Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-10 00:00:00

25.05.2018 р. до Енергодарського міського суду Запорізької області з позовною заявою звернувся [PERSON] в особі свого представника за письмовим договором (т.1 а.с.20) та ордером (т.1 а.с.19) - адвоката Сухенко Юлії Миколаївни до [PERSON] , [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Сектор реєстрації Енергодарської міської ради Запорізької області, Комунальне підприємство «Підприємство комунальної власності» Енергодарської міської ради Запорізької області, в якій зазначаючи, що відповідачі фактом своєї реєстрації та проживання у квартирі за адресою: [ADDRESS] , яка належить позивачу на праві приватної власності за договором купівлі-продажу від 07.11.2016 р. зареєстрованого в реєстрі речових прав на нерухоме майно №923, перешкоджають позивачу вільно, на свій розсуд, користуватися і розпоряджатися належним йому майном - вказаною квартирою, тим самим порушуючи право власності позивача, просить суд: - усунути перешкоди [PERSON] , у реалізації права володіння, користування та розпорядження належним йому на праві приватної власності нерухомим майном, а саме: однокімнатною квартирою за адресою: [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON] , [PERSON] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] ; - виселити [PERSON] та [PERSON] , з квартири [ADDRESS] , без надання іншого житлового приміщення; - стягнути з [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати в сумі 704 грн. 80 коп. (т.1 а.с.2-5). 15.08.2018 р. до Енергодарського міського суду Запорізької області із зустрічною позовною заявою звернулась [PERSON] в особі свого представника: адвоката Галька Назара Олександровича за письмовим ордером (т.1 а.с.76, 68) до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Приватний нотаріус Запорізького нотаріального округу Кардаш Яна Олександрівна, в якій посилаючись на те, що договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , від 07.11.2016 р. зареєстрований в реєстрі речових прав на нерухоме майно №923 був укладений під впливом обману зі сторони відповідачів та третьої особи, просить суд: - визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири укладений 07.11.2016 р. між [PERSON] та [PERSON] , який діяв в інтересах [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кардаш Яною Олександрівною, зареєстрований в реєстрі за №923, розташованої по [ADDRESS] ; - стягнути з [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір та витрати на правову допомогу в розмірі 4000 грн. (т.1 а.с.60-62). Вислухавши пояснення представника позивача за первісним позовом - відповідача за зустрічним позовом: адвоката Сухенко Юлії Миколаївни, відповідача за первісним позовом - позивача за зустрічним позовом: [PERSON] , пояснення представника позивача за зустрічним позовом - відповідача за первісним позовом: адвоката Галька Назара Олександровича, третю особу за первісним та зустрічним позовами: приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Кардаш Яни Олександрівни, дослідивши у сукупності надані суду докази, суд дійшов наступного висновку. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги за зустрічним позовом з підстав викладених у зустрічному позові (т.1 а.с.60-61), представник позивача Галька Н.О. та позивач за зустрічним позовом [PERSON] зазначили на те, що [PERSON] вважала, що підписує не довіреність на продаж квартири, а угоду на отримання грошових коштів у займ, оскільки [PERSON] хворіє на цукровий діабет та коштів на лікування не було, а отже договір купівлі-продажу квартири було укладено під впливом обману зі сторони відповідачів [PERSON] , [PERSON] та третьої особи - приватного нотаріуса Кардаш Я.О. Крім того, грошових коштів [PERSON] не отримувала. [PERSON] не відомо чи отримував кошти з продажу квартири її син - [PERSON] . Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною 1 статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина 1 стаття 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Отже, за змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України. При цьому, згідно п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що наявність умислу в діях, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення (Постанова Верховного Суду від 28.08.2019 р. у справі №753/10863/16-ц). Разом з цим, судом встановлено, що позиція сторони позивача за зустрічним позовом Галька Н.О. та [PERSON] надоведення наявності обману і дій [PERSON] під його впливом, не підтверджується будь-якими належними доказами та спростовується поясненнями приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Кардаш Я.О. (третьої особи за зустрічним позовом), яка пояснила, що нею було перевірено дієздатність [PERSON] , ознайомлено [PERSON] з приписами цивільного законодавства які регулюють укладення правочину між нею та [PERSON] та наслідки видачі [PERSON] довіреності від її імені, зазначила, що [PERSON] розуміла, що даною довіреністю вона надає право [PERSON] розпоряджатися квартирою та ознайомившись з довіреністю за відсутності заперечень щодо змісту довіреності, її підписала. Зазначене нотаріусом, також підтверджується і самим змістом письмової довіреності посвідченої приватним нотаріусом Запорізького нотаріального округу Кардаш Я.О. від 02.11.2016 р. виданою від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] (т.1 а.с.210-210 зворот), в абзацах першому та п`ятому якої зазначено на те, що [PERSON] перебувала у здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміла значення своїх дій, діяла добровільно, розуміє текст даної довіреності, значення довіреності, її умови та правові наслідки, які відповідали її дійсним намірам та волевиявленню. При цьому, стороною позивача за зустрічним позовом не надано суду будь-яких належних доказів на підтвердження і наявності умислу в діях [PERSON] , [PERSON] приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Кардаш Я.О. на введення [PERSON] в оману. Також, слід зазначити, що вчинення нотаріальних дій нотаріусами, у тому числі щодо встановлення особи яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії, обсягу її цивільної дієздатності, волевиявлення та дійсних намірів, а також ознайомлення зі змістом документу перед його підписанням та інше, у тому числі і оскарження нотаріальної дії до суду, передбачено «Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 р. №296/5 (далі - Порядок). Проте, доказів, що [PERSON] оскаржувала дії нотаріуса або нотаріальний акт, що визначено ст.14 зазначеного Порядку, суду не надано. Сторона позивача за зустрічним позовом при розгляді даної справи також не ставить питання про визнання вказаної довіреності недійсною, а лише ставить питання про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 07.11.2016 р. укладеного між [PERSON] та [PERSON] та зареєстровано у реєстрі за №932 (далі - договір купівлі-продажу квартири) (т.1 а.с.177-178). Зі змісту довіреності, а саме: абзацу третього також судом встановлено, що [PERSON] надала [PERSON] також право отримати гроші з продажу належної їй квартири, отже посилання на те, що [PERSON] не отримувала грошових коштів з продажу квартири, не впливають на недійсність договору купівлі-продажу квартири, оскільки свідчать лише про невиконання [PERSON] обов`язку передати отримані кошти з продажу квартири самій [PERSON] , проте питань з цього приводу та вимог матеріального характеру до [PERSON] суду не заявлялось. Також слід зазначити, що довіреність була оформлена 02.11.2016 р., а догорів купівлі-продажу квартири було укладено 07.11.2016 р., доказів, що за цей час [PERSON] не мала можливості впевнитися та перевірити, який саме документ нею було підписано та не мала можливості, в разі незгоди, скасувати видану нею довіреність, або можливості оскаржити нотаріальну дію або нотаріальний акт, суду також надано не було. Щодо посилань сторони позивача за зустрічним позовом на продаж квартири за ціною нижчою ніж ринкова, суд зазначає, що це не є підставою позову та, відповідно судом не розглядається. У статті 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16.11.2018 р. у справі №2-383/2010 (провадження №14-308цс18) зробила висновок, про те, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Доказів на спростування правомірності правочину у вигляді укладеного 07.11.2016 р. договору купівлі-продажу квартири стороною позивача за зустрічним позовом суду надано не було. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимоги зустрічного позову є безпідставними, необґрунтованими, спростованими встановленими у суді обставинами, у зв`язку з чим задоволенню не підлягають. У зв`язку з тим, що суд дійшов висновку про відмову в задоволенні вимог зустрічного позову, враховуючи приписи ст.141 ЦПК України, не підлягають розподілу судові витрати понесені стороною позивача за зустрічним позовом. Вирішуючи вимоги первісного позову щодо усунення перешкод [PERSON] у реалізації права володіння, користування та розпорядження належним йому на праві приватної власності нерухомим майном, шляхом визнання [PERSON] , [PERSON] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням: квартирою за адресою: [ADDRESS] та їх виселення з квартири, суд дійшов наступного висновку. Згідно ч.2 ст.331 ЦК України право власності на нерухоме майно виникає з моменту його державної реєстрації. Державна реєстрація права приватної власності на нерухоме майно:квартиру [ADDRESS] за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, була проведена 07.11.2016 р., що підтверджується Державним реєстром речових прав на нерухоме майно (т.1 а.с.220), а отже власником квартири за адресою: [ADDRESS] є саме [PERSON] (позивач за первісним позовом) Відповідно до п.15 Договору купівлі-продажу квартири, Продавець зобов`язався звільнити відчужувану квартиру та передати її Покупцю для вільного користування та безперешкодного володіння нею, знятися з реєстрації місця проживання у строк до 07.01.2017 р. (т.1 а.с.177-178). Проте, як встановлено, умови зазначеного п.15 Договору купівлі-продажу квартири виконано не було. 07.11.2016 р. між власником квартири [PERSON] та [PERSON] (відповідачем за первісним позовом) було укладено договір найму (оренди) із правом викупу квартири [ADDRESS] , з подальшими змінами внесеними договорами від 03.01.2017 р., від 25.01.2017 р., від 24.03.2017 р. які є складовою договору від 07.11.2016 р. (т.1 а.с.13-17), згідно умов якого, [PERSON] (відповідач за первісним позовом) набув, на період дії договору, квартиру у користування винятково з метою проживання (п.п.2.1 п.2) у строк до 01.11.2017 р. (п.п.5.1 п.5), з зобов`язанням настання по закінченню строку дії договору наступних можливостей: укладання договору купівлі-продажу орендованого майна, припинення договірних відносин і передача Орендарем квартири Орендодавцю, укладення нового договору оренди (наймання) квартири та тих же умовах на новий строк (п.п.5.2 п.5). Проте, як встановлено, строк дії Договору закінчився, договір купівлі-продажу орендованого майна чи новий договір оренди на тих же умовах на новий строк укладено не було, що свідчить про припинення дії договору найму (оренди) із правом викупу та необхідністю виконання умов зазначених в п.п.5.2 п.5 договору, а саме: Орендар - [PERSON] зобов`язаний був передати [PERSON] квартиру та виселитися з квартири, однак цього не зробив. Згідно довідок з сектора реєстрації Енергодарської міської ради (т.1 а.с.23, 24) [PERSON] та [PERSON] (відповідачів за первісним позовом) з 13.07.2016 р. зареєстровані у квартирі [ADDRESS] . Відповідно до ч.1 ст.109 ЖК УРСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло. Згідно ст.169 ЖК України, у разі припинення договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, наймач і особи, які проживають разом з ним, зобов`язані звільнити жиле приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У своєму правовому висновку, Верховний Суд України в постанові від 05.11.2014 р. у справі №6-158цc14, зазначив, що особа має право користуватися відповідним житлом лише за наявності у неї права приватної власності на таке житло, або за умови набуття статусу члена сім`ї власника відповідного будинку (квартири). Припинення права власності особи на будинок (квартиру) припиняє і похідне право членів її сім`ї на користування цим будинком (квартирою). Згідно абз.5 ч.3 ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», особа має право на реєстрацію у певному місці тільки у випадку наявності у неї документів, що підтверджують право на проживання в житлі. Враховуючи, що судом не встановлено наявності будь-яких належних доказів, які б вказували на законність підстав для проживання та користування відповідачами за первісним позовом - [PERSON] та [PERSON] квартирою, яка належить [PERSON] , суд дійшов висновку, що відповідачі за первісним позовом [PERSON] та [PERSON] втратили право на квартиру [ADDRESS] , а отже вимоги первісного позову обґрунтовані, у зв`язку з чим підлягають задоволенню у повному обсязі. Згідно ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», п.3 та п.26 «Правил реєстрації місця проживання», затверджених постановою КМУ від 02.03.2016 р. №207 (із змінами), втрата права користування житловим приміщенням є підставою для зняття особи з реєстрації. Враховуючи, що суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог первісного позову, наявність квитанції яка підтверджує понесення стороною позивача за первісним позовом судових витрат у вигляді сплати судового збору в розмірі 704 грн. 80 коп. (т.1 а.с.1), положення ст.141 ЦПК України, розмір сплаченого судового збору підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved