Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-24 00:00:00

26.12.2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи свої вимоги тим, що спільне життя з відповідачкою не склалося через втрату порозуміння, сторони перестали находити спільну мову, втратили почуття взаємоповаги та любові одне до одного. З 2010 року сторони вимушені були проживати під одним дахом, але не ведуть спільного господарства і відчувають одне одного чужими людьми. Усе це в сукупності призвело до того, що сторони фактично припинили шлюбні відносини, і шлюб між сторонами є лише формальністю. Майнових претензій сторони не мають. Вважає, що подальше спільне життя з відповідачкою, збереження шлюбу та примирення є неможливим і суперечить інтересам позивача. Вказані вище обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом. У судове засідання позивач не зявився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити. Відповідачка у судове засідання не зявилася, надала до суду заяву, в якій просила розглядати справу за її відсутністю, проти позовних вимог не заперечувала. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Як встановлено у судовому засіданні, 22.08.1979 року було укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище Головченко) [PERSON], який був зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Заводського району, актовий запис № 268, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії І-ФП № 020599. Від шлюбу неповнолітніх дітей сторони не мають. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 №11, проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Вище викладені вимоги законодавства регламентовані також ст.112 СК України. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Відповідно до ст.109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Згідно ст.ст. 110, 112 СК України позовна заява про розірвання шлюбу підлягає задоволенню, якщо подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам одного з них і мають істотне значення. Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Спільне життя сторін не склалося через втрату порозуміння, почуття взаємоповаги та любові одне до одного. З 2010 року сторони вимушені були проживати під одним дахом, але не ведуть спільного господарства і відчувають одне одного чужими людьми. Усе це в сукупності призвело до того, що сторони фактично припинили шлюбні відносини, і шлюб між сторонами є лише формальністю. Таким чином, вище викладені обставини свідчать про те, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу є неможливим та таким, що суперечить інтересам сторін. За такого, суд вважає, що їх сімя розпалася остаточно і зберегти її неможливо, тому позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved