Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-23 00:00:00

24 жовтня 2017 року до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області із вищевказаною позовною заявою звернувся позивач [PERSON], котра останнім вмотивована тим, що 21 березня 2017 року, о 06 годині 02 хвилини, на перехресті доріг по вул. Нікопольське шосе та вул. Цимлянська в м. Кривому Розі Дніпропетровської області він на своєму автомобілі марки «NISSAN Х-ТRALL», державний номерний знак [NUMBER] зупинився для здійснення повороту ліворуч, пропускаючи зустрічний транспорт, побачив автомобіль марки «ГАЗ 3110», державний номерний знак [NUMBER], темного кольору, з причепом, державний номерний знак [NUMBER], який наближувався на великій швидкості до перехрестя на зустріч його автомобілю. Несподівано автомобіль «ГАЗ 3110» почало заносити, водій намагався вирівняти авто, але за великої ваги причепа його стало заносити на зустрічну смугу, де цей причеп і зіткнувся з його автомобілем, відірвавшись від авто «ГАЗ 3110». Вказує, що пошкоджений у ДТП автомобіль марки «NISSAN Х-ТRALL», державний номерний знак [NUMBER], на праві приватної власності належить йому відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу СХТ 379875. Згідно висновку експертного авто-товарознавчого дослідження №Д1/04/17 від 05 квітня 2017 року, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля марки «NISSAN Х-ТRALL», державний номерний знак [NUMBER], складає 200377,19 гривень, з яких 100000,00 гривень відповідно до ліміту відповідальності має сплатити ПАТ «Українська транспортна страхова компанія». За вирахуванням франшизи 1000,00 гривень. Зазначає, що цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована у ПАТ «Українська транспортна страхова компанія» відповідно до полісу АК/ 0584931 (поліс на причеп). Згідно цього полісу ліміт відповідальності страховика за шкоду заподіяну майну потерпілих становить 100000,00 гривень, франшиза, - 1000,00 гривень. Тож, з відповідача підлягає стягненню сума матеріального збитку за пошкодження його автомобіля марки «NISSAN Х-ТRALL», державний номерний знак [NUMBER], у розмірі 101377,19 гривень. Крім того, за проведення авто-товарознавчого дослідження пошкодженого автомобіля, ним була сплачена експерту [PERSON] сума у розмірі 2500,00 гривень, яка також підлягає стягненню з відповідача. Посилається на ті обставини, що діями відповідача йому також спричинена моральна шкода, оскільки, коли сталося ДТП, він їхав на роботу разом з дружиною, [PERSON] Удар в його автомобіль був такої сили, що вистрілили подушки безпеки. Його дружина сиділа на задньому пасажирському сидінні, в результаті зіткнення остання злетіла з сидіння та вдарилася головою об підголовник. Вона дуже перелякалася та отримала шок. Він дуже злякався за дружину. В результаті ДТП він отримав тяжкий стрес. В результаті ДТП було пошкоджено його дорогоцінний автомобіль. Цей автомобіль він придбав за власні кошти, які збирав довготривалий час, для чого багато в чому обмежував себе та свою сімю. Для ремонту автомобіля він був вимушений нести незаплановані витрати на його відновлення. Йому довелося займати гроші в борг, що звичайно потягло за собою душевні хвилювання. Тривалий час після ДТП він був позбавлений змоги їздити по місту у власних справах на своєму автомобілі. Його звичаєвий спосіб життя змінився в звязку із ДТП. Крім того, відповідач [PERSON] до останнього не визнавав свою вину у скоєнні ДТП. Йому довелося приймати участь в усіх судових засіданнях по справі про адміністративне правопорушення. В усіх судових засіданнях адвокат [PERSON] вів себе зухвало, намагався перекласти вину у скоєнні ДТП на нього. Враховуючи всі обставини справи, характер і обсяг душевних страждань, розмір моральної шкоди ним оцінено в 15000,00 гривень. На підставі викладеного просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, та винести рішення, котрим стягнути з відповідача [PERSON] на його користь в рахунок відшкодування майнової шкоди, - 101377,19 гривень, в рахунок відшкодування моральної шкоди, - 15000,00 гривень, в рахунок відшкодування витрат на проведення експертного авто-товарознавчого дослідження, - 2500,00 гривень, та в рахунок відшкодування судових витрат по сплаті судового збору, - 1653,78 гривні, а всього, - 120530,97 гривень. Позивач [PERSON] при розгляді справи присутнім не був, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, скористався правом представництва своїх інтересів у суді зі сторони представника. Присутній у судовому засіданні представник позивача [PERSON], - [PERSON] (ордер від 01 квітня 2018 року (а.