Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-11 00:00:00

25 липня 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. У позовній заяві покликається на ту обставину, що вона є власницею будинку [ADDRESS] , що стверджується витягом з реєстрації права власності на нерухоме майно Волинського обласного бюро від 24.06.2004 року. У даному будинку, окрім неї, зареєстровані її діти [PERSON] та [PERSON] . Однак з 2009 року вони у її будинку не проживають, їх особистих речей у приміщенні немає, ніякої участі в утриманні будинку вони не несуть, комунальних платежів не сплачують. Через це вона не може оформити субсидію. Просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право на користування жилим приміщенням. Ухвалою Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 30 липня 2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та призначено підготовче судове засідання на 12 серпня 2019 року. Позивачка [PERSON] у підготовче судове засідання не з`явилася, подала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, просила позов задовольнити з викладених у ньому підстав. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у підготовче судове засідання не з`явилися, подали суду заяви про розгляд справи у їх відсутності та визнання позову. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є власницею будинку [ADDRESS] , що стверджується витягом з реєстрації права власності на нерухоме майно Волинського обласного бюро від 24.06.2004 року. З матеріалів справи, а саме з довідки про зареєстрованих встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за даною адресою, однак у будинку не проживають понад 10 років і жодним чином не беруть участі в утриманні будинку, його ремонті, оплаті комунальних послуг. З їх заяв про визнання позову вбачається, що вони працюють та проживають в Італії. Відповідно до ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України право члена сім`ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 39 постанови № 6 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника жилого приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Оскільки відповідачі понад рік не проживають у спірному приміщенні, то є всі підстави вважати їх такими, що втратили право на користування спірним жилим приміщенням. Таким чином, проаналізувавши зібрані і досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. Понесені позивачем судові витрати, відповідно до ст.141 ЦПК України, суд покладає на відповідачів.

Outcome: approved