Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-08 00:00:00

26 жовтня 2015 року позивач [PERSON] звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу частково удаваним, визнання покупцем, визнання права власності на квартиру. В обґрунтування позову вказав, що в 2012 році він проживав разом з батьками, та вони вирішили придбати позивачу квартиру, щоб він мав можливість будувати своє сімейне життя окремо від батьків. Позивач працював у ТОВ «Ісконсофт», мав заробіток близько 5000 грн., батьки мали заощадження - 150 тисяч гривень, частина яких була на депозитних рахунках батьків. Позивач знайшов квартиру, яка йому підходила, а саме двокімнатну квартиру [ADDRESS]. Для придбання квартири не вистачало 200 000 грн., тому позивач з батьками вирішили взяти на цю суму кредит. Щоб квартиру не продали, він дав власнику квартири [PERSON] аванс 12000 грн., що на той час дорівнювало 1500 доларів США, про що був укладений договір в агенції нерухомості «Світлиця». За послуги агенції нерухомості позивач також сплатив 16100 грн. Позивач разом з батьком звернулися до ПАТ «Укргазбанк» з проханням надати консультацію щодо отримання кредиту в сумі 200 000 грн. Позивач зібрав необхідний пакет документів та написав заяву в банк на отримання кредиту, але йому було відмовлено, в зв'язку з тим, що його заробіток не дозволяв надати кредит. Батько позивача [PERSON] зібрав необхідний пакет документів і написав заяву в банк для надання кредиту, але йому також було відмовлено у наданні кредиту. На той час позивач зустрічався із [PERSON], яка проживала у смт. Гвардійське Новомосковського району, працювала у м. Дніпропетровську, інженером у «Дніпро ВНІПІ Енергопром». Коли позивачу та його батьку відмовили у наданні кредиту, позивач запитав у відповідача, чи погодиться вона допомогти оформити кредит на придбання квартири для нього на своє ім'я. Надав їй гарантію, що усю суму кредиту він буде сплачувати сам. Відповідачка погодилася, сказала, що її заробіток близько 8000 грн., що на той час було еквівалентом 1000 доларів США, та проблем з наданням кредиту не буде. Оскільки договір купівлі-продажу квартири в такому випадку буде оформлюватися на [PERSON], сторони домовилися, що після того як позивач сплатить кредит, відповідач переоформить документи на квартиру на позивача. 27 листопада 2012 року [PERSON] уклала кредитний договір з ПАТ «Укргазбанк», за яким їй надали кредит в сумі 200 000 грн. на придбання двохкімнатної квартири [ADDRESS]. Одночасно на її ім'я був оформлений договір іпотеки від 27.11.2012 року, згідно якого банком в іпотеку була прийнята нерухомість, а саме вищезазначена квартира. В той же день 27.11.2012 року був укладений договір купівлі-продажу квартири між [PERSON] та [PERSON], згідно якого була придбана для позивача вищеназвана квартира. Не маючи можливості бути стороною договору купівлі-продажу, а саме покупцем, позивач особисто передав [PERSON] кошти в сумі 150 000 грн., а 200 000 грн. були зняті з поточного рахунку позичальника [PERSON], на який були зараховані кредитні кошти і у приміщенні ПАТ «Укргазбанк» були позивачем передані продавцю. При оформленні іпотечного договору також усі виплати сплатив позивач: страхові виплати, комісійні за відкриття позичкового рахунку, за послуги нотаріуса та інші. Потім починаючи з грудня 2012 року позивач щомісячно сплачував кредит, усі 25 квитанцій про погашення кредиту виписані на його ім'я. Кредит був оформлений на 15 років, але позивач виплатив його за рік. Крім основної роботи у ТОВ «Ісконсофт», а потім у ТОВ «БМФН», де він працював керівником відділу та отримував близько 5000 грн., він у 2013 році мав інші доходи - був зареєстрований як фізична особа-підприємець, і у 2013 році отримав дохід у сумі 67177 грн. 01 березня 2013 році позивач був зареєстрований у спірній квартирі, крім нього у квартирі ніхто не зареєстрований. У грудні 2014 року він запропонував відповідачу проживати разом у спірній квартирі, вона погодилася. Але коли вони почали жити разом, у них почалися конфлікти з різних побутових питань, та у вересні 2015 року вони припинили стосунки. Він запропонував їй добровільно вирішити питання про квартиру, переоформити документи на квартиру на його ім'я у нотаріуса. Відповідач спочатку погодилась, та позивач замовив у ТОВ «Віконт-Консалтинг» оцінку квартири для її відчуження. Оціночна вартість квартири склала на 6 жовтня 2015 року 149967 грн. Позивач повідомив відповідача про те, що можна переоформляти документи. Але відповідач відмовилась вирішити питання добровільно, продовжує проживати у квартирі позивача, не бажає виселитися, стала погрожувати, що виселить позивача з квартири, адже документи оформлені на її ім'я. Позивач вказує, що при купівлі квартири у них з відповідачем була домовленість про те, що після того як відпадуть причини, які змусили його придбати квартиру на ім'я [PERSON], тобто після виплати ним кредиту, вона переоформить на позивача права покупця. На цей час причини відпали, кредит повністю сплачений, але відповідач відмовляється перевести на позивача права покупця у нотаріуса, що призводить до порушення його прав власника, тобто особи, яка дійсно особисто придбала квартиру. З урахуванням викладеного, позивач просив суд визнати договір купівлі-продажу квартири, укладений між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець), посвідчений 27 листопада 2012 року у приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Кулініча С.А., реєстр № 536, щодо квартири, що знаходиться за адресою [ADDRESS], частково удаваним в частині покупця. Визнати [PERSON] покупцем квартири, що знаходиться за адресою [ADDRESS], за договором купівлі-продажу квартири, що укладений між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець), замість [PERSON]. Визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] (том 1, а.с. 2-6). В подальшому, 02.11.2015 року позивач подав заяву про доповнення позовних вимог (том 1, а.с. 63-70), в якій вказав, що після подачі позову до суду йому стало відомо, що відповідач [PERSON] 20.10.2015 року подарувала квартиру своєму батьку [PERSON] Цей договір вона вчинила тільки для того, щоб запобігти задоволенню первісного позову [PERSON] Цей правочин є фіктивним, оскільки [PERSON] у вказаній квартирі не проживає, він не є добросовісним набувачем, адже знав, що квартиру купив позивач, гроші за квартиру платив позивач та кредит виплатив також він. В заяві про доповнення позовних вимог позивач визначив коло відповідачів: [PERSON], [PERSON], та просив суд визнати договір купівлі-продажу квартири, укладений між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець), посвідчений 27 листопада 2012 року у приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Кулініча С.А., реєстр № 536, щодо квартири, що знаходиться за адресою [ADDRESS], частково удаваним в частині покупця. Визнати [PERSON] покупцем квартири, що знаходиться за адресою [ADDRESS], за договором купівлі-продажу квартири, що укладений між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець), замість [PERSON]. Визнати недійсним договір дарування, укладений [PERSON] та [PERSON] 20 жовтня 2015 року у приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу, згідно якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв у дар квартиру, що знаходиться за адресою [ADDRESS]. Визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS]. Ухвалою судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Женеску Е.В. від 02 листопада 2015 року справу відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Пустовий Сергій Володимирович про визнання договору купівлі-продажу частково удаваним, визнання покупцем, визнання договору дарування недійсним, визнання права власності на квартиру, та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні (том 1, а.с. 77). Відповідач [PERSON] надала письмові заперечення на позовну заяву (том 1, а.с. 197-205), де вказала наступне. Вона жила у смт. Гвардійське Новомосковського району, але навчалась і працювала у м. Дніпропетровську, та витрачала багато часу на дорогу. Батьки підтримали її у планах придбати квартиру. У батьків було в 2011 році 30 тисяч доларів. Цієї суми було недостатньо для придбання нормальної квартири, тому вирішили зачекати, щоб зібрати потрібну суму. В червні 2011 року відповідач почала працювати і відкладати з кожної зарплати гроші на придбання квартири. В серпні 2012 року дідусь, який був заможним, подарував їй 25 тисяч доларів. Для того, щоб вберегтися від шахраїв, їй порадили купувати квартиру через банк в іпотеку. В той час вона зустрічалась із [PERSON], поділилась з ним своєю ідеєю придбати житло та він запропонував свою допомогу. Вони разом знайшли в інтернеті на сайті квартиру, яка їй сподобалась. З вересня 2011 року вона працювала в ТОВ «Інститут Дніпро ВНІПІенергопром» на