Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-07 00:00:00

26 квітня 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого 19 липня 2014 року виконкомом Залузької сільської ради Теплицького району Вінницької області, актовий запис № 3 та про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON], [INFO] разом з нею, вказавши, що протягом останніх років відносини з відповідачем погіршувались. Через непорозуміння між ними та різні погляди на життя постійно виникали сварки. Чоловік обзиває її нецензурними словами, принижує, матеріально сімю не забезпечує. Фактично шлюбні відносини припинено з квітня 2017 року. Від шлюбу мають сина [PERSON], [INFO]. Просить шлюб розірвати, а місцем проживання дитини [PERSON] визнати з нею. Позивач [PERSON] позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Після розірвання шлюбу просить залишити прізвище «Безверхня». Представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні надав заяву, якою позов визнав в повному обсязі, проти розірвання шлюбу та визнання місця проживання дитини з матірю не заперечує. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача ограну опіки та піклування Теплицької селищної ради [PERSON] вважає, що малолітня дитина має проживати разом з матірю. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що сторони знаходяться в зареєстрованому шлюбі з 19 липня 2014 року. Шлюб зареєстрований виконкомом Залузької сільської ради Теплицького району Вінницької області, актовий запис № 3(а.с.7). Від шлюбу у них народився син [PERSON], [INFO], батьками якого є позивач та відповідач, що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.8). Позивач після розірвання шлюбу бажає залишити прізвище «Безверхня». Згідно з ч. 2 ст. 112 СК України, де вказано, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Згідно з ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно з ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі ? Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно зі ст. 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від\~12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» роз'яснено, що суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Таким чином, законодавством України закріплено обов'язок того із батьків, який проживає окремо, брати участь у вихованні дитини, окрім того, законодавством зобов'язано батьків вирішувати всі питання виховання дитини спільно (ст. 157 СК України ). Крім того, згідно з принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. На підставі викладеного суд приходить до висновку про задоволення позову у звязку з визнанням його відповідачем [PERSON] та вважає, що таке визнання позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. На підставі викладеного,

Outcome: approved