Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-15 00:00:00

26 липня 2018 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом. Згідно автоматизованого розподілу, зазначена справа розподілена на суддю Криворучка П.В. 03 серпня 2018 року позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі. 22 серпня 2018 року судом постановлено ухвалу про розгляд справи за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням. 31 серпня 2018 року\~ продовжено строк підготовчого провадження до 01 листопада 2018 року. 11.10.2018 року проведено повторний авторозподіл зазначеної справи, так як відповідно до рішення [PERSON] правосуддя від 27 вересня 2018 року № 3008/0/15-18 [PERSON] звільнено з посади судді Красноокнянського районного суду Одеської області у відставку, а наказом Красноокнянського районного суду Одеської області №8 о/с/с від 11.10.2018 року, суддю Криворучка П.В. відраховано зі штату Красноокнянського районного суду Одеської області. Згідно повторного автоматизованого розподілу, справа розподілена на суддю Чеботаренко О.Л. та ухвалою від 12.10.2018 року прийнята до провадження. 23 жовтня 2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що згідно укладеного договору між позивачем та відповідачем №б/н від 17.10.2012 року, відповідач отримала кредит у розмірі 3000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Своїм підписом у анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку відповідач підтвердила, що ознайомилася з Умовами і Правилами надання банківських послуг та тарифами ПриватБанку. Однак відповідач свої зобовязання за договором належним чином не виконувала, у звязку з чим допустила заборгованість на загальну суму 13742,54 грн., з них: заборгованість за тілом кредиту 172,10 грн.; заборгованість за процентами за користування кредитом 2492,07 грн., пеня 9947,77 грн., а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - фіксована частина; 630,60 грн. процентна складова. Тому позивач просив стягнути з відповідача зазначену суму заборгованості та судові витрати. Відповідач подала відзив на позов, в якому посилалася на недопустимість притягнення її до подвійної відповідальності у виді стягнення пені та штрафу одночасно; на порушення строку позовної давності щодо стягнення штрафів і пені, так як останнє погашення заборгованості було здійснене ще 25.12.2016 року і з даного моменту банк мав усі можливості зафіксувати факт порушення виконання нею зобовязань, повідомити її про це або звернутися до суду; на те, що вимоги позивача щодо стягнення з неї відсотків за користування кредитом за період з 04.07.2016 року по 31.05.2017 року (1890,77 грн.) є незаконними, а відсотки мають бути стягнуті лише за період, що передував виникненню зобовязання щодо сплати пені, тобто до 04.07.2016 року. Крім того, після неповернення перших частин кредиту позивач не звертався до неї з вимогою про дострокове погашення кредитного зобовязання, а тому сприяв збільшенню розміру збитків, так як навмисно нараховувались відсотки, штрафи, неустойки. У грудні 2016 року вона усно зверталася у відділення Приватбанку, де працівник банку їй усно повідомив, що у неї відсутня заборгованість за даним кредитом, і тому вона вважала, що сплатила весь кредит. Про наявність заборгованості вона дізналась лише з позовної заяви, яка стала для неї несподіванкою. Крім того, вона вважає, що позивачем необґрунтовано завищена сума пені, так як відповідно до п.1.1.5.25 Умов та Правил надання банківських послуг зазначено, що «за несвоєчасну оплату послуг, передбачених цим Договором, Умовами і Правилами, Клієнт платить Банку по кожному випадку порушення пеню у розмірі 0,1% від суми заборгованості… за кожен день прострочення», однак позивачем при розрахунку пені брався не 0,1% від суми заборгованості, а набагато вище. За її розрахунками, розмір пені за період з 24.06.2017 року по 25.06.2018 року складає 1943,01 грн. З урахуванням викладеного, відповідач просила: застосувати позовну давність щодо вимог про стягнення з неї пені; стягнути з неї пеню лише за період з 24.06.2017 року по 25.06.2018 року у сумі 1943 грн.; відмовити у стягненні з неї штрафів; стягнути з неї відсотки лише в сумі 601,30 грн.; у разі винесення рішення щодо стягнення з неї заборгованості за кредитом - розстрочити виконання вказаного рішення до 9 місяців, у звязку з її скрутним матеріальним становищем, так як вона проживає разом з чоловіком, який не працює та якого вона утримує; її заробітна плата складає близько 2041,97 грн. і жодної соціальної допомоги вона не отримує. Позивач подав відповідь на відзив, в якій зазначив, що заперечення відповідача про незаконність нарахування одночасно пені та штрафу є помилковим. Так, постановою ВСУ по справі №6-2003цс15 визначено, що одночасне застосування пені та штрафу є порушенням норм ст.61 Конституції України лише у разі їх одночасного застосування за одне і те ж порушення. Разом з тим, за договором, штраф застосовується за різні порушення. Щодо позовної давності, то так як п.1.1.7.31 Умов та правил строк позовної давності збільшено до 50 років, то строк позовної давності не пропущено щодо всієї заборгованості. Щодо вини кредитора у збільшенні розміру заборгованості, то законом та договором встановлено право, а не обовязок звертатися до суду з позовом щодо дострокового стягнення заборгованості у випадку порушення боржником зобовязань за договором. Крім того, відповідно до п.1.1.2.1.5 Умов та Правил, Клієнт зобовязаний одержувати виписки про стан Картрахунків, а згідно п.1.1.5.26 неотримання виписки або несвоєчасне отримання не звільняє Власника від виконання своїх зобовязань за договором. Крім того, при укладанні договору банком надано всю необхідну інформацію в письмовому вигляді, результатом чого є факт підписання договору. Крім того, відповідач фактично прийняла пропозицію до укладення договору дією шляхом отримання кредиту та сплати періодичних платежів. Що стосується правомірності нарахування процентів до повного погашення заборгованості, то відповідно до ст.599 ЦК України, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином, отже датою 07.2016 р. визначено кінцеву дату для здійснення Позичальником останнього щомісячного платежу по погашенню кредиту в розмірі та в строки, встановлені Тарифами при відсутності порушень по сплаті та простроченої заборгованості, а не кінцевий термін спливу виконання своїх грошових зобовязань за Кредитним договором №б/н від 17.10.2012 року та припинення зобовязань в цілому. Крім того, відповідно до ч.1 ст.624 ЦК України, якщо за порушення зобовязання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків; згідно з ч.3 ст.551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Отже, розмір неустойки може бути зменшений при одночасній наявності обох умов, зазначених у згаданій нормі. Пунктом 27 постанови ВССУ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» розяснено, що положення ч.3 ст.551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача. Істотними обставинами можна вважати ступінь виконання зобовязання боржником, наприклад, дострокове погашення кредиту та відсотків, доведений матеріалами справи важкий матеріальний стан боржника, інші інтереси сторін (а не тільки боржника), які заслуговують на увагу. Відповідач же здійснювала погашення кредиту з порушенням термінів повернення, що підтверджує наміри відповідача про злісне ухилення від виконання зобовязань за кредитним договором. Крім того, відповідач не надала суду жодного доказу важкого фінансового становища з моменту першого порушення умов договороу. Щодо розстрочення рішення, то відповідачем не доведено наявність обставин, які можуть бути для цього підставою. Тому позивач просив задовольнити позов в повному обсязі. Представник позивача в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про день та час розгляду справи повідомлений належним чином. Однак від нього до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутність. На задоволенні позову наполягає /а.с.33/. Тому справа розглянута у відсутність представника позивача, що відповідає положенням ст.223 ЦПК України. Відповідач в підготовчому судовому засіданні позов визнала частково, підтримавши свою позицію, визначену у відзиві на позов. В подальшому в судове засідання не зявилась, надавши заяву про розгляд справи у її відсутність. Крім того, від неї до суду надійшла заява про зменшення розміру неустойки (пені), в якій вона просила врахувати, що на погашення кредиту нею вже сплачено достатньо велику суму 17594,04 грн. При цьому розмір нарахованої пені 9947,77 грн. значно перевищує розмір заборгованості за тілом кредиту 172,10 грн. Тому вона просила при ухваленні рішення врахувати ступінь виконання нею зобовязання, а також її скрутне матеріальне становище, так як розмір заробітної плати, яку вона отримує, трохи перевищує 2000 грн, що підтверджується довідкою про її заробітну плату. Тому справа розглянута у відсутність відповідача, що відповідає вимогам ст.223 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 17.10.2012 року [PERSON] звернулася до ПАТ КБ «Приватбанк» з анкетою-заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку, яка разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку складає між нею та банком договір. При укладенні договору сторони керувались ч.1 ст.634 ЦК України, відповідно до положень якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Підписавши зазначену анкету-заяву, відповідач підтвердила, що ознайомилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами Приватбанку. АТ КБ «Приватбанк» є правонаступником ПАТ КБ «Приватбанк» /а.