посаді інженера. Її заробітна плата складала у вересні 2012 року -4694,52 грн., в жовтні - 4087,47 грн., що було достатньо для надання банком кредиту. Єдиною умовою було, щоб хтось виступив поручителем, оскільки їй ще не виповнилося 25 років. Місце роботи позивача знаходилось в 200 метрах від відділення «Укргазбанк», тому він запропонував звернутися до цього банку. [PERSON] за її проханням дізнався про їх умови, і вони були кращими, ніж в інших банках. Вона звернулась в ТОВ «Кредитне Брокерське Агентство» з метою отримання звіту про ринкову вартість квартири, за їх послуги сплатила 800 грн. 27 листопада 2012 року вона уклала з ПАТ «Укргазбанк» кредитний договір, згідно якого отримала кредит в 200 000 грн. на 15 років. Кредит забезпечувався порукою її матері [PERSON]. Вона сплатила комісії банку, страхові виплати. В цей же день вона придбала у власність квартиру за адресою [ADDRESS]. 27 листопада 2012 року уклала з ПАТ «Укргазбанк» договір іпотеки, предметом якого була зазначена квартира. Під час всіх домовленостей, огляду квартири, укладання угод її завжди супроводжував [PERSON], бо вона хвилювалась, щоб її не обдурили. Її місце роботи розташовано на вул. Барнаульській, 2а, тому їй було незручно їздити на просп. Гагаріна, щоб сплачувати кошти за кредит. В банку їй повідомили, що вона може здійснювати платежі не особисто. Тому коли позивач запропонував допомогу вносити кошти в банківську касу, яка знаходилась недалеко від його місця роботи, вона погодилась. Кожного місяця за день до платежу вона передавала [PERSON] необхідну суму коштів, він сплачував їх в касу і завжди повертав квитанції про сплату. 12 листопада 2013 року вона повністю погасила кредит, бо ходили різні чутки про можливі коливання курсу валют. Після оформлення договору купівлі-продажу вона перевозила до квартири особисті речі, посуд, меблі. З осені 2012 року позивачу почали приходити повістки з прокуратури в зв'язку з його неявкою до військкомату, тому він просив зареєструвати його в купленій відповідачем квартирі, побоюючись, що його можуть забрати в армію. Вона спочатку відмовилась, потім піддалась на умовляння і 1 березня 2013 року перед початком весняного призову зареєструвала його в квартирі. До грудня 2014 року в квартирі йшов ремонт і там ніхто не жив. 9 грудня 2014 року вона почала жити в квартирі, та запропонувала позивачу переїхати до неї. У неї дуже гарні стосунки з батьком, тому вона вирішила подарувати йому квартиру, бо разом з ним у двокімнатній квартирі, де він мешкає, живе її брат з дружиною та дочкою. Мама хворіє, є інвалідом і потребує догляду, тому вона вирішила жити з матір'ю, а батько щоб жив окремо. Коли вона поділилась цією думкою з [PERSON], той сказав, що йому потрібно відкрити візу у США і для цього необхідно, щоб у його власності була нерухомість, тому просив подарувати йому квартиру, а потім він її поверне. [PERSON] відмовилась. В жовтні 2015 року вона побачила, що відсутні оригінали договору купівлі-продажу квартири та витягу про реєстрацію права власності. Позивач повернув ці документи наступного дня. Стосунки між ними погіршувались, позивач став погрожувати, що відбере квартиру. В кінці жовтня він зібрав речі і виїхав з квартири, і при цьому забрав всі квитанції про сплату кредиту, оплату комунальних послуг та чеки на куплені меблі і техніку. 20 жовтня 2015 року вона, як і планувала, подарувала квартиру батькові. Вказує, що позивач ніколи не хотів купувати квартиру, завжди мріяв про машину і відкладав на це кошти. 10 листопада 2014 року він придбав автомобіль Мазда за 338540 грн. Тому всі докази про доходи позивача говорять лише про те, що він заробив певну суму коштів, яку витратив на купівлю автомобіля. Ніяких коштів на придбання квартири він їй не давав. Вона ніколи не взяла б кредит на себе для когось, бо розуміє, що відповідальність за невиконання угоди лягла б на неї. Просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] надав заперечення на позовну заяву (том 1, а.