Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-05 00:00:00

24 жовтня 2017 року позивачка звернулася до суду з позовом до МДКЕП «Дніпроміськелектротранс», третя особа Головне управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області, про зобовязання вчинити дії. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивачка від 09.08.1982 року по 14.10.1993 року працювала у відповідача на посаді водія трамваю, що давало їй право на пільгову пенсію. У вересні 2016 року позивачка отримала у відповідача відповідну довідку про період її роботи та посади, які вона займала. Довідка була надана третій особі для нарахування пенсії, проте згодом відповідач повідомив третю особу про недійсність цієї довідки у звязку з браком документів на підтвердження роботи позивачки на підприємстві. Викладені обставини стали причиною звернення позивачки до суду з позовом про зобовязання відповідача видати позивачці довідку про роботу у період від 09.08.1982 року по 14.10.1993 року на посаді водія трамвая, відшкодування судових витрат та витрат на правову допомогу (а.с.а.с. 2 4). 01 лютого 2018 року позивачка доповнила заявлений позов вимогою про встановлення факту її роботи у відповідача у період від 09.08.1982 року по 14.10.1993 року на посаді водія трамвая (а.с.а.с. 32 38). 06 березня 2018 року суд своєю ухвалою прийняв визнання відповідачем позову. У судовому засідання представниця позивачки підтримала заявлений позов, а представниця третьої особи не заперечувала проти його задоволення. Представник відповідача до суду не зявився, звернувшись із заявою про визнання позову, у якій також просив розглянути справу за його відсутності. Заслухавши пояснення представниць позивачки, третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що позивачка народилася 20.12.1963 року (а.с.а.с. 9, 10). Від 09.08.1982 року по 14.04.1992 року працювала водієм трамвая у Дніпропетровському трамвайно-тролейбусному управлінні, а від 14.04.1992 року по 14.10.1993 року водієм трамвая у трамвайному депо №2 «Дніпроміськелектротранс» (нове найменування Дніпропетровського трамвайно-тролейбусного управління), про що свідчить трудова книжка позивачки серії БТ-І №6085717. Відповідач є правонаступником Дніпропетровського трамвайно-тролейбусного управління та трамвайного депо №2 «Дніпроміськелектротранс» (а.с.а.с. 11, 12, 43). 29 листопада 2016 року позивачка звернулася до третьої особи із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до пункту «з» статті 13 Закону України від 05.11.1991 року №1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» (далі Закон №1788-ХІІ), додавши при цьому довідку відповідача від 12.09.2016 року №99 про роботу у період від 09.08.1982 року по 14.10.1993 року на посаді водія трамвая (а.с. 46). 16 лютого 2017 року третя особа листом №3792/06/12 відмовила позивачці у призначенні пільгової пенсії, пославшись на те, що відповідач відкликав довідку від 12.09.2016 року №99 як недійсну (а.с.а.с. 6 8). Відповідно до пункту «з» статті 13 Закону №1788-ХІІ на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи водії міського пасажирського транспорту (автобусів, тролейбусів, трамваїв) і великовагових автомобілів, зайнятих у технологічному процесі важких і шкідливих виробництв, після досягнення 55 років і при стажі роботи: для чоловіків не менше 30 років, у тому числі на зазначеній роботі не менше 12 років 6 місяців; для жінок не менше 25 років, у тому числі на зазначеній роботі не менше 10 років. Таким чином, для призначення жінці пільгової пенсії на підставі пункту «з» статті 13 Закону №1788-ХІІ необхідна наявність двох умов: досягнення 55-річного віку і стаж роботи не менше 25 років, з яких не менше 10 років на відповідних роботах. Судом встановлено, що позивачка вказаним критеріям відповідає, що підтверджується змістом її трудової книжки, а єдиною підставою для відмови призначити їй пільгову пенсію стало відкликання довідки від 12.09.2016 року №99 як недійсної через брак у відповідача відомостей щодо періоду роботи позивачки на підприємстві. Між тим, той факт, що позивачка працювала у відповідача на посаді водія трамвая більше десяти років підтверджується результатами системного аналізу усієї сукупності матеріалів справи, а саме: -трудовою книжкою позивачки серії БТ-І №6085717, у якій зазначено, що від 09.08.1982 року по 14.04.1992 року вона працювала водієм трамвая у Дніпропетровському трамвайно-тролейбусному управлінні, а від 14.04.1992 року по 14.10.1993 року водієм трамвая у трамвайному депо №2 «Дніпроміськелектротранс» (нове найменування Дніпропетровського трамвайно-тролейбусного управління) (а.с.а.с. 11, 12); -довідкою про заробітну плату позивачки від 12.09.2016 року №372 за період від 01.01.1985 року по 31.12.1989 року (а.с. 42); -довідкою про заробітну плату позивачки від 12.09.2016 року №371 за період від 01.01.1983 року по 31.12.1987 року (а.с. 44); -довідкою про від 12.09.2016 року №99 про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, згідно з якою позивачка у період від 09.08.1982 року по 14.10.1993 року працювала у відповідача водієм трамвая (а.с. 46); -визнанням відповідачем позову, прийнятим ухвалою суду. Ураховуючи викладене, суд вважає за необхідне заявлений позов задовольнити. У порядку статті 141 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню компенсація судових витрат у сумі 1\~344,80 грн. (а.с.а.с. 1, 31). Що стосується вимоги позивачки про відшкодування їй витрат на правову допомогу в сумі 750,00 грн., то суд при цьому виходить з такого. Згідно з частиною 1 статті 133 ЦПК судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. У відповідності з пунктом 1 частини 3 статті 133 ЦПК до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За правилами, встановленими статтею 1 Закону України від 20.12.2011 року №4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, у яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40% прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Між тим, усупереч приведеним нормам позивачка надала суду лише договір про надання правової допомоги від 11.12.2017 року №17, не додавши документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, відповідного розрахунку наданих послуг тощо. Ураховуючи викладене, суд не знаходить підстав для задоволення вимоги про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Outcome: partial