Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-13 00:00:00

25.07.2016 року позивач [PERSON] звернувся з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що перебував на службі в органах внутрішніх справ з 2010 року, а на посаді старшого оперуповноваженого з листопада 2015 року. За весь період служби дисциплінарних стягнень не мав. 15.07.2016 року він перебував на робочому місці, коли йому повідомили, що о 19-00 годині у актовій залі ГУНП в Сумській області начальник ГУНП [PERSON] збирає весь особовий склад управління кримінальної поліції, явка обовязкова. О 19-00 годині весь керівний та оперативний склад управління кримінальної поліції (близько 30 осіб) були зібрані у актовій залі, і в присутності всіх осіб [PERSON] сказав що в лавах УКП є зрадник та негідник, який буде звільнений, після чого сказав, щоб позивач піднявся і на щоб на нього всі подивились, оскільки саме він зрадником та негідником. Позивач сказав, що це не відповідає дійсності, після чого [PERSON] почав читати з аркушів паперу текст, в якому містили телефонні розмови позивача і ще двох осіб. Дані цих осіб позивач суду не повідомляє, оскільки вважає, що ця інформація містить конфіденційний характер. Позивач вважає, що зі змісту телефонних розмов не вбачалось ознак дисциплінарних, адміністративних чи кримінальних правопорушень, і позивач вимагав провести службову перевірку, однак йому було відмовлено. В подальшому на позивача чинився психологічний тиск начальником управління кадрового забезпечення [PERSON] та начальником управління кримінальної поліції [PERSON], від нього вимагали написання рапорту про звільнення за власним бажанням, погрожували, що він не пройде атестацію і не буде мати можливості в подальшому працювати в жодному силовому відомстві. Позивач вказує, що відповідач [PERSON] безпідставно звинуватив позивача, осоромив, при повному особовому складі назвавши зрадником і негідником, що є недостовірною інформацією і порушує честь та гідність позивача. Позивач є учасником бойових дій, за час виконання службових обовязків дисциплінарних стягнень не мав, конфліктів по роботі не мав, поважає своїх колег та цінує свою роботу, мав репутацію порядної людини. Позивач вважає, що відповідач [PERSON] допустив безпідставні обвинувачення та образу в бік позивача шляхом розповсюдження недостовірної інформації, яка отримала широкий розголос, а відповідач як керівник навіть не перевірив вказану інформацію, хоча повинен був призначити службове розслідування та провести бесіду з позивачем. В звязку з цим, позивач просить зобовязати [PERSON] публічно в актовому залі ГУНП у Сумській області в присутності позивача спростувати недостовірну інформацію та вибачитися перед позивачем за розповсюдження недостовірної інформації, яке відбулося 15.07.2016 року. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позов у повному обсязі, уточнив, яку саме недостовірну інформацію він просить зобовязати спростувати: що позивач є негідником та зрадником, що позивачем третій особі нібито надавалась якась інформація, що дії позивача суперечать інтересам служби. Позивач пояснив, що він заявив позов до [PERSON] як до фізичної особи, а не до як посадової особи, оскільки вважає, що недостовірна інформація була розповсюджена [PERSON] не як керівником, а як фізичною особою, оскільки зібрання особового складу відбулося в неробочий час, протокол зборів не вівся, ніяких рішень при цьому не приймалось, жодних офіційних документів не було складено, службових перевірок відносно позивача не проводилось. Позивач також вважає, що дії [PERSON] по поширенню недостовірної інформації не відповідають тим діям, які повинна була вчинити посадова особа згідно своїх посадових обовязків, а тому позов і заявлено позивачем як до фізичної особи. В судовому засіданні позивач категорично відмовився замінити первісного відповідача, або залучити співвідповідача, пояснивши, що він має позовні вимоги лише до [PERSON] як фізичної особи, і не має претензій до Управління Національної поліції в Сумській області. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, надав письмову заяву про розгляд справи без його участі (а.с.46), надав письмові заперечення проти позову (а.с.36-39). Відповідач вважає, що висунення позивачем до [PERSON] позовних вимог як до фізичної особи суперечить приписам чинного законодавства, так як з позову вбачається, що всі дії, які описує позивач, були здійснені [PERSON] не як фізичною особою приватного права, а як начальником Головного управління Національної поліції в Сумській області при виконанні своїх посадових обовязків, тобто посадовою особою. Крім того, відповідач послався на те, що обєктом дослідження у даній справі є інформація, отримана при проведенні негласних слідчих дій в рамках кримінального провадження. Під час зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж було зафіксовано розмову обєкта, у відношенні якого здійснювались дані негласні слідчі дії, з [PERSON], і відповідач вважає, що вказана розмова не відповідає інтересам служби та суперечить Присязі поліцейського. При цьому відповідач посилається на те, що отримана в результаті проведення негласних слідчих дій інформація не може бути використана ні при розгляді даної цивільної справи, ні при проведенні службової перевірки, відповідно до положень ст.ст. 255, 257 КПК України. Відповідач вказує, що при проведенні робочої зустрічі з особовим складом УКП, всі працівники якого є атестованими поліцейськими та мають відповідний доступ до державної таємниці, ним як начальником ГУНП була озвучена інформація загального характеру, а саме: зміст телефонної розмови [PERSON] з особою, у відношенні якої здійснювались негласні слідчі дії. На думку відповідача, озвучена ним телефонна розмова не містила недостовірної або негативної інформації, яка могла порушити право позивача на повагу до його честі і гідності. Відповідач також вважає, що критика, висловлена ним в адресу позивача, висловлена в формі оціночних суджень, що не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідач також вказав, що позивач не звертався з рапортом щодо проведення відносно нього службового розслідування. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, дослідивши заперечення відповідача, дослідивши докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що відповідач [PERSON] визнає сам факт проведення зустрічі з особовим складом управління кримінальної поліції 15.07.2016 року о 19-00 годині в приміщенні актової зали Головного управління Національної поліції в Сумській області. Також відповідач не заперечує того факту, що під час проведення вказаної зустрічі ним була озвучена певна інформація стосовно [PERSON], а саме: зміст телефонної розмови [PERSON] з особою, у відношенні якої здійснювались негласні слідчі дії, без розкриття даних цієї особи та кримінального провадження, в рамках якого здійснювались вищезазначені негласні слідчі дії. Відповідач не вказав суду змісту інформації, пославшись на те, що отримана в результаті проведення негласних слідчих дій інформація не може бути використана при розгляді даної цивільної справи. Відповідач не вважає дану інформацію недостовірною з тих підстав, що він висловлював твердження в адресу [PERSON] як оцінку його дій та критику його професійних якостей як поліцейського. Крім того, відповідач вважає свої вислови оціночними судженнями, однак при цьому не вказує, якими конкретно висловами, фразами чи словами він висловився в адресу позивача. При цьому [PERSON] наполягає на тому, що під час проведення робочої зустрічі з особовим складом управління кримінальної поліції 15.07.2016 року він діяв як посадова особа як начальник Головного управління Національної поліції в Сумській області, при виконанні своїх посадових обовязків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. У відповідності до ч. 1 ст. 11 ЦПК, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно ч. 2 ст. 11 ЦПК України, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний спосіб захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У зв'язку з цим суди повинні брати до уваги, що відповідно до статті 275 ЦК захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 ЦК), заборона поширення інформації,якою порушуються особисті немайнові права (стаття 278 ЦК) тощо. Відповідно до ч. 4 ст. 277 ЦК України, спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обовязків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», відповідачем у випадку поширення інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов'язків, зокрема при підписанні характеристики тощо, є юридична особа, в якій вона працює. Враховуючи, що розгляд справи може вплинути на права та обов'язки цієї особи, остання може бути залучена до участі у справі в порядку, передбаченому статтею 36 ЦПК. У разі поширення такої інформації посадовою чи службовою особою для визначення належного відповідача судам необхідно з'ясовувати, від імені кого ця особа виступає. Якщо посадова чи службова особа виступає не від імені юридичної особи і не при виконанні посадових (службових) обов'язків, то належним відповідачем є саме вона. Як вбачається зі змісту позовної заяви та пояснень позивача, поширення [PERSON] певної інформації відносно [PERSON] відбулось під час зібрання особового складу управління кримінальної поліції в приміщенні актової зали Головного управління Національної поліції в Сумській області. Також позивач сам підтвердив ту обставину, що вказана зустріч відбулась за усним наказом начальника ГУНП, при цьому всім співробітникам було повідомлено, що явка обовязкова. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що під час проведення зустрічі з особовим складом управління кримінальної поліції 15.07.2016 року відповідач [PERSON] діяв як посадова особа, і знаходився при виконанні своїх службових обовязків, виступаючи від імені Головного управління Національної поліції в Сумській області. Підтвердженням цьому є те, що зібрання проведено в службовому приміщенні, за наказом керівника, та всіх оперативних співробітників зобовязали зявитись на зібрання в обовязковому порядку. Ті обставини, що зібрання особового складу відбулося в неробочий час, протокол зборів не вівся, ніяких рішень при цьому не приймалось, жодних офіційних документів не було складено не дають підстав вважати, що [PERSON] на вказаному зібранні виступав не від імені юридичної особи і знаходився не при виконанні посадових (службових) обов'язків. Зокрема, зібрання проводилось саме за наказом [PERSON] як начальника управління, в службовому приміщенні, і інформація, яку він довів до відома співробітників поліції, стала йому відома при виконанні посадових обов'язків. Таким чином, відповідно до вимог закону, належним відповідачем у даному випадку є Головне управління Національної поліції в Сумській області, а начальник управління може бути залучений до участі у справі в порядку, передбаченому статтею 36 ЦПК України, тобто в якості третьої особи. Під час розгляду справи позивачу було розяснено його право, визначене ст. 33 ЦПК України, подати клопотання про заміну первісного позивача належним відповідачем, однак позивач категорично відмовився замінити первісного відповідача, вважаючи, що відповідачем повинен бути саме [PERSON] як фізична особа. Враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, визначений ст. 11 ЦПК України, суд не має можливості вийти за межі позовних вимог, та не має права без згоди позивача замінити неналежного відповідача. При цьому суд вважає неможливим в рамках даної цивільної справи досліджувати докази та вирішувати питання про достовірність інформації, про визначення характеру поширеної інформації, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням; а також питання про можливий спосіб спростування інформації, оскільки позов предявлено до неналежного відповідача. За вказаних, обставин, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] (як до фізичної особи) про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації, оскільки позов предявлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом. На підставі ст. 88 ЦПК України, в звязку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати необхідно залишити за позивачем. На підставі ст. 277 ЦК України,

Outcome: dismissed