с. 233-237), де вказав, що спірну квартиру його дочка [PERSON] придбала в листопаді 2012 року. У них було 30 тисяч доларів США, але цієї суми було недостатньо для придбання квартири. В серпні 2012 року дідусь [PERSON] подарував їй 25 тисяч доларів США на квартиру. Після цього коштів стало достатньо для придбання квартири, але для того щоб вберегтися від шахраїв, вони вирішили купувати квартиру через банк в іпотеку. Кредит був виплачений в листопаді 2013 року. Крім батьків і дідуся, коштами доньці ніхто не допомагав. Позивач не надав суду належних доказів, які б могли підтвердити його вимоги. На даний час власником квартири є він, [PERSON] на підставі договору дарування, переоформив на себе всі особові рахунки для внесення платежів зв комунальні послуги. Він є добросовісним набувачем квартири, позивачем не надано доказів, що договір дарування є фіктивним, недійсним або удаваним. Просить у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. 30 грудня 2016 року позивач подав уточнену позовну заяву (том 2, а.с. 7-15), в якій остаточно сформулював позовні вимоги наступним чином: просив суд визнати договір купівлі-продажу квартири, укладений між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець), посвідчений 27 листопада 2012 року у приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Кулініча С.А., реєстр № 536, щодо квартири, що знаходиться за адресою [ADDRESS], частково удаваним в частині покупця. Визнати [PERSON] покупцем квартири, що знаходиться за адресою [ADDRESS], за договором купівлі-продажу квартири, що укладений між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець), замість [PERSON]. Визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS]. Витребувати у [PERSON] належну позивачу квартиру [ADDRESS] на користь [PERSON], зобов'язавши його повернути позивачу квартиру [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги та наполягали на їх задоволенні, надали пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві, а саме зазначили, що договір купівлі-продажу укладений між [PERSON] та [PERSON] є удаваним правочином в частині покупця, оскільки зазначена квартира фактично була придбана [PERSON] за власні кошти, а відчуження квартири шляхом дарування її іншій особі є протиправним та підлягає витребуванню. Відповідач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги не визнали просили відмовити у задоволенні позову позивача. надали пояснення аналогічні викладеним в письмових запереченнях, зазначили, що [PERSON] не є стороною жодної оспорюваної ним угод, а тому не може звертатися з вимогами щодо визнання їх недійсними чи удаваними в частині покупця. Відповідач-2 [PERSON] у судове засідання не з'явився причини не явки не повідомив. Третя особа в судове засідання на з'явилась, про час та дату розгляду справи повідомлена належним чином, причину неявки суду не повідомила. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено наступне. 27 листопада 2012 року між ПАТ Акціонерний банк «Укргазбанк» та [PERSON] (позичальник) був укладений кредитний договір № 189/03/47-2012/3, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в сумі 200 000 гривень на придбання житлової нерухомості - двохкімнатна квартира [ADDRESS]. Строк кредитування з 27 листопада 2012 року по 26 листопада 2027 року. За користування кредитними коштами у межах строку кредитування встановлена процентна ставка у розмірі 17,8% річних. Додатком 1 до договору встановлено графік платежів та визначення сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки (том 1, а.с. 13-18). Згідно договору поруки № 189/03/47-2012/3п від 27 листопада 2012 року, поручителем за виконання позичальником [PERSON] зобов'язань за вказаним кредитним договором, виступила [PERSON] (том 1, а.с. 209-210). Також, в забезпечення зобов'язань за кредитним договором, між ПАТ «Укргазбанк» та [PERSON] (іпотекодавець) 27.11.2012 року був укладений Договір іпотеки № 189/03/47-2012/3з, згідно якого предметом іпотеки є нерухоме майно - двохкімнатна квартира [ADDRESS], яка належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 27 листопада 2012 року Кулінічем С.А., приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу по реєстру № 536 (том 1, а.с. 216-218). 27 листопада 2012 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (том 1, а.с. 10). Вказаний договір посвідчений 27 листопада 2012 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кулінічем С.А., реєстровий № 536. Позивач [PERSON] стверджує, що фактично покупцем квартири є він, кредит на купівлю квартири за вищевказаною адресою отримав він, кошти за квартиру вносив він, погашення кредиту також здійснював він самостійно та на підтвердження своїх доводів надав наступні докази. Згідно довідки про доходи від 31.10.2012 року, виданої ТОВ «Ісконсофт», [PERSON] працює на вказаному підприємстві на посаді інженера-програміста та загальна сума доходу за період з травня 2012 року по жовтень 2012 року становить 31350,24 грн. (том 1, а.