В. від 24.12.2019 року, відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, у посвідченні договору купівлі - продажу квартири [ADDRESS] , у зв`язку з відсутністю згоди другого з подружжя на посвідчення договору купівлі-продажу квартири (а.с. 12). 11.08.1994 року позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] , в присутності двох свідків, склали акт поділу грошових коштів та поділили належні їм гроші наступним чином: [PERSON] передано 6000 доларів США, 100 000 російських рублів, один мільйон карбованців; [PERSON] передано 6000 доларів США, 150 000 російських рублів, півтора мільйона карбованців (а.с. 13). Як вбачається з копії розписки [PERSON] отримав 25.10.1994 року від [PERSON] гроші в сумі 6 000 доларів США за продаж квартири [ADDRESS] (а.с. 14). 12.10.1994 року [PERSON] залишив [PERSON] довіреність на отримання трьох контейнерів, відправлених ним залізничним транспортом з домашніми речами, та уповноважив розпоряджатись ними на її розсуд (а.с. 15). Як вбачається з копії рішення Арцизького районного народного суду від 26 травня 1995 року, яке набрало чинності 06.06.1995 року, розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований в Арцизькому райвідділі ЗАГС Одеської області 22 січня 1983 року, актовий запис № 15. Як вбачається з рішення, сторони у 1994 році припинили подружні відносини, однак, вже в березні 1995 року за ініціативою [PERSON] вони знову примирились. По спливу місяця їх родина знову розпалась (а.с. 16). Із записів в домовій книзі, довідки, виданої виконавчим комітетом Арцизької міської ради Одеської області від 25.11.2019 року № 1175, вбачається, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 25.11.1994 року. Відповідач [PERSON] був зареєстрований за вказаною адресою з 24.02.1995 року по 29.05.1995 року (а.с. 18 - 20, 23). Як вбачається з копії звіту про незалежну оцінку вартості житлової квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] / 5 від 30 вересня 2019 року, ринкова вартість квартири становить 173 000,00 гривень (а.с. 22). Згідно довідки, виданої КП «Житловик» від 25.11.2019 року № 234, [PERSON] регулярно проводить оплату за обслуговування будинку та прибудинкової території за адресою: [ADDRESS] (а.с. 24). Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду. Відсутність порушеного права є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Відповідно до статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до частини першої статті 28 КпШС України у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Частинами другою та третьою статті 29 КпШС України встановлено, що якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. В судовому засіданні встановлено та матеріалами справи підтверджено, що сторони під час перебування у шлюбі провели поділ спільного майна подружжя та 11.08.1994 року позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] , в присутності двох свідків, склали акт поділу грошових коштів та поділили належні їм гроші наступним чином: [PERSON] передано 6000 доларів США, 100 000 російських рублів, один мільйон карбованців; [PERSON] передано 6000 доларів США, 150 000 російських рублів, півтора мільйона карбованців (а.с. 13). Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] купила квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] за особисті кошти в сумі 6 000 доларів США, отримані нею під час добровільного поділу майна подружжя. Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю. Пунктами 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя від 21 грудня 2007 року № 11 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними у період шлюбу може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі 372/504/17 (провадження 14-325цс18). Позивач надала докази, які безспірно свідчать про придбання нею спірної квартири за її особисті кошти, та довела, що грошові кошти в сумі 6000 доларів США, отримані 11 серпня 1994 року, вона сплатила в рахунок вартості квартири, придбаної на підставі договору купівлі-продажу квартири від 25 жовтня 1994 року, а тому спростувала презумпцію спільності майна подружжя. За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположними свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II). Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці, а саме: рішення від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32), визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, як мають значення для вирішення справи; ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відео записів, висновків експертів; а відповідно до положень ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень; суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Цивільний процесуальний кодекс України визначає у ст. 5, що судом застосовуються способи захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Ст. 16 Цивільного кодексу України визначає перелік способів захисту цивільних прав та інтересів. Згідно ст. 81 ЦПК України сторони зобов`язані довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд не може збирати докази, які стосуються предмету спору, з власної ініціативи. Між тим, жодних клопотань щодо витребування, огляду доказів позивачі не заявляли. Копія протоколу, додана до позову не завірена належним чино та має ряд дописів та закреслень олівцем. Таким чином, вимоги позивачів, які, крім іншого, не відповідають будь-якому з можливих способів захисту порушених прав та інтересів, не підтверджені будь-якими доказами. Згідно із ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. ст. 12, 76, 77, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін . Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про визнання права особистої власності на квартиру. Згідно ст. 141 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову.

Outcome: approved