Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-14 00:00:00

26.08.2015 року ПАТ «Перший український міжнародний банк» звернулось із вищезазначеним позовом. В обгрунтування своїх вимог позивач послався на те, що 17.12.2007 року між ЗАТ «Перший український міжнародний банк» та [PERSON] укладений кредитний договір №5953288, за умовами якого банк надав відповідачу кредитні кошти у розмірі 300\~000,00 дол. США на строк до 17.12.2027 року зі сплатою за користування ними 12,90 % річних. Посилаючись на порушення [PERSON] умов кредитного договору, позивач, уточнивши в процесі розгляду справи позовні вимоги просив стягнути на свою користь наявну за кредитним договором заборгованість у загальному розмірі 561\~048, 86 дол. США, яка складається з - 291\~129, 22 доларів США заборгованість за основною сумою кредиту - 59 608,13 доларів США проценти за користування кредитними коштами за період з 20.07.2008 року по 10.02.2010 року - 96\~705,74 доларів США - проценти за користування кредитними коштами за період з 11.02.2010 року по 25.08.2012 року - 113\~605,77 доларів США - проценти за користування кредитними коштами за період з 26.05.2012 року по 25.08.2015 року - 202\~800,00 грн. штраф за порушення умов п. 4.3.1 кредитного договору - 221\~999,87 доларів США, що підлягає стягненню у гривнях - пеня Окрім того, банк просив присудити на свою користь понесені судові витрати на оплату судового збору. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав. Відповідач та її представник в процесі розгляду справи позов не визнали. Зясувавши обставини справи, дослідивши наявні докази, надані учасниками цивільного процесу, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. За ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов кредитного договору. За ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Так, судом встановлено, що 17.12.2007 року між ЗАТ «Перший український міжнародний банк» (правонаступник ПАТ«Перший український міжнародний банк») та [PERSON] укладений кредитний договір №5953288. За кредитним договором банк надав [PERSON] кредитні кошти у розмірі 300\~000,00 дол. США., а остання зобовязалась здійснювати щомісячне погашення кредиту до 17.12.2027 року, а також щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 12,90 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Факт виконання банком умов договору в частині надання кредитних коштів позичальнику не оспорюється сторонами, встановлений рішенням Овідфопольського районного суду Одеської області від 06.10.2010 року. Виконання зобовязань за кредитним договором було забезпечено укладенням між банком та [PERSON] 17.12.2007 року договору іпотеки № б/н від 17.12.2007 року. За цим договором відповідач передала в іпотеку банку земельну ділянку №39 площею 0,17 га, розташовану по вул. Маячна, Овідіопольського району, Одеської області. Заочним рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 06.10.2010 року з [PERSON] на користь банку стягнута заборгованість по кредитному договору №5953288 в розмірі 337\~496, 73 дол.США, пеня та відсотки в розмірі 120\~101, 20 грн. шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу земельної ділянки на прилюдних торгах. Рішення суду набрало законної сили. На час розгляду справи рішення суду фактично не виконано. Як встановлено статтею 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Зазначений конституційний принцип узгоджується із цивільно-процесуальним законом, за статтею 223 якого після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини. Невиконання рішення суду в сенсі цивільного законодавства України не передбачає його відсутність та не може бути підставою для оцінки його таким, що не було ухвалено, а спір не вирішеним. Враховуючи, що рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 06.10.2010 року на користь банку стягнута саме заборгованість за спірним кредитним договором в розмірі, пеня та відсотки, рішення суду не виконано банком з причин, які не мають правового значення при вирішенні даного спору, суд вважає, що фактично по вимогах про стягнення заборгованості за основною сумою кредиту, пенею, відсотками за період, встановлений рішенням суду, банком порушується питання про подвійну цивільно-правову відповідальність [PERSON], що суперечить вимогам закону. Поряд із тим, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення на його користь заборгованості за відсотками, пені, штрафу, передбаченого умовами договору за період з урахуванням заявленого відповідачем клопотання про застосування до виниклих правовідносин загального строку позовної давності та спеціального, відповідно. Так, відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання припиняється на підставах, встановлених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК). Такі підстави зазначені в статтях 599, 600, 601, 604609 ЦК, якими не передбачено такої підстави припинення зобовязання, як ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора. За відсутності інших підстав, передбачених договором або законом, зобовязання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК). Належним є виконання зобовязання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обовязки сторін зобовязання. Саме по собі ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, виконання якого не здійснено, не припиняє зобовязальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобовязання. Зазначене узгоджується з умовами укладеного між сторонами договору, за п.6.11 якого сторони обумовили, що договір діє до моменту виконання сторонами взятих на себе зобовязань в повному обсязі. Наявність судового рішення про стягнення боргу за відсутності реального виконання боржником свого зобовязання (добровільного чи примусового) не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. Так, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.1048 ЦК України). Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. При вирішенні питання про застосування строку позовної давності до заборгованості по відсотках суд, виходячи з аналізу норм статей 11, 12, 15, 16 ЦК, ст. 3 ЦПК вважає, що виниклі правовідносини, які захищаються судом існують на день прийняття судового рішення, відповідно, розрахунок відсотків вимогам закону не суперечить, відповідачем не спростований та підлягає стягненню на користь позивача в розмірі 109\~989, 06 дол. США, що еквівалентно 2\~958\~705, 11 гривень. Згідно із п.5.4. кредитного договору, за кожний випадок порушення боржником обовязків щодо поновлення дії договорів страхування, боржник зобовязаний сплатити на вимогу кредитора штраф у розмірі 10% від мінімальної страхової суми, на яку згідно із вимогами зазначеного пункту договору має бути укладений договір страхування. Розмір штрафу підтверджується наданим позивачем розрахунком та становить 202800 грн., відповідачем не спростований. Відповідно до ч. 3 ст. 549 ЦК України пеня обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. За таких обставин, сума пені, яка підлягає стягненню з відповідача становить 10\~129,29 дол.США, що еквівалентно 272\~477, 90 гривень. Судові витрати по оплаті судового збору документально підтверджені позивачем підлягають присудженню на його користь відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України пропорційно до розміру задоволених вимог.

Outcome: partial