с. 49). Згідно податкової декларації платника єдиного податку фізичної особи-підприємця [PERSON] за 2013 рік, сума доходу складає 41888 грн. (том 1, а.с. 50-51) та 25289,58 грн. (а.с. 52-53). Позивач надав квитанції, видані ПАТ «Укргазбанк» у кількості 25 штук про погашення боргу за кредитним договором № 189/03/47-2012/3, з яких вбачається, що платником є [PERSON] через [PERSON] (том 1, а.с. 36-48). З квитанцій вбачається, що всього сплачена сума на погашення кредиту становить 224 139,87 грн. Також позивачем надана «Анкета поручителя» ПАТ «Укргазбанк», заповнена [PERSON], дата заповнення 21.11.2012 року (том 1, а.с. 107-108). За ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ст. 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 5 ст. 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Зі змісту цих статей вбачається, що заперечувати дійсність правочину в судовому порядку вправі одна із сторін договору або інша заінтересована особа. Цивільний кодекс України не містить визначення поняття «заінтересована особа», тобто залишає його оціночним. Тому слід враховувати, що заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Така особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів. У зв'язку з цим виділяють декілька критеріїв визначення заінтересованості позивача в оспорюваному договорі: 1) права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором; 2)у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені; 3) заінтересована особа отримує що-небудь в результаті проведення реституції (права, майно). Зазначена правова позиція викладена в Аналізі окремих питань судової практики, що виникають при застосуванні судами рекомендаційних роз'яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За пунктом 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Відповідно до Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року, вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України). Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов'язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення (ч.1 ст.81 ЦПК України), крім випадків, встановлених статею 82 цього Кодексу. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні. Так, опитаний в судовому засіданні 31.01.2017 року в якості свідка [PERSON] пояснив, що в серпні 2012 року він з батьками вирішив купити квартиру для нього, грошей не вистачало, розпочали пошуки квартири та грошей на неї. В інтернеті він знайшов квартиру, яка йому сподобалася, зв'язався з агенцією нерухомості, та поїхав разом з матір'ю дивитися квартири. При огляді був присутній агент. [PERSON] почав пошуки банку, який міг би надати кредит. В Укргазбанку йому відмовили, в зв'язку з тим, що у нього були малі доходи. Офіційний дохід відповідача, з якою [PERSON] зустрічався, дозволяв взяти кредит на квартиру. Для цього ще потрібен був поручитель. Вони з [PERSON] розпочали процедуру оформлення кредиту, дізналися, що поручителем може бути тільки близький родич, поручителем погодилася стати мати відповідачки. З [PERSON] була домовленість, що він самостійно виплачує кредит, та квитанції будуть на його ім'я, та що він сам буде прописаний в квартирі. Кредит він погасив за один рік. Поки квартира була в кредиті, він з батьком розпочали в ній ремонт, в цей час в нього змінилася посада, він робив ремонт за свої кошти. Коли виплачував кредит, він працював на двох роботах, його неофіційні заробітки були вищі, ніж ті, що вказані у довідці про доходи, компанія виплачувала йому приблизно 10000 грн., також він мав ЧП, як приносило 67 000 грн. на рік. Сплачував кредит у відділенні Укргазбанку на вул. Гагаріна. Він сам сплачував комунальні платежі, до грудня 2014 року в квартирі ніхто не жив, тому що там позивач зі своїм батьком робили ремонт. Потім відносини з відповідачкою почали погіршуватися, він просив її переписати на нього квартиру, для цього зробив оцінку квартири. В липні 2016 року він був у відрядженні, після того як повернувся, у квартирі були змінені замки. Опитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] - батько позивача - пояснив, що в серпні 2012 року він з дружиною вирішив придбати для сина квартиру. На первинному огляді квартири були присутні дружина та син. Виникло питання