Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-27 00:00:00

25.06.2013 р. позивачка звернулася з позовом в суд до відповідачів, який згодом було уточнено, усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом скасування державних актів на право власності на земельну ділянку, мотивуючи свої вимоги тим, що до відповідно до договору купівлі-продажу від 22.11.2001 р. їй на праві власності належить жилий будинок з господарчими спорудами [ADDRESS], а також земельна ділянка площею 0,1000 га по [ADDRESS] Згідно рішення виконкому Охтирської міської ради від 30.12.1993 р. №611 та договору купівлі-продажу від 22.11.2001 р. на вказану земельну ділянку межах згідно плану був виданий державний акт на право приватної власності на землю, зареєстрований в книзі державних актів на право приватної власності на землю №1923 від 11.12.2001 р. В сусідньому будинку №10 проживають відповідачі, які є суміжними землевласниками, так як їхня земельна ділянка межує з її земельною ділянкою. В 2012 р. вони самовільно перенесли межу, яка поділяє їхні ділянки, в зв'язку з чим вона і звернулася в суд з даним позовом, яким просить суд скасувати державні акти про право власності на земельну ділянку, а саме: серія ЯД №175674, виданого Охтирською міською радою 16.05.2007 року на земельну ділянку площею 0,0500 га по [ADDRESS] на ім'я [PERSON]; серія ЯД №175673, виданого Охтирською міською радою 16.05.2007 року на земельну ділянку площею 0,0500 га по [ADDRESS] на ім'я [PERSON]; серія ІІІ-СМ №0429949, виданого Охтирською міською радою 11.12.2001 року на земельну ділянку площею 0,1000 га по [ADDRESS] на ім'я [PERSON]; зобов'язати [PERSON] та [PERSON] перенести, побудований ними паркан, який знаходиться на межі домоволодіння по [ADDRESS] та [ADDRESS], на відстань не менше 1 м від об'єктів нерухомості, що належать [PERSON]; та стягнути моральну шкоду в розмірі 1000 грн. і судові витрати по справі. 29.07.2013 р. [PERSON] та [PERSON] звернулися в суд із зустрічним позовом про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що первісний позов вони вважають безпідставним, так як протягом останнього часу [PERSON] до них пред'являє незаконні вимоги щодо перенесення побудованого ними паркану, а це в свою чергу позначилося на стані їхнього здоров'я, а також позивачка розповсюджує неправдиві чутки, ображає їх. Тому і звернулися в суд із зустрічним позовом, в якому просять стягнути матеріальну шкоду в розмірі 137,05 грн. (витрати на ліки) та моральну шкоду в розмірі 2000 грн. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представники [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги підтримали повністю, та пояснили, що згідно висновків проведеної судової будівельно-технічної експертизи №1475 від 18.12.2013 р., паркан, який побудували відповідачі, не відповідає вимогам ДБН, тобто відповідачі побудували вказаний паркан, захопивши при цьому і частину земельної ділянки позивачки [PERSON] Крім того, як зазначив експерт, фактичне розташування межі не відповідає земельно-кадастровій документації, що в свою чергу порушує права позивачки і є підставою для скасування Державних актів про право власності на земельні ділянки, виданих на ім'я [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Крім того, вважають, що відстань до паркану від будівель, що належать позивачці, повинна бути не менше 1 м. Також сторона позивача вважає, що такими незаконними діями відповідачів [PERSON] спричинена моральна шкода, яку вона оцінює в 1000 грн., мотивуючи тим, що постійно хвилюється за межу, не може вільно обслуговувати об'єкти нерухомості. Крім того прохали також стягнути витрати, пов'язані із наданням правової допомоги та виготовленням топографо-геодезичного знімання земельної ділянки, сплатою судового збору та проведенням судової будівельно-технічної експертизи всього в розмірі 3364,60 грн. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та їхній представник [PERSON] позовні вимоги [PERSON] не визнали в повному обсязі, а зустрічні позовні вимоги підтримали, пояснивши наступне, що дійсно, вони з 2006 року почали проживати в домоволодінні [ADDRESS] та жодних суперечок із [PERSON] до 2012 року у них з приводу межі не виникало. Однак, в 2012 році на місці старого паркану, який частково був зруйнований, вони побудували за власні кошти новий паркан. При цьому вони до початку будівництва паркану викликали на місце представника землевпорядної організації, який, оглянувши їхні державні акти на право власності на землю та іншу документацію, вказав, на якому місці повинен бути зведений паркан. Після побудови паркану позивачка почала з ними сваритися, говорила про те, що вони захопили частину її земельної ділянки. Але відповідачі вказують, що відповідно до правовстановлюючих документів на земельну ділянку вони навіть незначну частину своєї земельної ділянки