Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-10 00:00:00

26 липня 2017 року [PERSON] предявила вказаний позов, посилаючись на наступні обстави- ни. На підставі договору купівлі-продажу від 27.07.2002 р. вона придбала частку житлового будин- ку з дворовими спорудами, жилою площею 25,8 кв.м, що складає 23/100 ідеальної долі, розташова- ної [ADDRESS]. В її користування згідно договору відчужено квартиру № 1: веранда №1-1, кухня № 1-2, кімната № 1-3 та 1-4; на першому поверху будинку приміщення № 4-1,4-2; 1/2 частка сараю під літерою «В». Крім того під належною їй ква- ртирою, а саме під житловими кімнатами №№ 1-3, 1-4 знаходиться частка напівпідвального примі- щення № 3-4 площею 29,1 кв.м, яким вона користувалась та користується з часу придбання квар- тири, добросовісно та безперервно володіє ним, доглядає та утримує його, ніхто ніколи не заявляв претензій щодо нього. Але права власності на вказане підвальне приміщення у неї немає, даних про те, що спірне майно належить комусь, також не має. За таких обставин, просила визнати за нею право власності на згадане напівпідвальне приміщення за набувальною давністю, оскільки ін- ших способів захистити її право власності законом не передбачено. Позивач у судове засідання не зявилася, надала заяву, в якій просила справу розглядати за її відсутності, позовні вимоги підтримала. Представник відповідача у судове засідання не зявився, направив заяву про розгляд справи за його відсутності, не заперечував проти позовних вимог. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог. Згідно копії договору купівлі-продажу від 27.07.2002 р. (а.с.11), [PERSON] придбала частку житлового будинку з дворовими спорудами жилою площею 25,8 кв.м, що складає 23/100 ідеальної долі, розташованого [ADDRESS]. Право власності на вказану нерухомість зареєстровано в Татарбунарському МБТІ 09.08.2002 р. Вартість напівпідвального приміщення площею 29,1 кв.м., розташованого по вул.В.Тура,54 у м.Татарбунари Одеської області, станом на 09.06.2017 р. складає 26877 грн., що вбачається з звіту про незалежну оцінку ринкової вартості, складеного ТОВ «Імперіал-777»(а.с.15-49). Відповідно до ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здій- снює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Як передбачено ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності, згідно ч.1 ст.328 ЦК України, набувається на підставах, що не заборонені за- коном, зокрема із правочинів. Відповідно до ч.1 ст.344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і про- довжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Згідно п.13 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною дав- ністю випливає з положень статей 15,16 ЦК, а також ч.4 ст.344 ЦК, згідно з якими захист цивіль- них прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про дав- ність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набу- вальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управ- ляти майном відповідної територіальної громади. Згідно п.п.9,10 зазначеної Постанови, при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права влас- ності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовіс- ним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони ма- йна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч.3 ст.344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володін- ня, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєд- нати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадко- ємцем (правонаступником) вона є (ч.2 ст.344 ЦК). В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є власником частки житлового будинку з дворовими спорудами жилою площею 25,8 кв.м, що складає 23/100 ідеальної долі, розташованого [ADDRESS], під якою розташоване напівпідвальне приміщення площею 29,1 кв.м. Вказаним приміщенням вона з 2002 року відкрито користується, доглядає та проводить ремонти, тобто добросовісно заволоділа нерухомим майном і продовжує ві- дкрито, безперервно ним володіти. За таких обставин, вважає суд, за [PERSON] має бути визнано право власності на зазначену не житлову будівлю за набувальною давністю. На підставі викладеного,

Outcome: approved