оформлення кредиту, однак банк відмовив спочатку сину, потім йому. Син з [PERSON] зустрічався п'ять років, сказав, що вона окаже дружню допомогу. Він застерігав сина. До грудня 2014 року в квартирі проходив ремонт, він частково робив ремонт, сума ремонту приблизно 50 тис. грн. Він допомогав сину сплачувати кредит, кошти частково вносились з його банківської карти. Оплата за комунальні послуги робилась з картки [PERSON] Опитана в судовому засіданні 22.05.2018 свідок [PERSON] - мати позивача [PERSON] дала аналогічні пояснення. Свідок [PERSON] пояснила, що спірна квартира була куплена через агентство, де вона працює. [PERSON] був її клієнтом. Вона була присутня при передачі грошей, сума передавалась власнику через [PERSON], в усіх переговорах був присутній [PERSON], та всі питання вирішував він. Був договір, що квартиру купує [PERSON] та оформлює на свою дівчину. Завдаток за квартиру передавав [PERSON], в сумі близько 1500 доларів США, [PERSON] при цьому була присутня. Свідок [PERSON] пояснила, що в 2008-2013 роках вона працювала нач. відділення ПАТ «Укргазбанк» за адресою пр. Гагаріна, 102. В 2012 році [PERSON] звернувся з ріелторами щодо оформлення кредиту на квартиру, надав довідку про доходи, але йому було відмовлено, на батька також відмовили оформляти кредит у зв'язку з віком. Але офіційної відмови надано не було. Тоді у [PERSON] виникла ідея оформити на [PERSON]. [PERSON] надала довідку про доходи та трудову книжку, та оформили кредит. Свідок бачила, що гроші в сумі 200 000 грн. продавцю передавав [PERSON], з каси гроші видали [PERSON], вона передала їх [PERSON]. [PERSON] пообіцяв, що погасить кредит на один рік, вона постійно бачила його у відділенні банку. Таким чином, суд вважає, що в судовому засіданні знайшли підтвердження посилання позивача, що покупцем квартири фактично був він, тобто фактично правовідносини щодо купівлі-продажу квартири виникли між [PERSON] як продавцем та [PERSON] як покупцем. При цьому суд бере до уваги показання свідків працівника агенції нерухомості [PERSON], яка надавала позивачу посередницькі послуги при купівлі-продажу квартири, та працівника ПАТ «Укргазбанк» [PERSON], яка підтвердила, що квартиру мав намір купувати [PERSON], він же здійснював всі платежі щодо погашення кредиту. Доводи позивача та покази свідків також підтверджуються наданими позивачем квитанціями щодо оплати кредиту, в кожній з яких вказано, що платником був [PERSON]. Цю ж обставину не заперечує і відповідач [PERSON] в своєму відзиві на позовну заяву. Суд також бере до уваги довідку про склад сім'ї, видану КП «Жилсервіс-2» Дніпропетровської міської ради від 27.10.2015 року, з якої вбачається, що [PERSON] зареєстрований у спірній квартирі з 01.03.2013 року. [PERSON] власник, не прописана. Крім того, знайшли в судовому засіданні підтвердження доводи позивача [PERSON] та покази свідка [PERSON] про те, що частково кредит був погашений за допомогою коштів [PERSON], з його банківської картки. Так, із роздруківки руху грошових коштів по карті/рахунку [PERSON], наданої ПАТ КБ «Приватбанк» (том 1, а.с. 159-161) вбачається, що 12 листопада 2013 року з картки були зняті гроші на загальну суму 40000 грн. При цьому суд звертає увагу, що останній платіж за кредитом був здійснений саме 12.11.2013 року (том 1, а.с. 48). Суд також вважає, що в судовому засіданні знайшли підтвердження доводи позивача, що саме він здійснював оплату комунальних послуг по спірній квартирі. Так, згідно роздруківки руху грошових коштів по карті/рахунку [PERSON], наданої ПАТ КБ «Приватбанк» (том 1, а.с. 166-180) вбачається, що саме із його платіжної картки здійснювалися періодичні платежі за ліфт, техобслуговування домофона, газ, послуги охорони, вивіз твердих побутових відходів за адресою [ADDRESS]. Суд критично ставиться до доводів відповідача [PERSON] про те, що квартира була придбана нею, для себе, на кошти своїх батьків. Відповідно до ч. ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Так, згідно довідки про доходи від 27.11.2015 року, розмір заробітної плати [PERSON] з вересня 2011 року по грудень 2013 року склав 134645,77 грн. (том 1, а.с. 206), тобто в середньому 4808 грн. на місяць, що не є достатнім для погашення кредиту в загальному розмірі 224 139,87 грн., згідно наданих банківських квитанцій, протягом 12 місяців. Суд також критично ставиться до пояснень [PERSON], що у [PERSON] не було коштів на погашення кредиту, оскільки він складав кошти з метою придбання автомобіля та купив цей автомобіль. Так, з наданої відповідачем копії договору купівлі-продажу № 21 від 10 листопада 2014 року вбачається, що [PERSON] придбав автомобіль Мазда вартістю 338540,00 грн. (том 1, а.