Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-21 00:00:00

26.10.2021 представник позивачки адвокат Гедзик В.М. звернувся до суду з позовною в якій просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] - 160 432,25 грн. (сто шістдесят тисяч чотириста тридцять дві гривні двадцять п`ять копійок. В обґрунтування позовних вимог представник [PERSON] - адвокат Гедзик В.М. зазначив, що упродовж червня-липня 2018 року позивачкою внесено на картковий рахунок відповідача [PERSON] в АТ КБ «Приватбанк» грошові кошти у загальній сумі 160 432,25 грн. Вказані кошти вносились одинадцятьма платежами як поповнення карткового рахунку відповідача, що підтверджується дублікатами банківських чеків, а саме: від 20.06.2018 на суму 10050,25 грн; від 27.06.2018 на суму 20100,50 грн; від 30.06.2018 на суму 9980 грн; від 30.06.2018 на суму 10150,75 грн; від 05.07.2018 на суму 10050,25 грн; від 13.07.2018 на суму 20 000 грн; від 13.07.2018 на суму 20 000 грн; від 17.07.2018 на суму 10050,25 грн; від 17.07.2018 на суму 10050,25 грн; від 26.07.2018 на суму 20 000 грн. та від 26.07.2018 на суму 20000 грн. За усною домовленістю між сторонами, [PERSON] повинен був внести вказані кошти на рахунок ПП «ДВК» (код ЕДРПОУ 30473101), керівником та єдиним засновником якого він є, або в інший спосіб зарахувати їх як дострокове часткове повернення поворотної фінансової допомоги від ТОВ «Відпочинок-плюс» (код ЕДРПОУ 36911448). Зазначеній домовленості передувало надання 29.12.2017 та 26.07.2018 ПП «ДВК» до ТОВ «Відпочинок-плюс» безвідсоткової поворотної фінансової допомоги у сумі 250 000 грн., що підтверджується відповідними платіжними дорученнями та копією договору від 28.12.2017 про надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги. Однак, як стало відомо позивачу лише у серпні 2021 року, відповідач вказану усну домовленість не виконав та подав позов від імені ПП «ДВК» до ТОВ «Відпочинок-плюс» про стягнення всіх попередньо наданих коштів у сумі 250 000 грн., як основної заборгованості. У даному випадку позивач надала відповідачу грошові кошти як фізична особа фізичній особі без будь якої правової підстави лише на підставі вищевказаної усної добросовісної домовленості, яка відповідачем проігнорована. Однак, після звернення [PERSON] з позовом до Господарського суду Івано-Франківської області у серпні 2021 року (справа № 909/729/21), [PERSON] дізналась, що така усна домовленість не виконана. Отже, між сторонами як фізичними особами виникли відносини без достатньої правової підстави, у зв`язку з чим наявні підстави для стягнення з відповідача цих коштів. 07.04.2021 відповідач подав відзив, в якому вказав, що не згідний із вимогами позивачки, оскільки кошти перераховувалися на його платіжну картку, як повернення позики. Крім того, позивачка пропустила строк позовної давності. Просив відмовити у задоволенні позову у зв`язку з його недоведеністю. В судове засідання представник позивачки не прибув, направив суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позов підтримав. Не заперечив проти ухвалення заочного рішення у справі. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час розгляду справи судом повідомлявся у встановленому законом порядку, а тому суд вважає за можливе справу розглянути у його відсутності та ухвалити заочне рішення. За таких обставин суд вважає необхідне справу розглянути у відсутності сторін, у порядку, передбаченому ст. 247 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Відповідно до ст.ст.1-4 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону ( ст.5 ЦПК України). Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Судом встановлено, що [PERSON] упродовж червня-липня 2018 року внесено на картковий рахунок відповідача [PERSON] в АТ КБ «Приватбанк» грошові кошти у загальній сумі 160 432,25 грн., а саме: від 20.06.2018 на суму 10050,25 грн; від 27.06.2018 на суму 20100,50 грн; від 30.06.2018 на суму 9980 грн; від 30.06.2018 на суму 10150,75 грн; від 05.07.2018 на суму 10050,25 грн; від 13.07.2018 на суму 20 000 грн; від 13.07.2018 на суму 20 000 грн; від 17.07.2018 на суму 10050,25 грн; від 17.07.2018 на суму 10050,25 грн; від 26.07.2018 на суму 20 000 грн. та від 26.07.2018 на суму 20000 грн. (а.с.12-14). Відповідно до частин першої та другої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. За змістом приписів глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість, для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна. Вимогами ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З врахуванням того, що відповідач не надав суду доказів про існування між ним та позивачкою договірних зобов`язань з позики, суд приходить до висновку, що кошти відповідачу були надані безпідставно. Згідно ст. 141 ЦПК України судові витрати по справі слід покласти на відповідача.

Outcome: approved