залишили [PERSON], щоб вона могла обслуговувати свій будинок. А тому вважають, що [PERSON] упереджено до них ставиться, поширює про них різні неправдиві чутки, що навіть змушувало відповідачів звертатися за медичною допомогою та такі дії позивачки їм заподіяли моральної шкоди. Крім того, представник відповідачів [PERSON] зазначив, що порядок користування спірними земельними ділянками склався ще задовго до того як там стали проживати сторони по справі і навіть експерт, аналізуючи надані йому документи не міг точно встановити, де повинна проходити межа між домоволодіннями №8 та [ADDRESS]. Також вважає, що скасовувати державні акти на земельні ділянки неможливо без скасування рішень органу місцевого самоврядування, на підставі якого вказані державні акти були видані сторонам. Представник третьої особи - Охтирської міської ради - в судове зсідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, не заперечував, щоб справу розглянуто без його участі. В ході судового розгляду представник Охтирської міської ради Насєдкіна Г.О. пояснила, що Охтирська міська рада не має ніякого відношення до земельного спору, де земельна ділянка знаходиться в приватній власності. Представник третьої особи - Управління Держземагентства в Охтирському районі Сумської області - в судове засідання не з'явився, подав заяву, в якій просить справу розглянути без його участі. В ході судового розгляду представники Управління Держземагентства в Охтирському районі Сумської області Арєхов М.М., Котляревський С.О., Шевченко Ю.В. пояснили, що підстав для скасування державних актів на право власності на землю вони не вбачають, так як вказані державні акти були виготовлені на законних підставах. Було проведено в натурі закріплення та погодження існуючих меж земельних ділянок, при цьому жодних претензій з цього приводу не було у жодної із сторін по справі. На даний час земельні ділянки зареєстровані у Національній кадастровій системі, їм присвоєно кадастрові номери. При цьому відсутній механізм скасування державної реєстрації земельних ділянок, які зареєстровані в Національній кадастровій системі. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши та оцінивши письмові докази, заслухавши пояснення сторін, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] відповідно до договору купівлі-продажу від 22.11.2001 р. на праві приватної власності належить житловий будинок з господарчими спорудами, розташований на приватній земельній ділянці площею 1000 кв.м, що знаходиться в [ADDRESS] (а.с.7-8). Згідно Державного акту на право приватної власності на землю, виданого 11.12.2001 р. відповідно до рішення Охтирської міської ради, [PERSON] належить земельна ділянка площею 0,1000 га, розташована за вказаною вище адресою (а.с.9). Також відповідно до договорів купівлі продажу від 21.09.2006 р. [PERSON] та [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок з господарчими спорудами та земельна ділянка в рівних частинах кожній загальною площею 0,1000 га (а.с.18). Згідно Державних актів на право приватної власності на землю, виданого 16.05.2007 р. на підставі рішення Охтирської міської ради, [PERSON] та [PERSON] належать земельні ділянки площею по 0,0500 га кожній, розташовані по [ADDRESS] (а.с.45-46). Відповідно до ст. 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов'язки, а й орієнтовно вказує на його зобов'язання. Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Так, згідно статті 1 Першого Протоколу кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Згідно ст. 316 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Як зазначає ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених законом. Згідно з ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Відповідно до ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків). Згідно ст. 103 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо). Зокрема, в судовому засіданні також з'ясовано, що раніше вказані вище домоволодіння розділяв старий паркан, який частково був зруйнований. [PERSON] та [PERSON] на підставі вказівок представника землевпорядної організації Кривцуна Г.О., який на місці вказав, де саме повинна проходити межа між домоволодіннями і який це підтвердив у виїзному судовому засіданні 25.05.2014 р. (а.с.225-226), побудували новий паркан. Після цього між сторонами виникли суперечки з приводу межі, яка розділяє домоволодіння. Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи №1475 від 18.12.2013 р. фактичне розташування межі, яка поділяє земельні ділянки за адресою: [ADDRESS]-[ADDRESS], не відповідає даним земельно-кадастрової документації та відстань між парканом (зі сторони ділянки №10) та житловим будинком №8 (дальній кут) становить 0,55 м, що не відповідає вимогам державних будівельних норм п.3.25*ДБН 360-92** (а.