с.135), свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю від 05 грудня 2014 року (а.с.136), надав пояснення в обґрунтування позовних вимог, підтримав їх у повному обсязі з підстав та мотивів, викладених у позовній заяві, просив суд їх задовольнити. Присутній у судовому засіданні представник відповідача [PERSON], - [PERSON] (довіреність від 06 грудня 2017 року, термін дії, до 06 грудня 2022 року (а.с.67), також надав пояснення по суті справи, проти позовних вимог заперечував у повному обсязі вважаючи їх необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню, з підстав, викладених у наданому до суду 06 лютого 2018 року відзиві на позовну заяву (а.с.116-125), вважаючи, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами розміру завданої матеріальної та моральної шкоди. Крім того, вважає, що обовязок по виплаті страхового відшкодування необхідно покласти на ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» за обома полісами, на сам автомобіль та причеп, в рівних частинах в межах ліміту відповідальності, який становить 100000,00 гривень за кожним полісом, за вирахуванням франшизи. Представник третьої особи, - ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» при розгляді справи присутнім не був, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, 24 листопада 2017 року надав до суду письмові пояснення на позовну заяву, в котрих зазначив, що між [PERSON] та ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» було укладено поліс обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АК/0584931. [PERSON] звернувся до ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» із заявою про виплату страхового відшкодування, внаслідок настання ДТП, яка сталася 21 березня 2017 року. На підставі наданих [PERSON] документів, ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» сплатило на користь позивача [PERSON] страхове відшкодування в розмірі 99000,00 гривень, починаючи з 05 липня 2017 року по 08 серпня 2017 року (а.с.58). Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, повно, всебічно та обєктивно дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції. Згідно пп.9 п.1 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України в новій редакції справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. При цьому, відповідно до ч.2 ст.19 ЦПК України цивільне судочинство у порядку позовного провадження здійснюється за правилами загального та спрощеного провадження. Враховуючи зазначене і положення ст.ст.19, 258-260, 274 ЦПК України, 23 січня 2018 року судом постановлено ухвалу про подальший розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Положеннями ст.12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; розяснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обовязки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обовязків. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Суд залучає відповідний орган чи особу, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, якщо дії законного представника суперечать інтересам особи, яку він представляє. Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала предявлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Таким чином, позивач належними і допустимими доказами повинен був довести наявність шкоди, те, що ця шкода заподіяна саме відповідачем, та підтвердити понесені ним витрати. З наявних письмових матеріалів справи судом встановлено наступне. Згідно постанови Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 травня 2017 року по справі №210/1336/17, провадження №3/210/467/17, 21 березня 2017 року, о 06 годині 00 хвилин, на нерегульованому перехресті нерівнозначних доріг вул. Нікопольське Шосе та вул. Цимлянська у Металургійному районі у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, в районі с/о №68/05 водій [PERSON] керуючи автомобілем [NUMBER], не дотримався безпечного інтервалу, не обрав безпечної швидкості руху, не впорався з керуванням, втратив контроль над рухом транспортного засобу, допустив занос причепа та скоїв наїзд на автомобіль [NUMBER] під керуванням водія [PERSON], який рухався у зустрічному напрямку та зупинився для виконання маневру повороту ліворуч на вул. Цимлянську, внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження, що призвело до матеріальних збитків. [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, та застосовано адміністративне стягнення у вигляді позбавлення права керування усіма видами транспортного засобу. Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 вересня 2017 року по справі №210/1336/17, провадження №33/774/48/К/17, постанову Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 травня 2017 року, скасовано, та винесено нову постанову суду апеляційної інстанції, якою [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо [PERSON] закрито на підставі п.7 ст.247 КУпАП, у звязку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків накладення адміністративного стягнення, передбачених ч.2 ст.38 КУпАП. Постанова набрала законної сили 15 вересня 2017 року (а.с.9-11). Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обовязковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії CХТ №379875 (а.с.7, 8), власником автомобіля «NISSAN Х-ТRALL», державний номерний знак [NUMBER], є позивач [PERSON] (а.с.5, 6). Згідно висновку експертного авто-товарознавчого дослідження №Д1/04/17 від 05 квітня 2017 року, сума матеріального збитку, завданого з технічної точки зору власнику пошкодженого автомобіля «NISSAN Х-ТRALL», державний номерний знак [NUMBER], станом цін на 03 квітня 2017 року складає 200377,19 гривень (а.с.12-48). За проведення вказаного авто-товарознавчого дослідження, позивач [PERSON] сплатив судовому експерту [PERSON] грошові кошти у розмірі 2500,00 гривень, що підтверджується квитанцією №004700 (а.с.45). Згідно повідомлення за підписом голови правління ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» Сторчевого С.В.вих.№82-у від 15 лютого 2018 року, наданого на заяву позивача [PERSON] про виплату додаткового страхового відшкодування за подією, яка сталася 21 березня 2017 року, вказано, що 21 березня 2017 року сталася ДТП за участю автопоїзду, що рухався у складі тягача - автомобіля «ГАЗ 3110», д.р.н.АЕ9530СВ з причепом УВН, д.р.нАЕ3937КН, під керуванням [PERSON] та автомобіля «Ніссан», д.р.н.АЕ0534НХ, що належить позивачеві. Відповідно Постанови Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, винуватцем у скоєнні вказаного ДТП, визнано водія автомобіля «ГАЗ 3110», д.р.н.АЕ9530СВ, [PERSON], який керуючи вказаним автомобілем у зєднані з причепом УВН, д.р.нАЕ3937КН, не дотримався безпечного інтервалу, не обрав безпечної швидкості руху, не впорався з керуванням, втратив контроль над рухом транспортного засобу, допустив занос причепа та скоїв наїзд на автомобіль «Ніссан», д.р.н.АЕ0534НХ. Отже, вказане ДТП сталося за участю декількох транспортних засобів, що перебували у зєднанні між собою, внаслідок порушення ПДР України водієм тягача - [PERSON], а не в результаті самовільного руху причепа. Автомобіль «ГАЗ 3110», д.р.н.АЕ9530СВ та причеп УВН, д.р.нАЕ3937КН забезпечені в ПрАТ «УТСК» за полісом АЕ/9462945 (автомобіль), та полісом АК/0584931 (причеп відповідно). Відповідно до абз.2 п.36.3 ст.36 Закону України «Про ОСЦПВвнтз», якщо ДТП сталася за участю декількох транспортних засобів, що перебували у зєднанні між собою (у складі одного транспортного засобу або під час буксирування із застосуванням жорсткого зчеплення чи з частковим навантаженням буксирного транспортного засобу на платформу або на спеціальний опорний пристрій), виплата страхового відшкодування здійснюється страховиком, який уклав договір ОСЦПВВНТЗ щодо тягача, а в разі якщо цей тягач незабезпечений, регламентна виплата здійснюється МТСБУ. Таким чином, в результаті ДТП, яка мало місце 21 березня 2017 року у Страховика виникло зобовязання зі сплати страхового відшкодування за полісом АЕ/9462945, яким забезпечено тягач - автомобіль «ГАЗ 3110», д.р.н.АЕ9530СВ, а не причеп. За результатами розгляду матеріалів страхової справи, ПрАТ «УТСК» було прийнято рішення про виплату страхового відшкодування у сумі 99000,00 гривень, про що складено страховий акт №171- 17. Розмір страхової виплати було визначено на підставі Висновку №Д1/04/17 експертного автотоварознавчого дослідження автомобіля «Ніссан», д.р.н.АЕ0534НХ, виконаного судовим експертом [PERSON] згідно якого вартість матеріального збитку без суми ПДВ (відповідно до вимог ст.36 Закону України «Про ОСЦПВвнтз») складає 166980,99 гривень. Отже, розмір страхового відшкодування було визначено у сумі встановленого Законом «Про ОСЦПВвнтз» ліміту, що за вирахуванням франшизи, обовязкової за полісом (1000,00 гривень) становить 99000,00 гривень. Виплату страхового відшкодування було проведено в повному обсязі, у розмірі 99000,00 гривень в межах встановленого Законом строку, що підтверджується платіжними дорученнями №12068; №12096; №12132; №12142; №2794; №2850; №12174; №2201; №2893; №2217; №2939; №2978; №3045; №3073; №3129; №3172; №3221; №3264; №2254; №2301; №2327; №448; №2354; №12328; №12347. З огляду на наведене, враховуючи те, що Страховиком виконано зобовязання за Договором ОСЦПВвнтз в повному обсязі, в межах свого законного ліміту сплачено страхове відшкодування за пошкодження автомобіля «Ніссан», д.р.н.АЕ0534НХ, спричинені йому внаслідок ДТП від 21 березня 2017 року, позивача проінформовано про відсутність жодних законних підстав для проведення додаткової страхової виплати за полісом страхування іншого ТЗ. Страховик сплачує страхове відшкодування, яке розраховується відповідно до вимог Закону «Про ОСЦПВвнтз». Враховуючи встановлені Законом урахування, розмір страхової виплати може бути меншим аніж фактична вартість відновлювального ремонту транспортного засобу на СТО. Сума франшизи, на яку було зменшене страхове відшкодування, має бути компенсована потерпілому страхувальником або особою, цивільна відповідальність якої застрахована, у повному обсязі одночасно з виплатою страховиком страхового відшкодування. Також проінформовано, що Постановою Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року №6-954цс16 у справі №756/12292/14-ц, встановлено, що право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка спричинила збиток є абсолютним й не може бути припинено або обмежено Договором, стороною якого потерпілий не був, хоча цей договір укладено на користь третіх осіб (ОСЦПВвнтз). Закон надає право потерпілій особі отримати страхове відшкодування, але не зобовязує отримувати його тільки так. При цьому відмова потерпілого від права на отримання страхового відшкодування за полісом ОСЦПВвнтз не припиняє його право на відшкодування збитку в деліктному зобовязанні (відшкодування шкоди саме винуватцем). Таким чином, саме потерпілій особі як кредитору належить право вимоги за обома видами зобовязань - деліктному й договірному. Він, на свій розсуд, обирає спосіб реалізації свого права - як шляхом вимоги яро відшкодування збитку виключно до винної особи, так і шляхом звернення до Страховика, яким застраховано цивільну відповідальність винуватця, або до обох одразу за наявності підстав, передбачених статтею 1192 ЦК України. Отже, отримання страхової виплати від Страховика, не позбавляє потерпілу особу права звернутися до винуватця події, з вимогою про компенсацію франшизи, різниці між розміром страхового відшкодування та вартістю відновлювального ремонту автомобіля. Якщо ж така особа добровільно не компенсувала суму франшизи та різницю між розміром страхового відшкодування та вартістю відновлювального ремонту, то потерпілий може звернутися до суду з позовом про стягнення суми франшизи та інших витрат, понесених внаслідок неправомірних дій винуватця ДТП (а.с.137-138). З огляду на приписи статей 11, 22, 599, 1166-1168 ЦК України факт завдання фізичній особі шкоди, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах із особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не повязане з виконанням цими особами обовязків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобовязання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка завдала шкоду. Сторонами деліктного зобовязання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник). За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України). З огляду на вищенаведене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобовязує одержувати його. Таким чином потерпілий вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав. Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 20 січня 2016 року у справі №6-2808цс15, та у постанові №6-725цс16 від 14 вересня 2016 року, яка є обовязковою до застосування всіма судами. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені ст.1166 ЦК України. Відповідно до цієї правової норми шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, за наявності її вини. Таким чином, єдиною підставою цивільно-правової відповідальності за заподіяння шкоди є правопорушення, що включає такі елементи, як шкода, протиправність поведінки, причинний звязок між ними, а також за виключенням передбачених законом випадків, вина заподіювача шкоди, тобто відшкодуванню підлягає тільки та шкода, яка є обєктивним наслідком протиправної дії чи бездіяльності. Згідно ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій основі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Правила відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, визначені в статті 1188 ЦК України. Відповідно до цієї правової норми шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Згідно з п.4 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Відповідно до п.6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» зазначено, що якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України). Згідно до п.4. абз.2 постанови Пленуму Верховного суду України №6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Відповідно до висновків, викладених у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 лютого 2012 року «Узагальнення судової практики розгляду судами цивільних справ про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки у 2010-2011 роках» зазначено, що вирішуючи питання про відшкодування шкоди, завданої майну особи в результаті ДТП, та визначаючи розмір такої шкоди, судам слід звернути увагу на положення ст.1192 ЦК України, згідно з яким з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати їй в натурі (передати річ того ж роду і тієї ж якості, полагодити пошкоджену річ, тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. У п.14 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» зазначено, що коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відповідно до ч.2 ст.22 ЦК України збитками є витрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). Згідно з роз'ясненнями п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року №6, при визначені розміру відшкодування шкоди, заподіяної майну, незалежно від форм власності, судам слід враховувати, що відшкодування шкоди шляхом покладення на відповідальну за неї особу обов'язку надати річ того ж роду та якості, полагодити пошкоджену річ, іншим шляхом відновити попереднє становище в натурі застосовується, якщо за обставинами справи цей спосіб відшкодування шкоди можливий. У разі коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб полагодити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювана шкоди як при відшкодуванні в натурі, так і при відшкодуванні заподіяних збитків грішми, потерпілому на його вимогу відшкодовуються неодержані доходи у зв'язку із заподіянням шкоди майну. Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою ст.1167 ЦК України. Згідно зі ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема є втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Згідно п.3 ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні обставини суд відзначає, що відповідно до ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою ст.1167 ЦК України. З урахуванням викладеного, оскільки встановлено, що внаслідок неправомірних дій відповідача потрапив у дорожньо-транспортну пригоду і був пошкоджений автомобіль, яким керував позивач, сам позивач при цьому зазнав психологічного стресу, обєктивно обумовленого обставинами події, в звязку з чим слід визнати наявність передбачених законом підстав для відшкодування завданої моральної шкоди. Таким чином, вина відповідача у спричиненні ДТП не підлягає додатковому доведенню в силу ч.6 ст.82 ЦПК України. Відповідно до п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» також закріплено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації. Враховуючи вищевикладене, позивачем належними та допустимими доказами доведено позовні вимогу, у звязку з чим є всі підстави для задоволення позову. Витрати на проведення авто-товарознавчого дослідження №Д1/04/17 від 05 квітня 2017 року, у розмірі 2500,00 гривень, суд вважає за необхідне віднести на рахунок судових витрат. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає також стягненню судовий збір у загальному розмірі 1653,78 гривні. На підставі викладеного,

Outcome: approved