Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-03 00:00:00

25 липня 2016 року до Київського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, в якій позивач просив суд: - усунути [PERSON] перешкоди у здійсненні права користування земельною ділянкою, загальною площею 0,1 га (кадастровий номер [NUMBER] ), яка розташована за адресою: [ADDRESS] , шляхом знесення за рахунок [PERSON] самочинно збудованого житлового будинку, загальною площею 134,2 кв.м., у тому числі житловою площею 67,8 кв.м., у складі: житловий будинок - літера «А», гараж - літера «Г», сарай літера «Б», навіс - літера «В», огорожа - 1,2, який розташований за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер нерухомого майна - 349668451101). В обґрунтування заявлених вимог позивачка посилалась на те, що згідно складеного Департаментом комунальної власності Одеської міської ради актом огляду земельної ділянки від 30 травня 2016 року відповідачем [PERSON] самовільно використовується частина належної їй земельної ділянки, орієнтовною площею 300 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , для будівництва житлового будинку, що порушує права позивача на користування належною їй земельною ділянкою. Також позивач зазначила, що вказані обставини щодо захоплення відповідачем частини належної їй земельної ділянки, зокрема, підтверджується рішенням Київського районного суду м. Одеси від 16 жовтня 2014 року по справі № 520/3305/13-ц. Відповідно до автоматизованої системи документообігу суду вказану справу було розподілено судді Київського районного суду міста Одеси П.А. Прохорову. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 09 серпня 2016 року на підставі вказаної позовної заяви відкрито провадження у справі. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 09 серпня 2016 року за заявою позивача судом вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] і належить на праві власності [PERSON] та встановлено заборону [PERSON] виконувати будь-які будівельні роботи на земельній ділянці, загальною площею 0,1 га (кадастровий номер [NUMBER] ), яка розташована за адресою: [ADDRESS] . 15.09.2016 року представник відповідача [PERSON] надав до суду заперечення на позовну заяву [PERSON] та просив суд в задоволенні позовних вимог відмовити посилаючись на їх необґрунтованість. В обґрунтування вказаних заперечень зазначив, що позивачу [PERSON] суд має відмовити у задоволенні її позовних вимог у зв`язку із відсутністю в позивача свідоцтва про прийняття спадщини після померлого [PERSON] , та відсутністю доказів щодо здійснення позивачем державної реєстрації права власності на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] після померлого [PERSON] Також представник відповідача зазначив, що наданий позивачем на підтвердження самовільного захоплення земельної ділянки акт Департаменту комунальної власності Одеської міської ради від 30.05.2016 не відповідає дійсності, адже складений не уповноваженими на те у відповідності до вимог чинного законодавства посадовими особами та без участі відповідача [PERSON] Представник відповідача також зазначає, що право власності [PERSON] на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] виникло у останньої на підставі укладеного договору купівлі-продажу житлового будинку ще 19.06.2006 року, однак, у зв`язку із втратою оригіналу договору купівлі-продажу від 19.06.2006 року, [PERSON] був отриманий 23.03.2014 року дублікат вказаного договору купівлі-продажу, що має силу оригіналу, та право власності на житловий будинок було зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 29.04.2014 року на підставі поданої нею заяви та документів. В подальшому, державним реєстратором було збільшено площу житлового будинку за адресою: [ADDRESS] з 19.4 кв .м . до 134,2 кв.м. відповідно до поданої [PERSON] декларації про готовність до експлуатації об`єкта ОД 142161451777 від 24.05.2016 року, при цьому, останньою не проводилося нове будівництво будинку, а проводилася саме реконструкція житлового будинку без зміни площі забудови вказаного будинку у фундаменті порівняно з площею забудови на час купівлі 19.06.2006 року. Також 15 вересня 2016 року Київським районним судом міста Одеси постановлено ухвалу, якою витребувано з Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 12734586 від 29.04.2014 року, реєстратор Щеплоцька Х.Б., Одеське міське управління юстиції Одеської області; належним чином засвідчені копії документів, які стали підставою для оформлення права власності на житловий будинок загальною площею 134,2 кв.м., у тому числі житловою площею 67,8 кв.м. у складі: житловий будинок - літ. «А»; гараж - літ. «Г»; сарай - літ. «Б»; навіс - літ. «В»; огорожа - 1-2, який розташований за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 349668451101) за [PERSON] . 03 жовтня 2016 року на виконання зазначеної узвали суду до суду надійшла належним чином завірена копія реєстраційної справи №349668451101 щодо об`єкту нерухомого майна - будинку [ADDRESS] . 22 листопада 2016 року від представника позивача [PERSON] до суду надійшла заява про зміну предмету позову, відповідно до якої позивач просить суд: - скасувати реєстрацію декларації про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до I-III категорії складності ОД142161451777 проведену 24.05.2016 року Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області; - скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 12734586 від 29.04.2014 року державного реєстратора Одеського міського управління юстиції в Одеській області Щеплоцької Христини Богданівни щодо проведення державної реєстрації права власності на житловий будинок загальною площею 134,2 кв.м., у тому числі житловою площею 67,8 кв.м., у складі: житловий будинок - літера «А», гараж - літера «Г», сарай літера «Б», навіс - літера «В», огорожа - 1,2, який розташований за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер нерухомого майна - 349668451101) за [PERSON] , запис про право власності № 5502910. - усунути [PERSON] перешкоди у здійсненні права користування земельною ділянкою загальною площею 0,1 га (кадастровий номер [NUMBER] ), яка розташована за адресою: [ADDRESS] , шляхом знесення за рахунок [PERSON] самочинно збудованого житлового будинку загальною площею 134,2 кв.м., у тому числі житловою площею 67,8 кв.м., у складі: житловий будинок - літера «А», гараж - літера «Г», сарай літера «Б», навіс - літера «В», огорожа - 1,2, який розташований за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер нерухомого майна - 349668451101). В обґрунтування уточнених позовних вимог, представник позивача до вже викладених позовних вимог посилається на те, що реєстрація 24.05.2016 року Департаментом ДАБІ в Одеській області наданої [PERSON] декларації про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до I-III категорії складності ОД142161451777 відбулася із порушенням вимог законодавства, оскільки побудований житловий будинок є об`єктом самочинного будівництва, [PERSON] проводилася не реконструкція належного їй будинку без зміни зовнішніх геометричних розмірів їхніх фундаментів у плані, а проведено нове будівництво будинку й господарських будівель, а також строк дії дозволу на виконання будівельних робіт виданий Інспекцією ДАБК у м. Одеси при УАМ ОМР від 16.03.2007 року № 107/07 закінчився ще 01.03.2008 року та не був продовжений у інспекції. Також представник позивача посилається на те, що державний реєстратор за результатами розгляду декларації про готовність до експлуатації об`єкта ОД142161451777 повинен був видати [PERSON] відповідно до вимог п.1 ч.1 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції від 01.01.2016 року свідоцтво про право власності на нерухоме майно, чого зроблено не було. 28 грудня 2016 року до суду надійшли заперечення проти позову від представника Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради, в яких останній проситиь суд відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] 30 січня 2017 року до суду надійшла зустрічна позовна заява представника [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та Одеської міської ради про скасування державного акту, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та визнання незаконним рішення, в якій представник [PERSON] просив суд: - визнати незаконним рішення Одеської міської Ради № 3596-V від 09.10.2008 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу у власність гр. [PERSON] земельної ділянки, площею 0,1000 га, за адресою: [ADDRESS] для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських потреб». - скасувати державний акт на право приватної власності серії [NUMBER] , зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010950501062 від 24.11.2009 року, на земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер [NUMBER] , виданий на ім`я [PERSON] , з відміткою про перехід право власності на земельну ділянку до [PERSON] . - визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 04.12.2009 року, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер [NUMBER] , укладений між [PERSON] та [PERSON] . В обґрунтування позову, представник [PERSON] посилається на те, що після реєстрації права власності на житловий будинок, [PERSON] був замовлений Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0439 га., розташованої під належним [PERSON] житловим будинком згідно договору купівлі-продажу від 19.06.2006 року, в результаті чого відповідно до Індексно-кадастрового плану земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] (вхід та заїзд з Фонтанської дороги) був присвоєний кадастровий номер [NUMBER] , однак в подальшому проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0439 га. за адресою: [ADDRESS] не був погоджений на сесії Одеської міської ради та державний акт про право власності на неї виданий не був. Також зазначає, що затверджений на підставі рішення Одеської міської ради від 09.10.2008 року № 3596-V проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] у приватну власність гр. [PERSON] для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель із земель житлової та громадської забудови з видачею державного акту на право власності на земельну ділянку відбулися із порушеннями вимог земельного законодавства, без погодження із суміжними землекористувачами, в тому числі із [PERSON] . При цьому, як зазначає представник [PERSON] земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] накладається на земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS] , що зокрема вбачається із виконаного ФОП « [PERSON] » технічного звіту «Геодезичні роботи по встановленню меж земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS] від 27 червня 2014 року та висновку судового земельно-технічного дослідження № 10/16 від 09.11.2016 року, що суттєво порушує права [PERSON] на користування належною їй земельною ділянкою та розташованим на ній житловим будинком. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 30.01.2017 року було прийнято зустрічний позов [PERSON] до [PERSON]. [PERSON] , [PERSON] , Одеської міської ради про скасування державного акту, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та визнання незаконним рішення до спільного розгляду з позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою. Представник відповідача за зустрічним позовом 16 лютого 2017 року надав свої заперечення на зустрічний позов [PERSON] , в якому зазначив, що позивачкою не надано до матеріалів справи належних документів набуття та виникнення у неї права користування спірною земельною ділянкою на момент прийняття оскаржуваного рішення Одеською міською радою та видачі оскаржуваного державного акту на право власності на земельну ділянку, що свідчить про безпідставність заявлених позовних вимог. Згідно з розпорядженням Київського районного суду міста Одеси за №157 від 05.04.2017 року, відповідно до п.2.3.52 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, у зв`язку з закінченням терміну повноважень судді Прохорова П.А., з метою недопущення порушення строків розгляду справи, справу було передано до повторного автоматичного розподілу судової справи. Відповідно до автоматизованої системи документообігу вказану цивільну справу було перерозподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 06.04.2017 року цивільну справу №520/8784/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради, про скасування реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації, скасування рішення про державну реєстрації прав та їх обтяжень, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Одеської міської ради, про скасування державного акту, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та визнання незаконним рішення було прийнято до свого провадження. 05 травня 2017 року до суду надійшли заперечення на позовну заяву від відповідача [PERSON] , в яких остання просить суд відмовити у задоволенні зустрічного позову [PERSON] 12 червня 2017 року судом було ухвалено залучити до участі по справі, в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради та Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради. 27 серпня 2017 року [PERSON] надала до суду заяву про зміну предмета позову, в якій викладені тотожні вимоги заявлені у заяві від 22 листопада 2016 року. 29.03.2019 року представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні надав до суду додаткові пояснення по справі з урахуванням уточнених позовних вимог. В своїх поясненнях представник позивача зазначає, що з позовних вимог незрозуміло, яким чином позивач [PERSON] , що є спадкоємцем [PERSON] , який став власником житлового будинку та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] лише 24.11.2009 року (т.с. 1, а.с. 5-6), має відношення до придбаного ще в червні 2006 року [PERSON] житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Зазначає, що представник позивача [PERSON] помилково вважає, що державним реєстратором Одеського міського управління юстиції в Одеській області Щеплоцькою Христиною Борисівною було прийнято 29.04.2014 року рішення про проведення державної реєстрації права власності на житловий будинок загальною площею 134,2 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] , адже в дійсності 28.05.2016 року саме державним реєстратором прав на нерухоме майно ДП «Центр обслуговування громадян» Чернавською Інною Василівною було прийнято рішення про внесення змін до запису про право власності та було збільшено площу житлового будинку за адресою: [ADDRESS] з 19.4 кв .м . до 134,2 кв.м. відповідно до поданої декларації про готовність до експлуатації об`єкта. Також додатково зазначає, що оскільки згідно ч.2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» необхідною умовою для скасування державної реєстрації права власності за [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS] є необхідність визнання недійсним договору купівлі-продажу цього майна від 19.06.2006 року та рішення державного реєстратора про внесення змін до запису про право власності від 28.05.2016 року, чого позивачем заявлено не було, то й підстав для задоволення позову в цій частині немає. В судовому засіданні 04.06.2019 року представник позивача за первісним позовом [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити, в задоволенні зустрічного позову відмовити в повному обсязі. Представник відповідача за первісним позовом [PERSON] - [PERSON] заперечував проти задоволення позову [PERSON] , зустрічний позов просив задовольнити. Представник відповідача за зустрічним позовом [PERSON] - позовні вимоги [PERSON] підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити, в задоволенні зустрічного позову просила відмовити в повному обсязі. Представник відповідача за зустрічним позовом [PERSON] - [PERSON] у судове засідання не з`явилась, однак 20.12.2018 року надала до суду заяву, в якій позовні вимоги [PERSON] підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити, в задоволенні зустрічного позову просила відмовити в повному обсязі, розгляд справи провести за її відсутності.. Представники Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради до суду не з`явилися, просили суд в задоволенні позову [PERSON] відмовити в повному обсязі. Представник Одеської міської ради до суду не з`явився, просив суд відмовити в задоволенні зустрічного позову [PERSON] в повному обсязі. Заслухавши пояснення представників сторін по справі, дослідивши, вивчивши, проаналізувавши усі докази в їх сукупності, суд вважає що позов [PERSON] та зустрічний позов [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 19.06.2006 року [PERSON] придбала на підставі договору купівлі-продажу у [PERSON] та [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] , який складався в цілому з одного житлового кам`яного будинку під літерою «А», житловою площею 19,4 кв. м. та надвірних споруд № 1,2 - огорожі, розташованих на земельній ділянці 504 кв. м. (т.1, а.с.44-45) 20.06.2006 року в КП «ОМБТІ та РОН» було зареєстровано право власності за [PERSON] на житловий будинок, про що свідчить витяг КП «ОМБТІ та РОН» серії СВУ № 018449 про реєстрацію права власності на нерухоме майно (т.1, а.с.46). Як вбачається із витребуваних судом матеріалів реєстраційної справи №349668451101 на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , судом встановлено, що у зв`язку із втратою [PERSON] правовстановлюючих документів на житловий будинок, на підставі виданого їй23.03.2014 року дубліката договору купівлі-продажу від 19.06.2006 року й інших документів та поданої заяви до державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень, державним реєстратором Одеського міського управління юстиції в Одеській області Щеплоцькою Х.Б. 29.04.2014 року була проведена державна реєстрація права власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , житловою площею 19,4 кв.м. за [PERSON] , про що державним реєстратором було прийнято рішення 12734586 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (т.с. 1, а.с. 86-124). Судом також встановлено, що 24.05.2016 року Департаментом ДАБІ в Одеській області була зареєстрована подана [PERSON] декларація про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до I-III категорії складності ОД142161451777, а саме щодо проведення реконструкції житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] (т.с. 1, а.с. 147). Після проведення реконструкції, загальна площа житлового будинку за адресою: [ADDRESS] та відповідно до декларації про готовність до експлуатації об`єкта склала 134,2 кв.м., загальна площа нежитлових приміщень склала 77,0 кв.м., з них сарай літ. «Б» 11,0 кв.м., гараж літ. «І», 66 кв.м. В подальшому, на підставі заяви [PERSON] про внесення змін до запису про право власності на нерухоме майно та поданої декларації від 24.05.2016 року про готовність до експлуатації об`єкта ОД 142161451777, 28.05.2016 року державний реєстратор прав на нерухоме майно ДП «Центр обслуговування громадян» Чернавська Інна Василівна прийняла рішення про внесення змін до запису про право власності за номером 5502910 розділу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з реєстраційним номером 349668451101 (т.3, а.