Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-07 00:00:00

24 жовтня 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання майна подружжя спільною сумісною власністю та його поділ. Свою позовну заяву мотивує тим, що між ним та відповідачкою 15 серпня 2003 року був укладений шлюб, в якому подружжям було набуте майно, що є спільною сумісною власністю відповідно до вимог ст.ст. 60, 69 СК України. Зокрема таким майно є: квартира [ADDRESS]; квартира [ADDRESS]; цегляний гараж № 66-67 в гаражному кооперативі «Шляховик» за адресою: місто Луцьк, вулиця Вишенського № 19, а також легковий автомобіль марки «AUDI А4», 1999 року випуску, реєстраційний номер 67-15 UI, синього кольору. Просить суд визнати спільною сумісною власністю його та відповідачки [PERSON] наступне майно: квартиру [ADDRESS]; квартиру [ADDRESS]; цегляний гараж № 66-67 в гаражному кооперативі «Шляховик» по вул. Вишневського № 19-а в м. Луцьку; легковий автомобіль марки Audi A4, 1999 року випуску, реєстраційний номер 67-15 UI; здійснити поділ вказаного майна в натурі виділивши йому ([PERSON]В.) у власність квартиру [ADDRESS], цегляний гараж № 66-67 в гаражному кооперативі «Шляховик» по вул. Вишневського № 19-а в м. Луцьку; решту майна вартістю 690995,61 грн. залишити у власності [PERSON]; присудити [PERSON] грошову компенсацію замість її частки у праві спільної сумісної власності на майно в розмірі 62229,95 грн. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05.02.2018 року провадження у даній справі в частині позовних вимог про визнання спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] квартири [ADDRESS], цегляного гаражу № 66-67 в гаражному кооперативі «Шляховик» по вул. Вишневського № 19-а в м. Луцьку; легкового автомобіля марки Audi A4, 1999 року випуску, реєстраційний номер 67-15 UI, було закрите на підставі п. 4 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав, надав пояснення аналогічні до викладених у позовній заяві. Також представник позивача суду пояснив, що право власності на спірну квартиру [ADDRESS] у встановленому законом порядку було зареєстроване за відповідачкою у 2007 році, тобто у період її перебування у шлюбі з позивачем, а отже вказана квартира є спільним сумісним майном подружжя. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, суду пояснила, що квартира [ADDRESS] є особистою власністю [PERSON], адже вказана квартира є кооперативною, була виділена відповідачу в 1994 році, а також всі пайові внески були сплачені нею до шлюбу з позивачем [PERSON] Просить суд у задоволенні позову відмовити. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 15.08.2003 року (а.с. 5). Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23.10.2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с. 84). Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу? належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Як слідує зі змісту ч. 2 ст. 331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації , право власності виникає з моменту державної реєстрації. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с. 7) вбачається, що право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстроване за відповідачкою [PERSON] 20.08.2007 року. Обґрунтовуючи позовні вимоги [PERSON] про визнання квартири [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя, представник позивача вважає, що визначальною обставиною у визначення моменту виникнення права власності на спірне майно, має бути дата реєстрації права власності на спірну квартиру, що припадає на період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. З довідки № 24 від 17.07.2007 року, виданої ЖКП № 2 УЖКГ Луцького міськвиконкому (а.с. 74) слідує, що квартира [ADDRESS] була надана [PERSON] на підставі ордеру № 39 за 1984 рік. Як вбачається з листа Житлово-комунального підприємства від 06.02.2018 року № М/9/01-09 (а.с. 102), будинок на вулиці Бенделіані, 1-А - кооперативний (ЖБК-40). Даний будинок був переданий Житлово-експлуатаційною конторою № 8 при створенні Житлово-експлуатаційної контори № 2 на обслуговування. При перейменуванні ЖЕК № 2 в Житлово-комунальне підприємство № 2 будинок № 1-А по вулиці Бенделіані переданий на обслуговування даного підприємства, разом з книгами про сплату пайових внесків членами ЖБК-40, в тому числі й квартири № 19. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про власність» від 07.02.1991 № 697-XII, що діяв на час виникнення спірних правовідносин, об'єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення, набуті з передбачених законом підстав. Згідно зі статтею 15 Закону України «Про власність» член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у справі 6-138цс13, згідно статті 15 Закону України «Про власність» член ЖБК, який повністю вніс пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на цю квартиру. За змістом частини першої статті 17 Закону України «Про власність» кооперативна квартира набуває статусу спільної сумісної власності лише за умови внесення паю в ЖБК за рахунок спільних коштів члена ЖБК та членів його сім'ї, яким ця квартира надана. Інші особи права власності на пай та квартиру не набувають і можуть претендувати лише на відшкодування членом кооперативу коштів, наданих йому для внесення паю. У пп. «б» п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» судам роз'яснено, що при вирішенні спорів про право власності на жилий будинок, на квартиру в житлово-будівельному або житловому кооперативі, на інші будівлі судам слід виходити з роз'яснень, які дані Пленумом Верховного Суду України у прийнятих ним постановах з цих питань. Відповідно до пункту шостого Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 18 вересня 1987 року «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, судові слід керуватися ст.146 ЖК України, ст.15 Закону України «Про власність», п.43 Примірного статуту ЖБК і чинним законодавством про шлюб та сім'ю (статті 22, 24, 28, 29 КпШС України) - пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах, до повної сплати пайового внеску за квартиру суд вирішує питання про право власності на частку в паєнагромадженні, а після завершення сплати - про право на частку в праві власності на квартиру залежно від належної особі частки у паєнагромадженні. Внесений одним з подружжя до вступу в шлюб пай є його особистим майном. Відповідно до довідки № 24 від 17.07.2007 року, виданої ЖКП № 2 УЖКГ Луцького міськвиконкому перший внесок у розмірі 14590 грн. був внесений [PERSON] у 1983 році, залишок погашався рівними частинами до 1994 року. Станом на 1994 рік [PERSON] заборгованості перед кооперативом немає. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, проаналізувавши надані представником відповідача докази. суд дійшов висновку про те, що пайові внески за спірну квартиру відповідач [PERSON] повністю внесла до 1994 року, тобто до реєстрації шлюбу з позивачем [PERSON],а тому спірна квартира є особистим майном відповідача [PERSON] Крім того, ані позивачем, ані його представником не надано суду жодного належного, допустимого, достовірного та достатнього доказу, в розумінні ст.ст. 77-81 ЦПК України, які б спростовували вищевказані обставини. За таких обставин, правові підстави вважати спірну квартиру спільним майном сторін по справі відсутні, а тому у задоволенні позову [PERSON] про визнання квартири [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя та її поділ, слід відмовити за необгрунтованністю. Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються інваліди І та ІІ груп. Позивач [PERSON] від сплати судового збору звільнений як інвалід ІІ групи. Оскільки позивач за даною категорією справ звільнений від сплати судового збору, а у задоволенні його позову відмовлено в повному обсязі, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, судові витрати по даній справі необхідно віднести на рахунок держави. Враховуючи наведене,

Outcome: dismissed