с.32/. Таким чином, [PERSON] уклала з позивачем кредитний договір №б/н від 17.10.2012 року, за яким отримала кредит в сумі 3000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, що відповідає вимогам ст.1054 ЦК України /а.с.5-7, 8, 9, 10-24/. Відповідно до зазначеного договору, [PERSON] отримала картку №4149437811477098 з терміном дії до 07.2016 року (до 31 липня 2016 року) /а.с.99/. Відповідно до п.п.2.1.1.5.5, 2.1.1.5.6 Умов та правил надання банківських послуг, позичальник зобов'язаний\~ погашати заборгованість по кредиту, процентах за його користування, по перевитратах кредитного ліміту, а також оплачувати\~ комісії на умовах,\~ передбачених договором. У випадку невиконання зобов'язань за договором, на вимогу кредитора виконати зобов'язання по поверненню кредиту /в тому числі простроченого кредиту і Овердрафту/, сплатити винагороду банку /а.с.19/. Позивач надав розрахунок заборгованості та вважав, що станом на 25.06.2018 року заборгованість по кредитному договору склала 13742,54 грн., з них: заборгованість за тілом кредиту 172,10 грн.; заборгованість за процентами за користування кредитом 2492,07 грн.; пеня 9947,77 грн.; заборгованість за штрафом 1130,60 грн. /а.с.5-7/. Відповідно до ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.\~ Відповідно п.п.2.1.1.5.5,\~ 2.1.1.5.6 Умов та правил надання банківських послуг, ст.ст.526, 1049, 1050, 1054 ЦК України позичальник зобовязаний належним чином виконувати взяті зобовязання, повернути кредит та сплатити проценти, в строки та в порядку, що встановлені договором. При цьому, відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив виконання зобовязання, якщо він не приступив до виконання\~ зобовязання, або не виконав його в строк, передбачений\~ договором. Крім того, відповідно до вимог ч.1 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Таким чином, так як відповідач не виконала зобовязання в строк, передбачений кредитним договором, то позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту підлягають задоволенню. Щодо відсотків за користування кредитом, суд прийшов до наступного. Ч.1 ст.1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. При цьому, згідно з абзацом 2 ч.1 ст.1048 ЦК України, у разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Тому, виходячи із аналізу абзацу 2 ч.1 ст.1048 ЦК України, після спливу визначеного договором строку кредитування право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Така позиція суду узгоджується з позицією [PERSON] Верховного Суду, висловленою у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, у пунктах 53-55. Крім того, аналогічні положення щодо відсотків закріплені і в самому кредитному договорі. Так, п.2.1.1.12.2, п.2.1.1.12.2.2 Умов та правил встановлено, що відповідно до ст.212 ЦК України, в разі, якщо будь-яка прострочена заборгованість за Кредитом є більшою, ніж 90 днів починаючи з 91 дня вся (загальна) заборгованість за Кредитом є простроченою. У разі виникнення прострочених зобовязань із терміном прострочки понад 90 днів, Клієнт сплачує Банку пеню в розмірах, визначених в Тарифах, що діють на дату нарахування. При цьому відсотки за користування кредитом клієнт не сплачує.\~ Таким чином, кредитним договором сторони погодили строк виконання зобовязань за договором в повному обсязі, а отже і строк кредитування, а саме: у разі виникнення простроченого кредиту (овердрафту) - 90 днів з моменту виникнення такої заборгованості. П.2.1.1.12.4 зазначених Умов та Правил встановлено, що термін внесення мінімального обовязкового платежу по Кредиту, а також Овердрафту до 1-го числа місяця, наступного за розрахунковим, в розмірі, розрахованому згідно Тарифу від суми поточних боргових зобовязань. Платіж включає відсотки за користування Кредитом, частину заборгованості по тілу кредиту, штраф згідно цих Умов. Як вбачається з розрахунку заборгованості, відповідач регулярно здійснювала платежі по погашенню заборгованості до квітня 2016 року. Платіж, який