с.72-74). Так, позивач за первісним позовом в обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що вказана реєстрація 24.05.2016 року Департаментом ДАБІ в Одеській області наданої [PERSON] . декларації про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до I-III категорії складності ОД142161451777 відбулася із порушенням вимог законодавства, оскільки побудований житловий будинок є об`єктом самочинного будівництва, [PERSON] проводилася не реконструкція належного їй будинку без зміни зовнішніх геометричних розмірів їхніх фундаментів у плані, а проведено нове будівництво будинку й господарських будівель Дослідивши надані до суду докази, суд дійшов до висновку, що посилання представника позивача [PERSON] на те, що [PERSON] проводилася не реконструкція належного їй будинку без зміни зовнішніх геометричних розмірів їхніх фундаментів у плані, а проведено нове будівництво будинку й господарських будівель не знайшли свого підтвердження, та спростовуються наявними в матеріалах справи технічними паспортами на вказаний житловий будинок та висновком № 11/16 будівельно-технічного експертного дослідження від 05.05.2016 року, виконаного експертом [PERSON] Так, 13 червня 2017 року до суду було надано висновок № 11/16 будівельно-технічного експертного дослідження від 05.05.2016 року, виконаного експертом [PERSON] , в якому встановлено, що в житловому будинку [ADDRESS] в період 19.06.2006 року - квітень 2016 року проводилася реконструкція та площа забудови вказаного будинку порівняно з площею забудови на час купівлі від 19.06.2006 року не змінилась (т.с.3, а.с. 86-90). Судом не приймаються твердження представника позивача [PERSON] щодо відсутності у [PERSON] дозвільних документів на проведення реконструкції житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , в тому числі щодо нечинного дозволу на виконання будівельних робіт від 16.03.2007 року № 107/07, адже як вбачається із декларації про готовність до експлуатації об`єкта ОД 142161451777, проект реконструкції житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] було затверджено замовником [PERSON] (п. 10 декларації), в той час як Положення про порядок надання дозволу на виконання будівельних робіт, затверджених Наказом Держкомбуду № 273 від 05.12.2000 року, яким передбачалося обов`язкове отримання дозволу на виконання будівельних робіт перед проведенням робіт з реконструкції, втратило чинність на підставі Наказу Міністерства регіонального розвитку та будівництва № 13 від 19.01.2010 року. У відповідності до абзацу 8 пункту 22 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 461 від 13.04.2011 року, у разі виявлення відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю наведених у зареєстрованій декларації недостовірних даних (встановлення факту, що на дату реєстрації декларації інформація, яка зазначалася в ній, не відповідала дійсності, та/або виявлення розбіжностей між даними, зазначеними у декларації), які є підставою вважати об`єкт самочинним будівництвом, зокрема, якщо він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи без затвердженого в установленому порядку проекту або будівельного паспорта, а також у разі скасування містобудівних умов та обмежень, реєстрація такої декларації підлягає скасуванню органом державного архітектурно-будівельного контролю. Отже, з огляду на те, що судом не встановлено в діях Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області порушень вимог законодавства під час реєстрації поданої [PERSON] декларації про готовність до експлуатації об`єкта ОД 142161451777, позовні вимоги [PERSON] в цій частині не підлягають задоволенню. З приводу тверджень представника позивача [PERSON] щодо того, що побудований [PERSON] житловий будинок є об`єктом самочинного будівництва, що вбачається зі змісту рішення Київського районного суду м. Одеси від 16.10.2014 року по справі № 520/3305/13-ц, то судом встановлено наступне. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 16.10.2014 року по справі № 520/3305/13-ц позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про звільнення самовільно захопленої земельної ділянки та усунення перешкод в користуванні ділянкою були задоволені та було зобов`язано [PERSON] звільнити самовільно захоплену земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Зазначене рішення суду залишено без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 10 грудня 2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 квітня 2015 року. Зі змісту рішення вбачається, що суд прийшов до висновку про те, що [PERSON] самочинно, без отримання дозвільної документації був побудований новий двоповерховий будинок, на який вона не набула права у встановленому законом порядку, у зв`язку з чим її права як власника вказаного будинку також не можуть бути захищені у судовому порядку. Частиною 7 статті 82 ЦПК України передбачено, що правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Однак, зазначені