Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-11 00:00:00

24 вересня 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Дмитрівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати за нею право власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом. В обґрунтування вимог зазначила, що 15 березня 2015 року помер її чоловік, [PERSON]П, який за життя заповів позивачу земельну ділянку площею 4.08га, що розташована на території Дмитрівської сільської ради. У передбачений законом строк позивач звернулася до приватного нотаріуса Татарбунарського районного нотаріального округу з заявою про прийняття спадщини, однак їй було відмовлено з причин неможливості встановити територіальну компетенцію нотаріуса щодо відкриття спадкової справи, оскільки позивач не надала даних щодо останнього місця проживання чи реєстрації спадкодавця. Посилаючись на неможливість оформити спадкові права у позасудовому порядку, вказуючи на те, що її право не визнається, [PERSON] вважала, що є підстави для визнання за нею права власності на земельну ділянку судом. Представник позивача в судовому засіданні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Відповідач, сповіщений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився. Голова Дмитрівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області надіслав суду письмову заяву, в якій зазначив, що проти визнання за [PERSON] права власності на земельну ділянку не заперечує, просить розглядати справу без участі представника сільської ради. Заслухавши пояснення представника позивача, допитавши свідків та дослідивши наявні письмові докази, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню з огляду на таке. З матеріалів справи вбачається, що 15 березня 2015року в с.Дмитрівка Татарбунарського району Одеської області помер [PERSON], який згідно зі свідоцтвом про одруження серії І-ЖД №011029 від 28.11.1994 року є чоловіком [PERSON] (а.с.а.с.4, 14). Судом встановлено, що за життя [PERSON] заповів земельну ділянку, площею 4,08га, що розташована на території Дмитрівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, [PERSON], [INFO], що підтверджується заповітом, посвідченим 12.03.2013року за реєстровим номером 34 секретарем Дмитрівської сільської ради Татарбунарського району [PERSON], яка мала повноваження на вчинення нотаріальних дій на підставі розпорядження виконкому сільради від 19.02.2010року №5 (а.с.а.с. 5, 24). Вказана земельна ділянка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та належала померлому згідно з Державним актом на право приватної власності на землю серії ІІІ-ОД №083600, виданим Татарбунарською районною державною адміністрацією Одеської області 25.02.2004року (а.с.7). З витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 12.04.2013року №33755085, а також інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 20.10.2015року №41853050 слідує, що зазначений заповіт зареєстровано в реєстрі 12.04.2013 року, і станом на дату видачі довідки він є чинним (а.с.а.с. 37, 44). З довідки Дмитрівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області від 01.09.2015року №357 вбачається, що [PERSON], [INFO], на день смерті 15.03.2015року постійно проживав в [INFO] разом зі своєю дружиною [PERSON], [INFO] (а.с.8). В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] у серпні 2015 року звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, проте отримала лист-відмову від 28.08.2015року №850/01-16 з посиланням на неможливість встановлення територіальної компетенції нотаріуса щодо відкриття спадкової справи після смерті [PERSON], померлого 15.03.2015 року (а.с.9). Допитані судом свідки-сусіди [PERSON] та [PERSON] дали показання про те, що знають подружжя [PERSON] багато років. Пояснили, що [PERSON] проживала з померлим [PERSON] у шлюбі більше 25 років. Остання адреса, за якою мешкали подружжя є будинок, що знаходиться за адресою: вул.Леніна, 124 в селі Дмитрівка, який вони наймали та в який переїхали близько трьох років тому у зв'язку зі сваркої з батьками. Крім того, свідки пояснили, що інших родичів померлого не знають та ніколи не бачили, організацією похованням [PERSON] займалася виключно позивач. Вирішуючи спір, що виник зі спадкових правовідносин, суд виходить з такого. Частиною 1 статті 16 Цивільного кодексу (далі ЦК) України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, окрім іншого, визнання права (п.1 ч.2 ст.16 ЦК). Спадкуванням, згідно зі ст.1216 Цивільного кодексу України, є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК). За ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення (ч.1 ст.1225 ЦК). Загальні вимоги до форми заповіту встановлені статтею 1247 ЦК України. Зокрема, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (абз.3 ч.2 ст.1248 ЦК). Відповідно до ч.3 ст.1247 ЦК України заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 ЦК України. За статтею 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Строки для прийняття спадщини та відмови від неї визначені у статті 1270 ЦК України. Так, для прийняття спадщини та відмови від її прийняття встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч.1 ст.1269 ЦК). Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом зазначеного вище строку. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини (ч.1 ст.1273 ЦК). З урахуванням того, що при посвідченні заповіту дотримано встановлені цивільним законодавством вимоги щодо його змісту та форми, посадова особа сільської ради, яка посвідчувала договір, мала на це відповідні повноваження, заповіт в подальшому зареєстровано у Спадковому реєстрі, при цьому відомостей про його скасування матеріали справи не містять, беручи до уваги те, що позивач на момент смерті проживав разом зі спадкодавцем на території Татарбунарського району, що підтверджується письмовими доказами у справі та показаннями свідків, і тому звернувся до приватного нотаріуса Татарбунарського районного нотаріального округу в межах його територіальної компетенції та протягом установленого законом строку для прийняття спадщини, однак отримав відмову в оформленні спадкових прав, суд доходить висновку про наявність підстав для визнання за [PERSON] права власності в порядку спадкування за заповітом на земельну ділянку, яка за життя належала її чоловіку. Відтак, позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. З огляду на викладене,

Outcome: approved