Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-17 00:00:00

24.09.2019р. [PERSON] , через свого представника - адвоката Ратушну Р.П., звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Ткаченко Н.В. від 15.10.2019р. позовну заяву прийнято до розгляду та призначено розгляд справи в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін на підставі ч.5 ст. 279 ЦПК України (а.с. № 28). В обґрунтування позовних вимог, представника позивача - адвокат Ратушна Р.П. (діє на підставі договору про надання правничої допомоги від 29.07.2019р., ордеру на надання правової допомоги від 29.07.2019р. та свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю - а.с. № 17,18,19) зазначила, що 27.06.2018р. між позивачем та відповідачкою було укладено договір позики грошових коштів в сумі 1 600 дол. США зі строком повернення до 17.11.2018р., про що відповідачкою складена розписка. Відповідачка у визначений умовами договору строк суму позики не повернула. Враховуючи викладене, просила стягнути з відповідачки на користь позивача суму позики у розмірі 1 600 дол. США., пеню за прострочення виконання зобов`язання в розмірі 1 % за кожен день прострочки, а саме 4 848 дол. США та 3% річних, нарахованих відповідно до ст. 625 ЦК України, у розмірі 39,85 дол. США., що в загальній сумі складає 6 487,85 дол. США. Крім того, просила стягнути з відповідачки витрати на правничу допомогу у розмірі 3 000 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 606 грн.40коп. Позивач в наданій суду заяві від 18.02.2020р. просив справу розглядати без його участі та без фіксування судового процесу технічними засобами, зазначив, що позов підтримує в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує (а.с. № 40). Відповідачка в судові засідання, які призначалися на 09.12.2019р. та 18.02.2020р. двічі поспіль не з`явилася. Про дати судових засідань була повідомлена належним чином, за адресою наданою ВОМІ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області (а.с.№ 27). Двічі до суду поверталися конверти з позначками «за закінченням терміну зберігання» або «адресат відсутній» (а.с. № 31-32, 38). Окрім того, судом на офіційному сайті «Судова влада України» було розміщене оголошення про виклик відповідачки в судове засідання на 18.02.2020р., на яке відповідачка також не відреагувала (а.с. № 39). З урахуванням положень п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, відповідачка вважається такою, що належним чином повідомлена про дату та час слухання справи. Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ч. 4 ст. 223, ч. 2 ст. 247, ч.1 ст. 280 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами. Суд, дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази за правилами ст. 89 ЦПК України, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України). Як встановлено судом, 27.06.2018р. [PERSON] уклав з [PERSON] договір позики грошових коштів в сумі 1 600 дол. США зі строком повернення до 17.11.2018р., про що відповідачкою (позичальником) складена розписка (а.с. № 9). Відповідно до умов договору позики, [PERSON] зобов`язалась у разі прострочення виконання зобов`язання сплатити пеню в розмірі 1% за кожен день прострочки, що підтверджується текстом розписки. Оригінал розписки наданий позивачем був оглянутий судом при розгляді справи 18.02.2020р., звірений з копією, яка знаходиться в матеріалах справи (а.с. № 9) та оригінал повернуто позивачу. Відповідачка у визначений умовами договору строк суму позики не повернула. 13.06.2019р. позивачем було надіслано претензію про сплату боргу за договором позики, що підтверджується квитанцією від 13.06.2019р., проте відповідачка залишила її без уваги, кошти не повернула ( а.с. № 14,15,16). Приймаючи до уваги, що до теперішнього часу відповідачка не виконала умови договору позики і не повернула позивачу грошового боргу, порушене право позивача підлягає захисту в судовому порядку шляхом стягнення зазначеної суми на користь позивача. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Згідно вимог ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Так, в постанові Верховного Суду України від 02.07.2014р. у справі №6-79цс14 зазначено, що відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання». Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013р. № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей. Як видно з розписки, нею підтверджено факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, дату її отримання (27.06.2018р. в сумі 1 600 дол. США), що з урахуванням норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України та вищенаведеної правової позиції Верховного Суду України від 02.07.2014р. у справі №6-79цс14, доводить факт отримання відповідачкою грошей у борг. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню сума боргу за договором позики від 27.06.2018р. в розмірі 1 600 дол. США. Відповідно до п. 3 ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом. Відповідно до умов договору позики, [PERSON] зобов`язалась у разі прострочення виконання зобов`язання сплатити пеню в розмірі 1% за кожен день прострочки. Відповідно до ч.1,3 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ч.1 ст. 550 ЦК України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Остаточною датою повернення грошових коштів, відповідно до договору позики є 17.11.2018р. та саме після даної дати позивач має право нараховувати пеню, у розмірі встановленому договором позики, а саме 1 % за кожний день прострочення виконання зобов`язання. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Слід враховувати, що попри подібність правової природи ч. 3 ст. 549 ЦК (щодо сплати пені) та ст. 625 цього Кодексу (щодо сплати трьох процентів річних), які в обох випадках застосовуються як відповідальність за порушення грошового зобов`язання, ці правові норми є різними за своєю правовою природою». Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019р. у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446 цс18 зазначила, що відповідно до частини другої статті 533 ЦК України, якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046, частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме в тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. При обчисленні 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена в договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Таким чином цей висновок стосується можливості виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, та нарахування 3 % річних, визначених статтею 625 ЦК України, які входить до складу грошового зобов`язання та мають компенсаційний характер, в іноземній валюті. Відповідно до розрахунку, складеного позивачем, пеня за період з 18.11.2018р. по 17.09.2019р. нарахована наступним чином: 1 600 дол. США - заборгованість за тілом позики*1%/100%*303 - кількість днів прострочення= 4 848 дол. США. Згідно до розрахунку 3% річних, складеного позивачем, пеня за період з 18.11.2018р. по 17.09.2019р. нарахована наступним чином: 1 600 дол. США - заборгованість за тілом позики*3%/100%/365 - днів у році *303 -кількість днів прострочення = 39,85 дол. США. З даними розрахунками погоджується і суд, та вважає що з відповідачки [PERSON] на користь позивача слід стягнути за період з 18.11.2018р. по 17.09.2019р. пеню у розмірі 4 848 дол. США. та 3% річних у розмірі 39,85 дол. США. Враховуючи вищевикладене, позов підлягає задоволенню і з відповідачки [PERSON] підлягає стягненню заборгованість за договором позики від 27.06.2018р. в загальній сумі сумі 6 487,85 дол. США., з яких 1 600 дол. США - основний борг, 4 848 дол. США - пеня, 39,85 дол. США - три відсотки річних. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідачки витрат на правничу допомогу у розмірі 3 000 грн., то в цій частині вимоги позивача також підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п.1 ч.2 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів, тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів, щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. У постанові Верховного Суду від 17.10.2018р. по справі № 301/1894/17 зазначено, що суд вирішуючи питання розподілу судових витрат, має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін..), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. З урахуванням вищевикладеного, а також приймаючи до уваги те, що представником позивача підтверджено документально судові витрати на правничу допомогу, надано акт приймання-передачі правничої допомоги від 29.07.2019р., розрахункова квитанція (а.с. №20,21), вимоги про стягнення з відповідачки судових витрат на правничу допомогу у розмірі 3 000 грн. підлягають задоволенню. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з урахуванням задоволення позовних вимог, суд вважає за можливе стягнути з відповідачки на користь позивача суму сплаченого при подачі позову судового збору в розмірі 1 606 грн.40коп. (а.с.№2). На підставі викладеного,

Outcome: approved