висновки суду спростовуються наявними в матеріалах справи дозвільними документами на реконструкцію житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] та висновком № 11/16 будівельно-технічного експертного дослідження від 05.05.2016 року, виконаного експертом [PERSON] , відповідно до яких [PERSON] проводилася реконструкція житлового 1 поверхового будинку з мансардним поверхом без зміни зовнішніх геометричних розмірів їхніх фундаментів у плані. Є помилковими також твердження представника позивача [PERSON] щодо обов`язку державного реєстратора відповідно до вимог п.1 ч.1 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» за результатами розгляду декларації про готовність до експлуатації об`єкта ОД 142161451777 видати відповідачу [PERSON] свідоцтво про право власності на нерухоме майно, адже п.1 ч.1 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції станом на 28.05.2016 року містить положення щодо порядку проведення державної реєстрації прав. При цьому, судом встановлено, що із прийняттям Закону від 26.11.2015 № 834-VIII «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та деяких інших законодавчих актів України щодо децентралізації повноважень з державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» був викладений в новій редакції та вимоги щодо видачі державним реєстратором свідоцтва про право власності на нерухоме майно під час проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно були виключені. За таких обставин, судом не встановлено підстав для скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу),індексний номер: 12734586 від 29.04.2014 року державного реєстратора Одеського міського управління юстиції в Одеській області Щеплоцької Христини Богданівни щодо проведення державної реєстрації права власності на житловий будинок загальною площею 134,2 кв.м., у тому числі житловою площею 67,8 кв.м., у складі: житловий будинок - літера «А», гараж - літера «Г», сарай літера «Б», навіс - літера «В», огорожа - 1,2, який розташований за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер нерухомого майна - 349668451101) за [PERSON] , запис про право власності № 5502910. З приводу заявлених позивачем [PERSON] вимог про усунення перешкод у здійсненні права користування земельною ділянкою, загальною площею 0,1 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , шляхом знесення за рахунок [PERSON] самочинно збудованого житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , суд зазначає наступне. В обґрунтування своїх вимог щодо самовільного використання [PERSON] земельної ділянки та самочинного будівництва житлового будинку, позивач [PERSON] посилається на акт огляду земельної ділянки від 30.05.2016 року, виконаний відділом самоврядного контролю за використанням та охороною земель та дотриманням вимог земельного законодавства Департаменту комунальної власності Одеської міської ради. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», самовільним зайняттям земельної ділянки є будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. Згідно ст. 5 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», державний контроль за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності здійснює центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі. До вказаного переліку органів та їх посадових осіб не входить відділ самоврядного контролю за використанням і охороною земель та дотриманням вимог земельного законодавства Департаменту комунальної власності Одеської міської ради та його спеціалісти, а відтак вказаний акт може бути доказом самовільного використання відповідачем земельної ділянки за адресою: м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, 60/2. Суд також критично ставиться до вказаного акту огляду земельної ділянки від 30.05.2016 року, оскільки огляд земельної ділянки проводився у відсутність відповідача [PERSON] та доказів щодо її належного сповіщення про день час та місце огляду, місцем проведення огляду зазначено: [ADDRESS] , та відомості викладені у акті огляду земельної ділянки щодо належності за даними з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідачу [PERSON] на праві власності житлового будинку площею 19,4 кв.м., не відповідають дійсності, оскільки судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 28.05.2016 року державним реєстратором прав на нерухоме майно ДП «Центр обслуговування громадян» Чернавською Інною Василівною було прийнято рішення про внесення змін до запису про право власності та було збільшено площу житлового будинку за адресою: [ADDRESS] з 19.4 кв .м . до 134,2 кв.