Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-01 00:00:00

25 вересня 2019 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. На обґрунтування заявлених вимог покликається на те, що він є власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 25 червня 2012 року шлюб між ним та [PERSON] було розірвано. Від спільного проживання у них є дочка [PERSON] , постійне місце проживання якої зареєстроване у спірному житлі. Відповідач [PERSON] у вказані квартирі не проживає з 2012 року, на даний час мешкає з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Реєстрація постійного місця проживання [PERSON] в житлі позбавляє його можливості розпоряджатися цим майном на власний розсуд. Крім того, за обставин, які склалися, він несе додаткові витрати по оплаті комунальних послуг та інших платежів, що вираховуються по кількості зареєстрованих у житлі осіб. Відтак, просить суд постановити рішення, яким визнати, що відповідач [PERSON] втратила право користування житловим приміщенням - квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та зняти її з реєстрації за вказаною адресою. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, подав до суду письмову заяву, в якій просив розгляд справи проводити за його відсутності, позов підтримав, просив його задоволити та не заперечив щодо заочного розгляду справи (а.с.37). У судове засідання відповідач [PERSON] не з`явилась, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином. Суд, у відповідності до ст.280, ст.281 ЦПК України, ухвалив проводити заочний розгляд справи. Суд, дослідивши письмові докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов підставний і підлягає задоволенню частково з огляду на таке. Конституцією України, положеннями ст.316, ст.317, ст.319, ст.321 ЦК України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який передбачає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.16, ст.386, ст.391 ЦК України, а об`єктом власності особи може бути, зокрема, житловий будинок, садиба, квартира (ст. 379, ст.382 ЦК України). Права власника житла визначені у ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У судовому засіданні з витягів про реєстрацію права власності на нерухоме майно №20981874 від 19.11.2008, №22257385 від 24.03.2009, виданих Комунальним підприємством «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» (а.с.5,7) встановлено, що квартира за адресою: [ADDRESS] , належить на праві приватної власності [PERSON] . У вищевказаному житлі з 27 листопада 2009 року зареєстроване постійне місце проживання відповідача [PERSON] , що підтверджується копією будинкової книги (а.с.9-10) та повідомлення УДМС України у Волинській області на запит суду (а.с.14). Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 17 вересня 2008 року (а.с.6) шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було розірвано. Згідно повідомлення від 20 вересня 2019 року, складеного працівниками КП «УЖК №1», [PERSON] в квартирі за адресою: [ADDRESS] , фактично не проживає з 2012 року (а.с.10). Жодних доказів того, що відповідач з поважних причин не проживає в квартирі у судовому засіданні не здобуто, однак встановлено, що перешкод у користуванні житлом, їй ніхто не чинив. Враховуючи вищевикладені норми закону та з огляду на те, що позивачем документально підтверджено правомірність своїх вимог, суд приходить до висновку про визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , оскільки вона понад рік не проживає у житлі та ним не користується. Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, а тому його положення підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, заявлена вимога [PERSON] про вирішення питання про зняття відповідача [PERSON] з реєстраційного обліку є передчасною та не підлягає задоволенню, оскільки задоволення позовної вимоги про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] є достатньою підставою для зняття її з реєстрації, що передбачено ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року. До стягнення з відповідача в користь позивача підлягають понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 768,40 грн., що підтверджується документально (а.с.1).

Outcome: dismissed