Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-30 00:00:00

25.09.2019 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] та просила визнати його таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою [ADDRESS] . Позов було обґрунтовано тим, що в належному їй будинку зареєстрований та не проживає її вітчим [PERSON] , така реєстрація в її будинку заважає позивачці реалізувати її майнові права. Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 07.10.2019 року було відкрито загальне позовне провадження по справі (а.с. 17). Ухвалою 20.12.2019 року підготовче судове засідання було закрито та призначено судовий розгляд справи на 12.03.2020 року (а.с. 24). 05.10.2020 року до суду із зустрічним позовом звернулась [PERSON] , яка просить визнати недійсним Договір купівлі-продажу 1/2 частки житлового будинку, з господарськими будівлями і спорудами, номер 2-815 від 02.05.2018 року, який розташований за адресою: [ADDRESS] , укладений між нею та її донькою [PERSON] та скасувати державну реєстрацію Договору у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - номер запису про право власності: 25957505. Обґрунтовує позовні вимоги тим, що 02.05.2018 року між нею та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу 1\\2 частки житлового будинку, однак укладаючи оспорюваний договір, позивач помилилась щодо характеру (природи) укладеного нею правочину, неправильно сприйняла фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого вищевказаний правочин за жодних обставин не був би укладений, оскільки покупцем була її рідна донька, яка запевнила її, що купуючи належну їй 1\\2 частку житлового будинку, гроші за які сплачені не були, та буде здійснювати догляд за [PERSON] , (рідною матір`ю) до її смерті, забезпечувати її матеріально та піклуватись, не буде виганяти позивачку з її будинку, який є єдиним місцем проживання позивачки. [PERSON] розраховувала на укладення договору довічного утримання, догляд та піклування з боку доньки яка, навіть залишила матері договір купівлі-продажу 1\\2 частки житлового будинку, однак в подальшому потайки забрала його, не повідомивши про це [PERSON] , що стало початком виселення матері і вітчима з їх єдиного житла. Відповідач погрожувала позивачу, що знайде молодиків, які вивезуть її з чоловіком в невідомому напрямку, про що свідчить інформація про звернення [PERSON] , та [PERSON] до ВП Біляївського ГУНП в Одеські області. Донька вигнала з дому свою рідну матір (позивача) та вітчима, зважаючи на тяжкий матеріальний, моральний стан позивача та її вітчима, відсутність постійного міста проживання. Фактично [PERSON] , як людина пенсійного віку, погодилася на передачу рідній дочці належного їй нерухомого майна, яке є її єдиним житлом та якому вона проживала до моменту відчуження і продовжує проживати після укладення договору купівлі-продажу 1/2 частки її житлового будинку, який перейшов у власність [PERSON] , лише за умови довічного утримання й, укладаючи спірний договір, [PERSON] , помилилася щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникли після їх укладення між матір`ю та її рідною донькою, в зв`язку з чим наявні усі правові підстави для застосування до даних правовідносин вимог норми статті 229 ЦК України, та визнання недійсним укладений правочин. Ухвалою суду від 07.10.2020 року зустрічний позов було прийнято до розгляду з первісним та залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог - [PERSON] (а.с. 59-69, 81-83). Ухвалою суду від 01.07.2021 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням було залишено без розгляду. [PERSON] в судове засідання не з`явилась, та в матеріалах справи наявна заява позивача про розгляд справи за її відсутності (а.с.110). [PERSON] в судове засідання не з`явився, та в матеріалах справи наявна заява третьої особи про розгляд справи за його відсутності (а.с.112). [PERSON] в судове засідання не з`явилась та згідно інформації про відслідкування почтового відправлення на офіційному веб-сайті «Укрпошти», відправлення не було вручено під час доставки (а.с. 125). Згідно із ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України - неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Згідно акту депутата Біляївської міської ради складеного в присутності жителів м. Біляївка від 14.09.2020 р. всі члени сім`ї, в тому числі [PERSON] та [PERSON] проживають за адресою - [ADDRESS] (а.с. 67). Згідно довідок Біляївської міської ради від 04.09.2019 р. № 2785 та від 1132 від 20.05.2020 р. за адресою - [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с. 10, 38). [PERSON] є чоловіком та відповідно вітчимом відповідача, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 23.06.2020 року (а.с. 68). На підставі договору купівлі-продажу від 02.05.2018 р. [PERSON] продала своїй доньці [PERSON] Ѕ частину житлового будинку [ADDRESS] , при цьому позивач, враховуючи свій похилий вік та те, що іншого житла у неї немає, погодилась на продаж, за який кошти не отримала, за умови того, що донька буде довічно утримувати її, однак як згодом дізналась позивач, вона помилилася щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникли після їх укладення між нею та її рідною донькою, оскільки відповідач вигнала з будинку її та [PERSON] , стала погрожувати та звернулась до суду з позовом про виселення [PERSON] (а.с. 69) За фактами погроз та вчиненні перешкод у користуванні спільним майном та особистими речами в спірному будинку з боку [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] були змушенні звернутись до Національної поліції із заявами (а.с. 40-48). Згідно ст. 150 Житлового кодексу Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно ч.1, ч.2, ч.4 ст. 156 Житлового кодексу Української РСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Від так, згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За правилом ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно з ч. 1-3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки передбачені ст. 229 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Правочини, вчинені під впливом помилки, належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Неправильне сприйняття може бути викликане найрізноманітнішими обставинами. Причини помилки правового значення не мають. Для визнання правочину недійсним, як укладеного під впливом помилки, необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, ЦК України розуміє: помилку в характері (природі) правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей та якостей речей, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Під природою правочину слід розуміти юридичну природу того чи іншого правочину, тобто, основні (типові) характеристики, притаманні зазвичай правочинам цього виду. Істотне значення має помилка не щодо будь-яких властивостей та якостей речі, а саме таких, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Неправильне уявлення про будь-які інші обставини, крім тих, які зазначені в законі, не може бути підставою для визнання правочину недійсним як такого, що вчинений під впливом помилки. Це стосується і особи контрагента (навіть у тому випадку, коли особа контрагента має істотне для правочину значення). З роз`яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 № 9 убачається, що відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Крім того в судовому засіданні були заслухані свідки: Свідок [PERSON] в судовому засідання пояснила, що проживає в сусідньому будинку [ADDRESS] , її мати та батько позивачки прожили разом 17 років. По суті справи пояснила, що [PERSON] умовляла мати розійтись із [PERSON] та продати їй будинок, натомість обіцяла довічно утримувати. Свідок [PERSON] в судовому засідання пояснила, що [PERSON] завжди намагалась створити конфлікт між матір`ю та вітчимом [PERSON] , також відповідачка по справі розповідала їй, що бажає вигнати [PERSON] з будинку, при цьому їй відомо, що саме [PERSON] будував будинок, вони з позивачкою бажали проживати в ньому до кінця життя з доньками позивачки. Таким чином, враховуючи пояснення сторін, свідків, пояснення яких також вказують на те, що [PERSON] була впевнена у тому, що укладає договір з наміром отримати довічне утримання від доньки, суд прийшов до висновку, що після укладення договору [PERSON] продовжила проживати в спірному будинку, даний будинок був її єдиним житлом, іншого житла в неї не було, передача спірного нерухомого майна за оскаржуваним договором фактично не відбулась, оскільки за умов домовленості між нею та відповідачкою, договір купівлі-продажу мав формальний характер, який передбачав, що [PERSON] не буде перешкоджати матері та її чоловікові проживати в ньому, крім того буде забезпечувати її до кінця життя. Таким чином суд прийшов до обґрунтованого висновку про те, що [PERSON] , підписуючи оспорюваний правочин, не мала наміру позбавити себе права власності на будинок, неправильно сприймала фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення під час укладення договору купівлі-продажу. Отже, на момент укладення оспорюваного договору [PERSON] помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо юридичної природи цього правочину, прав та обов`язків сторін за цим договором, оспорюваний договір було укладено саме внаслідок помилки щодо його правової природи та що її волевиявлення не відповідало внутрішній волі й не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором купівлі-продажу, що дає підстави для визнання договору недійсним на підставі частини першої статті 229 ЦК України для захисту порушених прав позивача.

Outcome: approved