Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-15 00:00:00

26.05.2016 р. та уточнено 10.06.2016 р., 25.10.2016 р., 30.11.2016 р., 26.12.2016 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення процентів. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказує, що 29.12.2008 р. між ним, як директором Спеціалізованої товарної біржі «Криворізька» і приватним підприємцем [PERSON] був укладений попередній договір щодо укладення договору суборенди нежилого приміщення, розташованого за адресою: м.Кривий Ріг, вул.Електроніки, буд.8. відповідно до п.п.5.1, 5.1.1 і 5.1.2 попереднього договору від 29.12.2008 р. він передав відповідачу в якості передоплати грошові кошти в сумі 10 000 доларів США, що підтверджується розпискою від 29.12.2008 р., які за договором були авансом. У звязку з невиконанням [PERSON] своїх зобовязань за цим договором він, директор СТБ «Криворізька», в березні 2012 році звернувся до господарського суду Дніпропетровської області з позовом про стягнення з відповідача фізичної особи-підприємця [PERSON] 79 723 грн., сплачених 29.12.2008 р. Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 14.06.2012 р. у справі №33/5005/3885/2012, позов задоволено, стягнено з відповідача фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь СТБ «Криворізька» 79 723 грн. заборгованості та 1609,50 грн. судового збору. 04.04.2013 р. колегія суддів Дніпропетровського апеляційного господарського суду вищевказане рішення скасувала, в мотивувальній частині вказала, що з даної розписки вбачається, що вона складена між двома фізичними особами, а саме: між [PERSON] та [PERSON], а отже, вона не може бути підтвердженням отримання субєктом підприємницької діяльності-фізичною особою спірних грошових коштів від спеціалізованої товарної біржі «Криворізька», грошові кошти які [PERSON] передав за розпискою [PERSON], були власністю саме особи [PERSON] В липні 2013 року він звернувся за захистом свого права до Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу про стягнення з відповідача боргу в сумі еквівалентній 10\~000 доларів США. Рішенням Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу від 19.06.2015 р. йому було відмовлено в позові, яке було скасоване Апеляційним судом Дніпропетровської області 02.12.2015 р., стягнено на його користь 235\~103,35 грн., що еквівалентно 10\~000 доларів США, та ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.03.2016 р. залишено без змін. Станом на 26.08.2016 р. відповідач повністю сплатив суму боргу в розмірі 235\~103,35 грн. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02.12.2015 р. була стягнута з відповідача [PERSON] на його користь тільки сума боргу еквівалентна 10 000 доларам США, інші вимоги, зокрема про стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами відповідно до ст.ст.536, 1214 ЦК України не предявлялися, і не були предметом розгляду. Оскільки обєктом безпідставного збереження були грошові кошти, за весь період безпідставного використання таких грошових коштів набувач має сплатити проценти. Вказані кошти нараховуються до повного виконання грошового зобовязання, а наявність судового рішення, відкриття виконавчого провадження та стадія виконання судового рішення в примусовому порядку не виключає цього. Розмір і порядок сплати процентів визначається відповідно до положень статті 536 ЦК України, яка сама по собі не встановлює розміру процентів за користування грошовими коштами, а відсилає до врегулювання цих правовідносин договором або законом. Тому, у даному випадку слід застосовувати аналогію закону щодо розміру стягнення з відповідачів процентів за користування чужими грошовими коштами відповідно до ст.1048 ЦК України, оскільки статтею 8 ЦК України передбачено, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону), а в даному випадку подібність відносин полягає в користуванні грошовими коштами. Загальна сума процентів за період користування відповідачем його грошовими коштами у сумі 10\~000 доларів США за період з 01.04.2012 р. по 26.08.2016 р. складає 146\~416,04 грн., що підтверджується наданим розрахунком виходячи з облікової ставки НБУ. Перебіг строку позовної давності він рахує з 02.12.2015 р., тобто з дати ухвалення рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області і набранням ним законної сили, відповідно до вимог ст.264 ЦК України, оскільки в липні 2013 року він звернувся до Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу лише з частиною позовних вимог, на які мав право про стягнення боргу в сумі еквівалентній 10\~000 доларів США, а вимоги відповідно до ст.1214 ЦК України щодо нарахування процентів у разі безпідставного одержання чи збереження грошей ним заявлені не були. Позивач в судове засідання не зявився, про час, день та місце слухання справи повідомлений належним чином. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, просить суд стягнути з відповідача проценти за користування грошовими коштами в розмірі 146\~416,04 грн. та судовий збір 1462,62 грн., в обґрунтування позову також посилається на судову практику щодо законності застосування до вказаних правовідносин ст.ст.536, 1048, 1214 ЦК України. Відповідач в судове засідання не зявився, про час, день та місце слухання справи повідомлений належним чином. Представник відповідача [PERSON], позов не визнає, просить суд відмовити позивачу, в звязку з неможливістю застосування положень ст.ст.1046,1048 ЦК України до правовідносин які склалися між позивачем та відповідачем, оскільки рішенням Дніпропетровського апеляційного господарського суду було встановлено, що 29.12.2008 р. було підписано між [PERSON] та [PERSON] договір суборенди, до якого положення про договір позики не може бути застосовано. Позивачем не надано доказів факту користування грошовими коштами позивача відповідачем, а саме: розміщення їх на депозиті, придбання товарів чи послуг. Крім того, вказує, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки відповідно до ч.2 ст.1214 ЦК України за користування безпідставно набутими грошовими коштами боржник сплачує проценти з моменту, коли він дізнався або міг дізнатися про безпідставність свого володіння, у розмірі встановленому за домовленістю сторін, законом або іншими актами цивільного законодавства, в даному випадку з 02.12.2015 р., тобто з моменту набрання чинності рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області по справі 216/8523/13-ц, де колегія дійшла висновку, що правовідносини повинні регулюватися нормами ст.1212 ЦК України, але ніяк не з 01.04.2012 р. як того вимагає позивач у своєму розрахунку процентів. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. У відповідності до статей 256, 257 ЦК України, позовна давність це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно вимог ст.264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дій, що свідчать про визнання нею свого боргу або іншого обовязку. Позовна давність переривається у разі предявлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Судом встановлено, що рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02.12.2015 р., скасовано рішення Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу від 19.06.2015 р., позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу задоволено, стягнено з [PERSON] на користь [PERSON] 235\~103,35 грн., що еквівалентно 10 000 доларів США, які отримав [PERSON] згідно розписки 29.12.2008 р. від [PERSON] а.с.7-11. Ухвалою Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 02.03.2016 р. рішення апеляційної інстанції залишено без змін, судами встановлено, що правовідносини повинні регулюватися нормами ст.1212 ЦК України а.с.12,13. На думку суду, перебіг позовної давності у позивача почався заново після 02.12.2015 р., тобто дати ухвалення рішення колегією суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області та набрання ним законної сили, до суду ж позивач звернувся з вимогами про стягнення процентів 26.05.2016 р., тобто строк позовної давності пропущено не було. 26.08.2016 р. відповідачем сплачено в повному обсязі позивачеві грошові кошти в розмірі 235\~103,35 грн. Із попереднього договору про укладення сторонами договору суборенди нежилого приміщення від 09.12.2008 р., вбачається, що приватний підприємець [PERSON] та директор СТБ «Криворізька» уклали попередній договір суборенди приміщення за адресою: м.Кривий Ріг, вул.Електроніки, буд.8, за яким [PERSON] вносить [PERSON] 50 відсотків від суми (20\~000 доларів США) протягом двох місяців після підписання основного договору а.с.5. Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами в порядку передбаченому ст.ст.536, 1048, 1214 ЦК України, які регулюють загальні умови стягнення процентів за неналежне виконання зобовязання, стягнення процентів за договором позики та відшкодування доходів від безпідставно набутого майна. Розмір таких процентів визначається договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно вимог ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлено розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Із змісту попереднього договору про укладення сторонами суборенди нежитлового приміщення від 29.12.2008 р., не встановлено процентів за користування чужими грошовими коштами. Також розмір процентів за користування чужими грошовими коштами у разі визнання договору суборенди неукладеним, не встановлено законом або іншим актом цивільного законодавства. Отже, договір не породжує для сторін жодних правових наслідків та у сторін не виникає прав та обовязків за ним. Чинним законодавством не передбачено можливості застосування до договору суборенди нежитлового приміщення положень про позику, договори оренди (суборенди) і позики є різними за своєю правовою природою та регулюють різні види правовідносин. Згідно з ч.2 ст.8 ЦК України у разі неможливості використати аналогію для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права). Аналогія закону чи аналогія права застосовується у тому випадку, якщо є прогалини в правовому регулюванні відповідних відносин; при аналогії закону застосовується норма, що регулює подібні правовідносини; аналогія права передбачає застосування загальних засад законодавства; при цьому необхідно довести, що саме на підставі цього принципу повинні бути врегульовані відповідні відносини (п.4 листа Вищого господарського суду від 07.04.2008 №01-8/211 «Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України»). Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України\~\~кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні і зазначені вище фактичні обставини в контексті наведених норм законодавства та положень актів, які є обовязковими для виконання сторонами спору, суд приходить до переконання, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими та безпідставними, жодних доказів наявності правових підстав для задоволення позову позивачем не надано, а судом не встановлено, тому у задоволенні позову слід відмовити. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed