Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-09 00:00:00

26.12.2014 року позивач звернулась до Голосіївського районного суду з позовом до відповідачів про виселення [PERSON], [PERSON] і [PERSON] з квартири [ADDRESS]. Заявлені позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачу на праві приватної власності належить спірне житлове приміщення, проте остання позбавлена безперешкодної можливості користуватись та розпоряджатись належним їй майном, оскільки в даному житловому приміщенні зареєстровані і проживають відповідачі. Право власності позивача встановлено рішенням Апеляційного суду м.Києва, відповідачі є сторонніми особами, ніяких домовленостей щодо проживання у спірному житловому приміщенні з останніми немає. Представник позивача підтримав позовні вимоги, підтвердив викладені у позові обставини та просив його задовольнити, наполягаючи на розгляді справи на підставі заявленого позову та наданих письмових доказів. Відповідачі, будучи належним чином повідомленими про день, час та місце проведення розгляду справи, не прибули у судове засідання. Протокольною ухвалою суду від 10.03.2015 року відмовлено у задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про відкладення судового розгляду. Згідно ст.157 ЦПК України, що суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, а справи про поновлення на роботі, про стягнення аліментів - одного місяця. У ст.191 ЦПК України законодавцем визначено право суду, а не обов'язок щодо відкладення судового розгляду. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, вивчивши та дослідивши докази по справі, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв'язку, об'єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Положеннями ст.10 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно вимог ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, з огляду на ч.2 ст.11 та ч.3 ст.27 ЦПК України, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до вимог ч.1 ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Стаття 41 Конституції України гарантує непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно обмежений у його здійсненні. Приватна власність охороняється державою, що забезпечує його недоторканність і саме в чинність цього ніхто не може бути обмеженим у його здійсненні. У відповідності зі ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини, ратифікованого Верховною Радою України 17.07.97 р., яка згідно із ст.9 Конституції України є частиною законодавства, ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Правом власності, згідно ч.1 ст.316 ЦК України, є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. З викладених у позові обставин, які за ч.3 ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню, оскільки встановлені судовим рішенням у цивільній справі від 19.06.2013 року, судом встановлено, що позивач є власником 35/100 частини квартири [ADDRESS] /а.с.11-12/. Згідно форми №3, наданої Комунальним підприємством « ЖЕО-110 Голосіївського району» №3063 від 06.12.2014 року, у вказаному житловому приміщенні зареєстровані фізичні особи [PERSON], [INFO] року, [PERSON], [INFO] року, [PERSON], [INFO] року /а.с.13/. Оскільки власник має право користуватись та розпоряджатись своїм майном на свій розсуд, а відповідачі не набували самостійного права користування житловим приміщенням, що підтверджується відсутністю в матеріалах справи будь-яких доказів, то вимога позивача про звільнення займаного ними житлового приміщення є правомірною і підлягає задоволенню. Враховуючи те, що позивач за подання позову, відповідно до п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», звільнена від сплати судового збору, суд вважає за необхідне стягнути дані витрати з відповідача по справі [PERSON] на користь держави. На підставі наведеного та

Outcome: approved