м. відповідно до поданої декларації про готовність до експлуатації об`єкта ОД142161451777. Частиною 1 статті 376 ЦК України передбачено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Згідно роз`яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, викладених у Постанові Пленуму від 30.12.2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Самочинним також вважається будівництво хоча і на підставі проекту, але за наявності істотних порушень зазначених норм та правил як у самому проекті, так і при будівництві, за наявності рішень спеціально уповноважених органів про усунення порушень (п. 4 Постанови Пленуму). Таким чином, доводи [PERSON] та її представника щодо проведення [PERSON] на самовільно захопленій земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] самочинного будівництва житлового будинку загальною площею 134,2 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , не знайшли свого підтвердження, у зв`язку із чим вимоги позивача про усунення перешкод у здійсненні права користування земельною ділянкою шляхом знесення відповідачем самочинно збудованого житлового будинку, є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. З приводу заявлених зустрічних позовних вимог [PERSON] , судом встановлено, що рішенням Одеської міської ради від 09.10.2008 року № 3596-V був затверджений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] та вирішено передати безоплатно у приватну власність гр. [PERSON] земельну ділянку площею 0,1000 га за адресою; [ADDRESS] для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель із земель житлової та громадської забудови з видачею державного акту на право власності на земельну ділянку (т. 2, а.с. 13). [PERSON]. , використовуючи своє право власника, відчужила належне їй нерухоме майно [PERSON] , які також в свою чергу 24.11.2009 року отримала державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії [NUMBER] , яка була зареєстрована в Книзі записів реєстрації державний актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010950501062. 4 грудня 2009 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колмаковою Н.В. було посвідчено договір купівлі-продажу, згідно умов якого [PERSON] продала, а [PERSON] купив земельну ділянку, кадастровий номер [NUMBER] , площею 0,1000 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] та на державному акті на право приватної власності на земельну ділянку серії [NUMBER] нотаріусом була зроблена відмітка про перехід права власності на земельну ділянку до [PERSON] (т.с. 1, а.с. 5-6) [INFO] [PERSON] помер, про що Другим Малиновським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції в Книзі реєстрації смертей зроблено відповідний актовий запис за №2783 та заведена спадкова справа. З витребуваних судом матеріалів спадкової справи вбачається, що спадкоємцями померлого є його дружина [PERSON] , його мати [PERSON] та малолітня донька [PERSON] , які в установленому законом порядку звернулися до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Лічман І.М. із заявами про прийняття спадщини після померлого [PERSON] Згідно зі ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У відповідності до ч.5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. В своїй зустрічній позовній заяві [PERSON] зазначає, що в 2007 році на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність була сформована земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] на підставі та їй був присвоєний кадастровий номер [NUMBER] . Судом встановлено, що після отримання у власність житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] був замовлений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0439 га., розташованої під належним їй житловим будинком. Відповідно до Індексно-кадастрового плану земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , земельній ділянці був присвоєний кадастровий номер [NUMBER] (т.1 а.с. 48-49). Судом встановлено, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0439 га. за адресою: [ADDRESS] не був затверджений рішенням Одеської міської ради, земельні ділянка не була передана у приватну власність [PERSON] , та державний акт про право приватної власності на земельну ділянку [PERSON] не видавався. У відповідності з п.п. 5, 6 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до виняткової компетенції органів місцевого самоврядування відносяться правомочності по володінню, користуванню і розпорядженню об`єктами комунальної власності. Згідно ст. 143 Конституції України територіальна громада міста безпосередньо або через створені ними органи місцевого самоврядування, керує майном, що знаходиться в комунальній власності. Відповідно до ст.12 Земельного кодексу України, п. 34 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вирішення питань у сфері регулювання земельних відносин є винятковою компетенцією міської ради, а саме: розпорядження землями територіальної громади міста; здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності; передача земельних ділянок комунальної власності в користування