с. 220-230). Однак факт придбання позивачем автомобіля в листопаді 2014 року не свідчить про те, що протягом 2013 року (час, коли погашався кредит) у нього були відсутні кошти. Суд також не бере до уваги в якості належного та допустимого доказу заяву про вчинене кримінальне правопорушення від 15.08.2016 року, направлену [PERSON] до Бабушкінського РВ УМВС України м. Дніпро, щодо крадіжки [PERSON] документів з квартири у жовтні 2015 року, оскільки будь-якої інформації щодо прийняття процесуального рішення за вказаною заяваю, відповідачем не надано, крім того, заява подана до оргнау внутрішніх справ лише через 10 місяців після зазначеної в ній події, тобто в час, коли в провадженні Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська перебувала вказана цивільна справа. Суд також не бере до уваги в якості належних та допустимих доказів надані відповідачами документи, якими відповідачі підтверджують наявність у них коштів на купівлю спірної квартири (том 2, а.с. 76-91) з огляду на наступне. Відповідачами надано копію ощадної книжки на ім'я [PERSON], з якої вбачається рух коштів за період з 04.06.1993 року по 22.11.1993 року (том 2, а.с.76-79). Однак, наявність у [PERSON] коштів та зняття грошових сум з депозиту в 1993 році не свідчить про те, що ці кошти у нього залишались в 2012 році, тобто майже через 20 років. Твердження відповідача, що він на ці гроші купував долари США, не підтверджуються жодним доказом. Довідка про офіційний курс українського карбованця до долара США в 1993 році, надана відповідачем, таким доказом не є. Відповідач також надав копію договору купівлі-продажу житлового будинку від 14 березня 2000 року, згідно якого [PERSON] продав житловий будинок з надвірними побудовами, що знаходиться в [ADDRESS], за 7590,00 грн. (том 2, а.с. 81-82), та копію розписки від 17.03.2005 року, що ним на підставі довіреності продано автомобіль марки Ікарус 250 [PERSON], та отримано за цей автобус 10000 доларів США (том 2, а.с. 84). Однак вказані докази суд також не бере до уваги з аналогічних міркувань, а саме - наявність певної суми коштів у відповідача в 2000 та в 2005 роках не свідчить про те, що ці кошти залишалися у нього в наявності в 2012 році. Крім того, відповідач не надав доказів щодо зняття проданого транспортного засобу з обліку, як то передбачено довіреністю від 22.09.2004 року (том 2, а.с. 85), тому у суду виникли сумніви щодо дійсного продажу автомобіля відповідачем. З аналогічних підстав суд не бере до уваги надані відповідчем копії заяв про видачу готівки від 22.05.2007, від 23.05.2008, від 25.05.2009 року (том 2, а.с. 85,86, 86, 87, 89). Доказ - заява [PERSON] про видачу готівки від 10 жовтня 2013 року в сумі 12000 грн. (том 2, а.с. 90) не свідчить про наявність у [PERSON] достатньої суми коштів для внесення останнього платежу по кредиту 12 листопада 2013 року в сумі 61808 грн. Доказ - заява [PERSON] про видачу готівки від 06 травня 2014 року в сумі 12000 грн. (том 2, а.с. 91) взагалі не може бути взятий судом до уваги, оскільки останній платіж по кредиту було здійснено в листопаді 2013 року. Суд також критично оцінює пояснення відповідачів в цілому, оскільки вони суперечать фактичним обставинам справи. Так, відповідачами не надано достатнього аргументування позиції щодо отримання значної суми кредиту в банку для купівлі квартири, хоча, за твердженнями відповідачів, у них вистачало суми готівкою для придбання спірної квартири. Факт відсутності реєстрації у спірній квартирі [PERSON], та навпаки, реєстрації у ній [PERSON] - особи, за твердженням [PERSON] не має відношення до купівлі квартири, також відповідачами не аргументований та свідчить не на їх користь. Суперечать також дійсним обставинам твердження відповідача [PERSON] про те, що вона вирішила подарувати квартиру батькові, щоб жити разом з матір'ю, яка потребує допомоги, а батько щоб жив окремо, оскільки докази того, що вона переїхала жити до смт. Гвардійське, а [PERSON] мешкає в спірній квартирі, відсутні. Докази щодо переоформлення особових рахунків по сплаті комунальних платежів на [PERSON] не є доказом його фактичного проживання у спірній квартирі. З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині визнання договору купівлі-продажу квартири, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого 27 листопада 2012 року у приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Кулініча С.А., реєстр № 536, щодо квартири, що знаходиться за адресою [ADDRESS], частково удаваним в частині покупця, та визнання [PERSON] покупцем квартири, що знаходиться за адресою [ADDRESS], за договором купівлі-продажу квартири, що укладений між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець), замість [PERSON] - є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Стосовно позовних вимог щодо визнання за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS], суд зазначає наступне. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого не майнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст.16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути їх визнання. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної та творчої діяльності. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. В судовому засіданні, як вже зазначалось вище, встановлено, що [PERSON] є дійсним покупцем квартири [ADDRESS], таким чином він набув право власності із правочину, що не заборонений законом. З матеріалів справи вбачається, що його право власності не визнається відповідачами, тому суд вважає, що позивачем обрано вірний спосіб захисту права, а позовні вимоги в цій частині є такими, що підлягають задоволенню в судовому порядку. Стосовно позовних вимог про витребування у [PERSON] належну позивачу квартиру [ADDRESS] на користь [PERSON], зобов'язавши його повернути позивачу квартиру [ADDRESS] - суд приходить до наступного висновку. Відповідно до договору дарування квартири від 20 жовтня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Пустовим С.В., зареєстрованим в реєстрі за № 2449, [PERSON] безоплатно передала у власність, а [PERSON] прийняв як дарунок квартиру [ADDRESS] (том 1, а.с. 223-224). Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, [PERSON] є власником спірної квартири. Згідно із ст. 1 Першого Протоколу від 20.03.1952р. до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 04.11.1950 р. кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В свою чергу положення статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 04.11.1950 р. передбачають, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Згідно ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно ч. 3 ст. 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. У п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. Правова позиція щодо можливості витребування нерухомого майна у добросовісного набувача в порядку ст. 388 ЦК України відображена у постанові Верховного Суду України від 18.01.2017 у справі № 6-2776цс16. Крім цього, така ж правова позиція висловлена і у постановах Верховного Суду України №6-1цс15 від 11.02.2015 та №6-2069цс16 від 30.11.2016, у яких суд дійшов висновку, що дійсний власник, який не був стороною правочину, не був учасником судового розгляду і майно відчужено поза волею власника, то право власності на майно не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. Відповідно до пункту 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійним правочином чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації. Статтею 182 ЦК України визначено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Частиною 5 ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що відомості Державного реєстру прав вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою, доки їх не скасовано у порядку, передбаченому цим Законом. Виходячи з норми ч. 4 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державній реєстрації підлягають виключно ті речові права на нерухоме майно та їх обтяження, які відповідають законодавству. Згідно із ст. 6 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільного права та інтересів є припинення дії, яка порушує право. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині також є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст.141 ЦПК України. Так, згідно матеріалів справи, позивачем [PERSON] сплачено судовий збір на загальну суму 1499,67 грн. (том 1, а.с.1) + 243,60 грн. (том 1, а.с. 56) + 275,60 грн. (том 1, а.с. 191) + 275,60 грн. (том 1, а.с.195) = 2294,47 грн. Враховуючи наведене,

Outcome: approved