вона повинна була здійснити за травень 2016 року до 01 червня 2016 року, нею не здійснено. Таким чином, починаючи з 02 червня 2016 року у відповідача зявилась прострочена заборгованість за кредитом та виходячи з умов договору, встановлених вищевказаним п.2.1.1.12.2.2, позивач, починаючи з 02 червня 2016 року, мав право нараховувати відсотки за користування кредитом лише протягом 90 днів, тобто по 30 серпня 2016 року включно, а далі з 31 серпня 2016 року весь Кредит (Овердрафт) вважається простроченим та право позивача на нарахування відсотків припинилося. Разом з тим, як вбачається з розрахунку заборгованості, позивачем нараховано відсотки по 31 травня 2017 року включно. Тому суд вважає, що в період з 31 серпня 2016 року по 31 травня 2017 року відсотки нараховано без відповідних правових підстав, і тому позов в частині стягнення заборгованості за відсотками підлягає частковому задоволенню, в саме задоволенню в частині стягнення відсотків, нарахованих по 30 серпня 2016 року включно в сумі 1123,45 грн. (а.с.5-7), а в частині стягнення заборгованості за відсотками, які нараховані у період з 31 серпня 2016 року по 31 травня 2017 року в сумі 1368,62 грн. позивачу слід відмовити. Що стосується позовних вимог про стягнення пені, суд прийшов до наступного висновку. П.2.1.1.12.2.2 Умов та Правил надання банківських послуг встановлено, що у разі виникнення прострочених зобовязань із терміном прострочки понад 90 днів, Клієнт сплачує Банку пеню в розмірах, зазначених в Тарифах, що діють на дату нарахування. При цьому відсотки за користування Кредитом Клієнт не сплачує. Крім того, п.2.1.1.12.6.1 зазначених Умов та правил, у разі виникнення прострочених зобовязань за борговими зобовязаннями на суму від 100 грн., Клієнт сплачує Банку пеню, відповідно до встановлених тарифів. Пеня нараховується в день нарахування процентів по кредиту. Згідно витягу з тарифів, пеня = 0,24% від суми загальної заборгованості (нараховується за кожен день прострочення кредиту) + 50 грн. щоразу, коли виникає прострочення по кредиту або процентам на суму від 100 грн. Пеня = 0,24% від суми загальної заборгованості (нараховується за кожен день прострочення кредиту) + 100 грн. щоразу, коли виникає прострочення за кредитом або процентами на суму від 100 грн. другий місяць поспіль і більше. Відповідач у відзиві на позов посилалася на порушення позивачем строку позовної давності в частині стягнення пені та штрафів /а.с.56/. Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст.253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязаний його початок. Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (стаття 264 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право у примусовому порядку через суд. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Згідно з ч.1 ст.259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. П.1.1.7.31 Умов та правил надання банківських послуг визначено, що термін позовної давності щодо вимог Банку з повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафів, витрат Банку складає 50 років. Останній платіж на погашення заборгованості відповідачем було здійснено 25 грудня 2016 року, тобто вчинено дію, що свідчить про визнання нею свого боргу /а.с.7/. Таким чином, оскільки кредитним договором збільшено строк позовної давності до 50 років і вказаний строк з дати останнього платежу (25.12.2016 року) до моменту звернення до суду з позовом (13.07.2018 р.) не пропущено, то підстав для застосування строку позовної давності немає. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, розмір заборгованості за тілом кредиту складає 172,10 грн., а розмір нарахованої пені 9947,77 грн., що значно перевищує сам розмір прямих збитків. При цьому, відповідач у письмовій заяві просила зменшити розмір пені, посилаючись на її скрутне матеріальне становище, а також на дисбаланс між розміром тіла кредиту 172,10 грн. та розміром нарахованої пені 9947,77 грн. /а.с.133/. Відповідно до ч.3 ст.551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-100цс14 (Постанова №6-100цс14), з якою погодився і Верховний Суд у постанові від 28.02.2018 року\~ у справі № 202/3351/14-ц (провадження N 61-4338св18), частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Таким чином, оскільки розмір пені значно перевищує розмір збитків, враховуючи ступінь виконання відповідачем зобовязань за договором, а саме: що відповідачем, починаючи з дня укладення договору до квітня 2016 року регулярно вносились обовязкові платежі на погашення заборгованості за кредитом та залишок заборгованості за тілом кредиту складає лише 172,10 грн., а за відсотками за користування кредитом 1123,45 грн., а також беручи до уваги матеріальне становище відповідача, яка після вирахування обовязкових платежів отримує заробітну плату близько 2000 грн. на місяць, що підтверджується довідкою про доходи /а.с.70/, суд вважає, що позовні вимоги, щодо стягнення заборгованості за пенею слід задовольнити частково, зменшивши розмір пені з 9947,77 грн. до 2000 грн. Щодо штрафу, то п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг встановлено, що при порушенні Клієнтом строків платежів по кожному з грошових зобовязань, передбачених цим Договором, більш ніж на 30 днів Клієнт зобовязаний сплатити Банку штраф, розмір якого встановлено тарифами договору. Штраф нараховується на окремий рахунок і підлягає оплаті в зазначені банком терміни. Згідно витягу з тарифів, штраф нараховується в розмірі 500 грн.+5% від суми заборгованості за кредитним лімітом з урахуванням нарахованих і прострочених процентів і комісій /а.с.9/. Разом з тим, на думку суду, позивач помилився при розрахунку розміру штрафу в частині процентної складової, так як до складу заборгованості, від якої слід розрахувати 5%, врахував не лише заборгованість за кредитним лімітом та відсотками, як передбачено договором, а і заборгованість за пенею, що договором не передбачено. Тому процентна складова штрафу підлягає стягненню в розмірі 64,78 грн. (/172,10 грн. + 1123,45 грн./ х 5%), а позов в частині стягнення штрафу частковому задоволенню. Таким чином, загальний розмір заборгованості, який підлягає стягненню з відповідача, складає 3860,33 грн. (з них: заборгованість за тілом кредиту 172,10 грн.; заборгованість за процентами за користування кредитом 1123,45 грн.; заборгованість за пенею 2000 грн.; штраф /фіксована частина/ - 500 грн.; штраф /процентна складова/ - 64,78 грн.). В задоволенні іншої частини позовних вимог позивачу слід відмовити. Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений судовий збір, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Суд не приймає до уваги посилання відповідача на занадто великий розмір заборгованості, що стало наслідком неповідомлення її позивачем про наявність заборгованості протягом тривалого часу, так як повідомлення відповідача про наявність заборгованості, як і звернення до суду з позовом про дострокове стягнення заборгованості за кредитом, є правом, а не обовязком позивача, натомість отримання виписок про стан карткових рахунків та проведених операцій по рахункам є обовязком відповідача (п.2.1.1.5.3 Умов та правил надання банківських послуг). Посилання ж відповідача на те, що у відділенні банку їй повідомили, що вона не має заборгованості за кредитом, не підтверджуються будь-якими доказами. Також не приймаються до уваги посилання відповідача на подвійну відповідальність щодо стягнення штрафу та пені одночасно. Так, за положеннями ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у справі №6-2003цс15, штраф і пеня згідно зі ст.549 ЦК України є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне і те ж порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної відповідальності за одне і теж порушення /а.с.55/. Разом з тим, розглядаючи позовні вимоги, судом встановлено, що зазначені види неустойки за умовами договору нараховуються за різні порушення: пеня нараховується при виникненні прострочених зобовязань на суму від 100 грн. та на строк понад 90 днів, а штраф при порушенні строків платежів більш, ніж на 30 днів. Тому в даному випадку положення ст.61 Конституції України не порушено. Також помилковими є посилання відповідача на невірний розрахунок пені позивачем, так як пеня за порушення виконання зобовязань за договором відповідно до п. п.2.1.1.12.2.2, п.2.1.1.12.6.1 Умов та правил, що і виконано позивачем, а\~ п.1.1.5.25 Умов та Правил надання банківських послуг передбачено порядок та розмір стягнення пені «за несвоєчасну оплату послуг», а не при порушенні зобовязань за договором. Що стосується розстрочення виконання рішення суду, то відповідачем не доведено наявність обставин, які можуть бути для цього підставою згідно з ч.4 ст.435 ЦПК України. Тому в задоволенні клопотання відповідача про розстрочення виконання рішення слід відмовити. При цьому, відповідачу слід розяснити, що вона має право звернутися до суду з заявою про розстрочення виконання рішення суду з долученням до неї відповідних доказів в порядку, передбаченому ст.435 ЦПК України.

Outcome: partial