с.111). Однак, аналізуючи результати експертного дослідження, експерт зазначає, що станом на різні дати проведення інвентаризації та дані топографо-геодезичного знімання фактичного використання згаданих вище земельних ділянок станом на дату зйомки, графічно та аналітично спів ставляючи межі фактичного використання земельних ділянок та межі, визначені при поточних інвентаризаціях, експерт прийшов до висновку, що поточні інвентаризації домоволодінь на різні дати проведення мають суперечливі дані щодо лінійних розмірів, розташування та конфігурації меж домоволодінь, тому встановити фактичне розташування межі, яка поділяла земельну ділянку за адресою [ADDRESS]-[ADDRESS], на період складання правовстановлюючих документів не видається за можливе (додаток №5 до експертизи). Отже, суд враховує в даному випадку, що виготовленні технічної документації на розробку та виготовлення державних актів про право приватної власності на землю, вказані дані були враховані та відповідно до наданих письмових доказів межі земельних ділянок були узгоджені між сусідами, про що маються акти погодження та закріплення меж в натурі (а.с.86, 79). Крім того, суд враховує і висновки експерта, які відповідають додатку №4 до вказаної експертизи, де зазначене фактичне використання земельних ділянок із даними правовстановлюючих документів, згідно яких взагалі відповідачі, будуючи паркан, відступили від межі, зазначеної у державних актах про право власності на земельну ділянку, щоб максимально не порушувати прав [PERSON] (а.с.116). Тобто відповідачі, будуючи паркан, частину належної їм земельної ділянки добровільно передали в користування позивачки [PERSON], щоб уникнути спорів з приводу межі. Також свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], допитані в судовому засіданні, вказали, що скасовувати державні акти про право власності на землю є недоцільним, оскільки технічна документація виготовлена вірно з урахуванням вимог діючого законодавства. Свідок [PERSON], допитана в судовому засіданні, пояснила, що вона продала [PERSON] житловий будинок та земельну ділянку, розташовані в [ADDRESS], та будь-яких спорів з приводу межі раніше у неї не виникало. Відповідно до письмових пояснень начальника Управління Держземагентства в Охтирському районі Сумської області Арєхова М.М. вбачається, що при виготовленні та розробці технічної документації за адресою [ADDRESS] була проведена геодезична зйомка, за результатами якої були розраховані координати повторних точок та складений каталог координат даної земельної ділянки. Також в технічній документації міститься акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання та погодження (встановлення), закріплення в натурі меж земельної ділянки [PERSON] (1/2), [PERSON] (1/2) за адресою: [ADDRESS] від 08.12.2006 р., відповідно до якого проведено в натурі погодження та закріплення існуючих меж земельної ділянки. При цьому, суміжними землевласниками (землекористувачами) ніяких претензій при встановленні меж землекористування не заявлено. У даному акті міститься підпис суміжного землекористувача [PERSON] Таким чином, претензій до межі за адресами [ADDRESS] та [ADDRESS] [PERSON] не мала. Також технічна документація за адресою [ADDRESS] також містить акт погодження (встановлення) в натурі меж, де є підписи як землевласника (землекористувача), так і суміжних землекористувачів. Жодних претензій при погодженні (встановленні) існуючих меж не заявлено. На даний час земельні ділянки за вказаними вище адресами ([ADDRESS] та [ADDRESS]) зареєстровані в Національній кадастровій системі, їм присвоєно кадастрові номери, а механізм скасування державної реєстрації земельних ділянок, які зареєстровані в Національній кадастровій системі, відсутній. Суд також звертає увагу на те, що між попередніми власниками спірних земельних ділянок вже склався саме такий порядок користування вказаними земельними ділянками і, крім того, відповідно до положень ст.ст. 91, 96 ЗК України дотримання правил добросусідства є головним обов'язком власників землі та землекористувачів. Саме тому вимоги щодо скасування державних актів є неправомірними, а тому і не може бути задоволена вимога про перенесення паркану та стягнення моральної шкоди. Суд також вважає, що зустрічний позов про відшкодування матеріальної та моральної шкоди не підлягає задоволенню, оскільки ні в матеріалах справи, ні в судовому засіданні, не було здобуто належних і достатніх доказів того, що з боку [PERSON] було відповідачам було спричинено матеріальну та моральну шкоду. В зв'язку з тим, що суд відмовив в задоволені як первісного, так і зустрічного позовів, судові витрати стягненню не підлягають у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного, Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), ст. 9, 13 Конституції України, ст.ст. 316, 319, 321, 377, 391 ЦК України, ст. 103, 91, 96 ЗК України,

Outcome: dismissed