і власність громадянам та юридичним особам. Відповідно до вимог ст. 116 Земельного кодексу України рішення про передачу земельної ділянки, що входить до складу державної (комунальної) власності в користування, є виключним правом органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. У відповідності зі ст. 83 Земельного кодексу України землі, що належать на праві власності територіальним громадам міст, є комунальною власністю, у комунальній власності знаходяться всі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної і державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності. Згідно ст. 125 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Отже, оскільки державна реєстрація права власності [PERSON] на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] здійснена не була, рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) [PERSON] не приймалось, то її звернення до суду з позовом про скасування державного акту, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та визнання незаконним рішення Одеської міської ради з підстав накладення земельних ділянок не ґрунтується на вимогах закону. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. З цих підстав суд не може визнати належним доказом в обґрунтування зустрічних позовних вимог [PERSON] технічний звіт ФОП [PERSON] «Геодезичні роботи по встановленню меж земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS] від 27 червня 2014 року з планом фактичного розташування вказаної земельної ділянки та висновок № 10/16 земельно-технічного експертного дослідження по визначенню наявності накладання меж земельних ділянок, складеного 09.11.2016 року експертом [PERSON] Також суд погоджується із доводами представників відповідачів за зустрічним позовом, що [PERSON] вже зверталася до суду із подібними вимогами про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, скасування рішення Одеської міської ради та визнання недійсним державного акту про право власності на землю та з аналогічних підстав. Так, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 16.10.2014 року по справі № 520/3305/13-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 10.12.2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 квітня 2015 року, судом було відмовлено в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Одеської міської ради, Управління держземагенства у місті Одесі Одеської області, треті особи, [PERSON] , [PERSON] про скасування рішення Одеської міської ради № 3596-V від 09.10.2008 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу у власність гр. [PERSON] земельної ділянки площею 0,1000 га за адресою: [ADDRESS] для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських потреб», визнання недійсним державного акту на право приватної власності серії [NUMBER] , зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010950501062 від 24.11.2009 року, на земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS] та визнання частково недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 04.12.2009 року, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . В своєму рішенні від 16.10.2014 року, суд зазначив, що прийшов до висновку про те, що позивач [PERSON] не може звертатись до суду за захистом свого права на користування земельною ділянкою, розташованою за адресою: [ADDRESS] , так як вона не набула такого права, а посилання позивача на те, що нею був замовлений Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0439 га, розташованої під належним їй житловим будинком, отриманий кадастровий номер та сформована земельна ділянка є безпідставними, так як зазначена документація не була затверджена у встановленому законом порядку. У відповідності до ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З приводу висловлених представниками відповідачів заяв про застосування строків позовної давності до вимог позивача за зустрічним позовом [PERSON] , то суд залишає такі заяви без задоволення, оскільки судом встановлені підставі для відмови у задоволенні зустрічного позову з підстав його необґрунтованості. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Аналізуючи в сукупності досліджені докази, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] та зустрічний позов [PERSON] є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п.79 рішення Європейського суду з прав людини (справа «Білуха проти України» від 09.11.2006 р. (Заява №33949/02), відповідно до прецедентної практики Суду заявник має право на відшкодування витрат, тільки якщо буде доведено, що вони були необхідні та фактично понесені, а також є обґрунтованими за розміром. Оскільки позовні вимоги позивачів за обома позовами задоволенню не підлягають, підстави для відшкодування судових витрат відсутні. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed