Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-27 00:00:00

24.09.2020 року до суду звернувся позивач [PERSON] , з позовом про виплату заробітної плати до відповідача КП «Житловик ВРР». 25.09.2020 року ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного провадженні з викликом сторін на 27.10.2020 року. 19.10.2020 року відповідачем наданий відзив на позовну заяву Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки у відповідності до ст. 43, 44, 49 ЦПК України. 28.10.2020 року в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення. Відповідно до вимог за поданою позовною заявою позивач просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 40615 грн., 67 коп. і середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 31.01.2020 року до ухвалення рішення суду. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне: він працював на посаді виконуючого обов`язки начальника КП «Житловик ВРР» у період з 01 лютого 2019 року по 31.01.2020 року. 15.01.2020 він подав заяву про звільнення з роботи за угодою сторін з 31.01.2020 року з виплатою заробітної плати. 31.01.2020 року він знаходився на роботі останній день і згідно з наказом № 13 від 20.01.2020 року був звільнений з роботи на підставі п. 1 ч.1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін. В день звільнення крім трудової книжки на своє ім`я він ніяких документів не отримував. На день звільнення заборгованість по заробітній платі йому не була виплачена та не було надане письмове повідомлення про нараховані суми належні до виплат, тобто він не був необізнаним про нараховані але не виплачені суми. В лютому та квітні 2020 року він отримав 9000 грн.. від відповідача. У зв`язку із встановленням на території України карантину 12.03.2020 року він був позбавлений об`єктивної можливості отримати відповідну інформацію щодо нарахованих сум, але не виплачених йому при звільнені. 10.09.2020 року він отримав від відповідача довідку за № 131 згідно якої заборгованість по заробітній платі станом на 01.09.2020 року складає 40615.67 грн. Дані кошти не виплачені йому по даний час, що й стало підставою подання ним даної позовної заяви. В судовому представник позивач позовні вимоги підтримав, давши пояснення фактично установлені матеріалами справи. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, подавши заяву про відкладення розгляду справи, але зазначені відповідачем причини неявки в судове засідання визнані неповажними. Крім того відповідачем наданий відзив на позовну заяву, а також матеріали справи надають суду можливість ухвалити рішення за заявленими позовними вимогами. Згідно відзиву на позовну заяву відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Заперечення на позовну заяву обґрунтовує тим, що заборгованість по заробітній платі виникла у відповідача саме в період перебування його на посаді виконуючого обов`язки начальника КП «Житловик ВРР». Позивач обіймаючи зазначену посаду нараховув собі надбавки, які створювали заборгованість по заробітній платі в той час коли підприємство працювало на збиток. Також позивач під час перебування на посаді в.о. начальника відкрив рахунок в АТ «Універсалбанк» під ч ас обтяження інших рахунків для виведення бюджетних коштів, що містить ознаки кримінального правопорушення. Таким чином відповідач умисно нараховував собі надмірні доплати і надбавки для створення штучної заборгованості, потім через суд намагається повернути собі дані кошти маючи на меті незаконне збагачення та доведення підприємства до банкрутства. Останній документ з яким позивач був ознайомлений з власною заборгованістю по заробітній платі буде наданий. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносин Як встановлено в судовому засіданні в період з 01.02.2019 року по 31.01.2020 року працював на посаді виконуючого обов`язки начальника КП «Житловик ВРР», що підтверджується даними трудової книжки 31.01.2020 року на підставі наказу № 13 позивач був звільнений з займаної ним посади за угодою сторін. За період з 01.02.2019 року по 31.01.2020 року роботи позивача у КП «Житловик ВРР», у позивача виникла заборгованість із виплати заробітної плати, яка згідно наданої довідки № 131 від 10.09.2020 року складає 40615. 67 грн. Також судом встановлено, що на час звільнення позивача його заборгованість із заробітної плати складала 52615.67 грн. А в лютому та квітні місяці позивачеві було виплачено 6000.00 грн., та 3000.00 грн., відповідно, що підтверджується довідкою № 137 від 17.09.2020 року та визнається позивачем. Згідно з ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КзПП України - при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації проводиться в день звільнення. Якщо в день звільнення працівник не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненним працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ч. 3, 6 ст, 43 Конституції України - Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом Судом встановлено, що за час роботи позивача в КП «Житловик ВРР» виникла заборгованість із заробітної плати, яка станом на час подання позовної заяви склала 40615 грн 67 коп. Доказів того що на час розгляду справи дана заборгованість із заробітної плати перед позивачем погашена, відповідачем суду не надано. З чого суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в цій частині в повному обсязі. Доводи відповідача у відзиві на позовну заяву щодо незаконності нарахування позивачем надбавок до заробітної плати, відкриття рахунку для виведення бюджетних коштів не відносяться до предмету спору та будь-якими доказами не підтверджуються. Вирішуючи питання про задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку суд виходить з наступного. Відповідно до положень ч.1 ст. 117 КЗпП України - В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» - Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до ст. 233 КЗпП України - Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Таким чином для позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку встановлюється тримісячний строк для звернення до суду з відповідними позовними вимогами. Перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Аналогічна правова позиція зазначена у постанові судової палати в цивільних справах Верховного суду України від 06.04.2016 року у справі № 6-409 цс16. Як встановлено матеріалами справи останній розрахунок з позивачем був проведений в квітні 2020 року, що підтверджується наданою суду довідкою та визнається відповідачем. Таким чином тримісячний строк на звернення до суду сплив 31 липня 2020 року. Позивач звернувся з позовом до суду 24.09.2020 року. В позовній заяві позивач не просить поновити чи продовжити йому строк звернення до суду з даними позовними вимогами. Позивач посилається на те, що на час звільнення він не знав про розмір заборгованості по заробітній платі, а потім в зв`язку із карантинними заходами не міг отримати довідку про розмір заборгованості та на продовження строків, визначених ст. 233 КЗпП України на час дії карантину. Проте з наданих суд доказів встановлено, що позивач не просто працював в КП «Житловик ВРР», а обіймав посаду в.о. начальника цього підприємства, тому повинен був вживати всіх заходів спрямованих на недопущення виникнення заборгованості із заробітної плати в тому числі і собі. На час звільнення позивач виходячи із займаної посади знав про заборгованість із заробітної плати і в період з 01.02.2020 року по 17.03.2020 року карантинні заходи з метою недопущення поширення COVID-19 встановлені не були. Тому будь-яких перешкод звернення до суду у позивача навіть при відсутності підтвердження суми заборгованості по заробітній платі не було. Позивачем не надано доказів того, що на час звільнення він намагався отримати довідку про заборгованість із заробітної плати, але йому було відмовлено в цьому Посилання позивача в самому змісті позовної заяви на главу ХІХ КЗПП України Прикінцеві положення згідно якої - «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину», на думку суду саме по собі не є підставою для продовження строку звернення до суду, оскільки порушення прав позивача відбулось ще до встановлення карантинних заходів. Як вже зазначалось вище позивач знав про наявність у нього заборгованості із заробітної плати, оскільки ним затверджувались відомості з нарахованої заробітної плати, копії яких надані відповідачем, і позивач знав як про суми нарахованої заробітної плати так і про наявність заборгованості. В самій позовній заяви клопотання щодо продовження чи поновлення йому строку звернення до суду з даними позовними вимогами не заявив. На підставі чого суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат та відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 840.80 грн., за позовними вимогами про стягнення заборгованості із заробітної плати, які задоволені судом і які б позивач сплатив би при поданні позовної заяви, як би не був звільнений від сплати судового збору. Також суд вважає за можливе стягнути із позивача на користь держави 840.80 грн., за позовними вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку від сплати яких позивач не звільнений, але не сплатив при поданні позовної заяви.

Outcome: partial