Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-30 00:00:00

25.06.2020 року до Макарівського районного суду Київської області поступила позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу у розмірі 2 865 000 (два мільйони вісімсот шістдесят п`ять) доларів США, 50 000 (п`ятдесят тисяч) Євро, 32 578 782 (тридцять два мільйони п`ятсот сімдесят вісім тисяч сімсот вісімдесят дві) гривні 88 копійок з урахуванням встановленого індексу інфляції, 3% річних у порядку статті 625 ЦК України, та про притягнення [PERSON] до солідарної відповідальності за порушення [PERSON] своїх боргових зобов`язань у порядку статті 554 ЦК України. Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що в 15.01.2017 року між ним та громадянином Російської Федерації [PERSON] в місті Києві було укладено договір позики грошових коштів у розмірі 450 000 (чотириста п`ятдесят тисяч) доларів США, 50 000 (п`ятдесят тисяч) Євро, 370 000 (триста сімдесят тисяч) доларів США, 345 000 (триста сорок п`ять тисяч) доларів США, 32 000 000 (тридцять два мільйони) гривень, з метою реалізації [PERSON] бізнес проекту, про що останнім було видано позивачу власноручно складену розписку. Строк погашення боргу складав - 01.01.2020 року. Пізніше, 25.05.2018 року у зв`язку з тим, що відповідач [PERSON] за дані грошові кошти придбав квартиру у місті Києві, а не здійснив інвестування у бізнес проект, як це було передбачено умовами розписки, [PERSON] звернувся до [PERSON] з проханням про укладення нового договору позики на суму 1 700 000 (один мільйон сімсот тисяч) доларів США, про що [PERSON] було власноручно складено нову розписку позивачу. Строк повернення грошових коштів - 01.01.2020 року. Пізніше, 19.11.2019 року під час перемовин з позивачем [PERSON] було повідомлено позивача, що ним не було інвестовано грошові кошти, що були предметом договорів позики у бізнес проект, гроші було розтрачено на особисті та сімейні цілі. В той же час відповідачем [PERSON] було складено заяву про визнання всієї суми боргу перед позивачем у розмірі 2 865 000 (два мільйони вісімсот шістдесят п`ять) доларів США, 50 000 (п`ятдесят тисяч) Євро, 32 000 000 (тридцять два мільйони) гривень. Проте станом на дату подання даної позовної заяви відповідач [PERSON] свого обов`язку щодо погашення суми боргу не виконав. Свої позовні вимоги до [PERSON] позивач аргументує тим, що після того як тривалий час [PERSON] не виконував свої зобов`язання до позивача звернулася [PERSON] з пропозицією виступити поручителем за грошовими зобов`язаннями [PERSON] та на підтвердження своїх намірів надала позивачу відповідну розписку. Позивач, посилаючись на дані обставини просив солідарно стягнути з [PERSON] суму боргу [PERSON] .. Судом 31.07.2020 року відкрито провадження за даним позовом. Під час відкриття провадження судом встановлено, що відповідач [PERSON] є громадянином Російської Федерації, проте як вбачається з додатків до позовної заяви відповідач [PERSON] має посвідку на постійне проживання на території України, та зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , спірні правовідносини, щодо виконання договорів позики виникли між сторонами спору на території України, договори укладено в місті Києві, а отже у порядку п.2, 7 ч.1 ст.76 ЗУ «Про міжнародне приватне право» дана справа підсудна судам України. Відповідач [PERSON] є громадянкою України, як вбачається з копії паспорту останньої, вона прописаний за адресою: [ADDRESS] . Відповідачу [PERSON] за місцем його реєстрації на території України неодноразово направлялись судові повістки, повідомлення про судові засідання по справі. Проте належним чином повідомлений відповідач [PERSON] до суду не прибув, направив на адресу суду засобами телеграфного зв`язку відзив, в якому заперечує факт укладання договорів позики з [PERSON] та просив суд відмовити у задоволенні позову. Відповідач [PERSON] надала до суду відзив, у якому заперечувала проти позовних вимог позивача щодо солідарного стягнення з неї суми боргу [PERSON] , просила суд відмовити у позові щодо неї. Свою позицію аргументував тим, що під час укладення договору поруки сторонами не було дотримано вимог щодо обов`язкової письмової форми договору поруки, а надана ним розписка не є договором поруки в розумінні вимог цивільного закону, адже на момент її підписання він не знав про розмір боргу [PERSON] перед позивачем. У подальшому позивачем була подана відповідь на відзив відповідачів, у якому [PERSON] просив суд врахувати, що відповідач [PERSON] винен позивачу значну суму грошових коштів і зважаючи на характер поведінки відповідача щодо виконання своїх зобов`язань очевидно, що [PERSON] намагається всіма способами не повертати грошові кошти, отримані в якості позики. Крім того, позивач подав клопотання щодо проведення почеркознавчої експертизи розписок та заяви про визнання боргу, складених відповідачем, просив поставити експертам питання щодо належності підпису у розписках та заяві про визнання боргу [PERSON] .. Крім того, позивач не погоджується з позицією відповідача [PERSON] щодо недотримання письмової форми договору поруки за зобов`язаннями [PERSON] , адже [PERSON] було власноручно написану розписку, якою остання поручилась за [PERSON] у повному обсязі. Ухвалою Макарівського районного суду Київської області суду від 21.08.2020 року вирішено призначити почеркознавчу експертизу розписки виданої [PERSON] [PERSON] від 15.01.2017 року, розписки виданої [PERSON] [PERSON] від 25.05.2018 року, заяви про визнання всієї суми боргу виданої [PERSON] [PERSON] від 19.11.2019 року. Поставлено експертам питання щодо належності підпису [PERSON] на зазначених документах. Доручено проведення почеркознавчої експертизи експертам Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України. Провадження по справі зупинене. 18.11.2020 року на адресу суду надійшов висновок про проведення почеркознавчої експертизи від Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України. Ухвалою Макарівського районного суду Київської області суду від 18.11.2020 року провадження по справі поновлено. Представник позивача [PERSON] адвокат Бородай М.С. позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив задовольнити позов; надав заяву про розгляд справи за відсутності сторін за наявними у матеріалах справи доказами. Представник відповідача [PERSON] адвокат Юшин Д.В. просив відмовити у позовних вимогах до його клієнтки з мотивів викладених у відзиві на позовну заяву раніше подану до суду, решту позовних вимог залишив на розсуд суду; надав заяву про розгляд справи за відсутності сторін. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, про дату, час, місце розгляду справи неодноразово повідомлявся завчасно рекомендованими листами 0800105045464, 0800105135021, які відповідно до інформації зазначеної на офіційному сайті Укрпошти особисто вручені [PERSON] (а.с.112-114). Крім того, відповідача [PERSON] було повідомлено про дату, місце судового розгляду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України у порядку ч.11 ст.128 ЦПК України. [PERSON] причини неявки не повідомив. 22.09.2020 року від [PERSON] надійшла телеграма-заява, якою останній просив проводити розгляд справи по наявним в справі документам та доказам без його участі. Відповідно до вимог ч.2ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню за таких обставин. Судом встановлено, що на початку 2017 року між сторонами у справі, що розглядається судом, виникли правовідносини щодо договору позики, відповідно до умов якого [PERSON] , як позичальник отримав від [PERSON] в борг грошові кошти у розмірі: 450 000 (чотириста п`ятдесят тисяч) доларів США, 50 000 (п`ятдесят тисяч) Євро, 370 000 (триста сімдесят тисяч) доларів США, 345 000 (триста сорок п`ять тисяч) доларів США, 32 000 000 (тридцять два мільйони) гривень з метою інвестування даних коштів у бізнес проект. Про що [PERSON] надав розписку про отримання суми боргу у розмірі грошових коштів у розмірі: 450 000 (чотириста п`ятдесят тисяч) доларів США, 50 000 (п`ятдесят тисяч) Євро, 370 000 (триста сімдесят тисяч) доларів США, 345 000 (триста сорок п`ять тисяч) доларів США, 32 000 000 (тридцять два мільйони) гривень. У травні 2018 року [PERSON] , повідомив [PERSON] про те, що вказані кошти ним були витрачені на оплату вартості квартири за договором купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] . В той же день між сторонами по справі було укладено новий договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] як позичальник отримав від [PERSON] в борг 1 700 000 (один мільйон сімсот тисяч) доларів США з метою інвестування даних коштів у бізнес проект. Про що [PERSON] надав розписку про отримання суми боргу у розмірі 1 700 000 (один мільйон сімсот тисяч) доларів США. У подальшому у процесі перемовин щодо виконання договорів позики між позивачем та відповідачем [PERSON] 19.11.2019 року [PERSON] , було складено заяву про визнання всієї суми боргу перед позивачем у розмірі 2 865 000 (два мільйони вісімсот шістдесят п`ять) доларів США, 50 000 (п`ятдесят тисяч) Євро, 32 000 000 (тридцять два мільйони) гривень (а.с.14-16). Відповідно до довідки №65-5-02/03/414 від 02.03.2018 року, виданої ПАТ «Банк національний кредит», на особистому рахунку [PERSON] за період з 01.01.2015 року по 01.01.2018 року обліковувались кошти у розмірі 141 731 368 гривень (а.с.109). Висновком експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України №СЕ-19/111-20/48426-ПЧ від 06.11.2020 року щодо проведення судової почеркознавчої експертизи встановлено, що підписи у розписці, виданої [PERSON] [PERSON] від 15.01.2017 року, розписці виданої [PERSON] [PERSON] від 25.05.2018 року, заяві про визнання всієї суми боргу виданої [PERSON] [PERSON] від 19.11.2019 року виконані [PERSON] .. Даний висновок експерта спростовує доводи відповідача [PERSON] та те, що ним не укладались договори позики з [PERSON] на суму 2 865 000 (два мільйони вісімсот шістдесят п`ять) доларів США, 50 000 (п`ятдесят тисяч) Євро, 32 000 000 (тридцять два мільйони) гривень (а.с.92-98). Правовідносини сторін виникли з зобов`язального права та регулюються главою 71, розділом ІІІ, Книгою п`ятою Цивільного кодексу України, зокрема ст.1046 ЦК, згідно змісту якої за договором позики, який згідно зі ст.1047 цього ж Кодексу був укладений представленою позивачем письмовою розпискою, одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ч.2 ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У справах №№6-63цс13, 6-1967цс15, 6-50цс16 та в інших справах Верховний Суд України неодноразово робив правові висновки у відповідності до яких: «Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки». В силу ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України). Отже, одностороння відмова [PERSON] , від повного виконання зобов`язання, яке виникло у нього за договорами позики є недопустимою, та дає суду можливість дійти висновку, що пред`явлені позовні вимоги щодо стягнення суми боргу за договором позики є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до вимог ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до положень ст.192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно чинному законодавству гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені ст.193, ч.4 ст.524 ЦК України, Законом України від 16.04.1991 року №959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Законом України від 21.06.2018 року №2473-VIII «Про валюту і валютні операції». Законом «Про валюту і валютні операції» встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначені загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства. У ст.2 Закону України «Про валюту і валютні операції» визначено право фізичних та юридичних осіб-резидентів укладати угоди з резидентами та (або) нерезидентами та виконувати зобов`язання, пов`язані з цими угодами, у національній валюті чи в іноземній валюті, у тому числі відкривати рахунки у фінансових установах інших країн. Згідно з ч.1 ст.4 Закону України «Про валюту і валютні операції», валютні операції здійснюються без обмежень відповідно до законодавства України, крім випадків, встановлених законами України, що регулюють відносини у сферах забезпечення національної безпеки, запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму чи фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, виконання взятих Україною зобов`язань за міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також випадків запровадження Національним банком України відповідно до цього Закону заходів захисту. З системного аналізу валютного законодавства України суд приходить до висновку про відсутність обов`язку особи в отриманні ліцензії на передачу/отримання між фізичними особами-резидентами/нерезидентами, які перебувають в Україні, іноземної валюти в позику. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Вимогами ст.533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч.1 ст.1046 ЦК України, а також ч.1 ст.1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07. 2018 року в справі №14-134цс18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року в справі №373/2054/16-ц. Вимогами ст.1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього кодексу. За змістом ч.2 ст.625 ЦК, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, у цій справі позикодавець має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України. Відтак, з відповідача [PERSON] на користь позивача слід стягнути 3% річних за порушення грошового зобов`язання в розмірі 41 444 (сорок одна тисяча чотириста сорок чотири) долари США, 723 (сімсот двадцять три) Євро, 462 904 (чотириста шістдесят дві тисячі дев`ятсот чотири) гривні та врахувати встановлений індекс інфляції стосовно боргу, визначеного в гривні за період з 01.01.2020 року по дату звернення до суду. Щодо позовних вимог до відповідача [PERSON] суд вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступні обставини. 01.03.2020 року [PERSON] надала позивачу розписку, з тексту якої вбачається, що вона поручається за виконання зобов`язань [PERSON] перед позивачем у повному обсязі, у разі якщо [PERSON] , не погасить свій борг позивачу. Позивач вважає, що дана розписка є договором поруки у розумінні ст.553 ЦК України. Надаючи оцінку вказаним обставинам, суд зазначає, що норми ст.553 ЦК України закріплюють поняття поруки, відповідно до якої порукою є договір, за яким поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб. Згідно зі ст.626 ЦК України, порука створює права для кредитора та обов`язки для поручителя, безпосередньо на права та обов`язки боржника цей вид забезпечення виконання зобов`язань не впливає, оскільки зобов`язання боржника в цьому випадку не встановлюються, не припиняються, не змінюються. За змістом поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку та відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Вимога до поручителя може бути пред`явлена виключно за умови настання обставин, передбачених аб.2 ч.1ст.553 ЦК України, у випадку порушення зобов`язання боржником. Факт порушення зобов`язання (невиконання або неналежного його виконання) боржником як підстава позову (вимоги) до поручителя має встановлюватися у кожній справі. За загальним правилом, встановленим ч.1ст.554 ЦК України, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, крім випадків, коли поручитель зобов`язався відповідати за виконання зобов`язання частково (ч.2 ст.553, ч.2 ст.554 ЦК України). Разом з тим, договір поруки має бути укладений у письмовій формі, оскільки відповідно до ч.2 ст.547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. Порука є видом забезпечення виконання зобов`язань, і водночас сама має зобов`язальний, договірний характер, тому на правовідносини поруки поширюються загальні положення про зобов`язання та про договори (розділи І та II книгип`ятої ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1ст.626 ЦК України). Згідно з вимогами ч.1ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Суд зазначає, що виходячи із наведених положень закону єдиною підставою для виникнення поруки є саме договір. Одностороннє зобов`язання особи відповідати за невиконання або неналежне виконання боржника не може бути визнано підставою виникнення правовідносин поруки. Значення поруки не можуть мати листи, характеристики, рекомендації, розписки та інші документи. Натомість, розписка, яка міститься в матеріалах справи підписана лише однією стороною, не містить істотних умов договору поруки, зокрема предмету договору, оскільки в ній відсутні посилання на основне зобов`язання за яким поручається поручитель та інших умов, що визначені законом і є необхідним для договору поруки, сума боргу [PERSON] , строк її погашення. Отже, по своїй суті не являється договором поруки. Таким чином, за викладених обставин, позовні вимоги пред`явлені позивачем до [PERSON] слід залишити без задоволення. Відповідно довимог ст.141 ЦПК України пропорційно задоволеним позовним вимогам суд стягує з відповідача [PERSON] на користь позивача сплачений судовий збір в розмірі 10510.00 гривень та витрати на проведення експертизи 2250.30 гривень.

Outcome: partial