Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-22 00:00:00

24 травня 2018 року позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на об'єкт рухомого майна (транспортного засобу) - легкового автомобіля марки ВАЗ-21063, 1989 року випуску, державний номерний знак [NUMBER]. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 25 березня 2018 року між нею та [PERSON] був укладений попередній договір купівлі-продажу легкового автомобіля марки ВАЗ-21063, 1989 року випуску, державний номерний знак [NUMBER]. Згідно умов укладеного договору [PERSON] зобов'язався не пізніше першого квітня 2018 року укласти основний договір купівлі-продажу належного йому майна - легкового автомобіля марки ВАЗ-21063, 1989 року випуску, державний номерний знак [NUMBER]. Сторони погодили вартість автотранспортного засобу в розмірі 65000,00 грн. Позивач 25 березня 2018 року в присутності свідків передала відповідачеві вказану суму, що також підтверджується вказівкою про це в тексті договору. Відповідач передав їй ключі від автотранспортного засобу та технічний паспорт. Відповідач мав допомогти позивачці в транспортуванні автомобіля з м. Горлівки Донецької області (де він перебував та перебуває й в теперішній час) на підконтрольну Україні територію для остаточного оформлення і зняття його з реєстрації. Але до теперішнього часу договір купівлі-продажу вищевказаного майна між сторонами не укладений, з відповідачем повністю втрачений зв'язок, де він перебуває в теперішній час відомостей у позивача не має. Автомобіль перебуває у позивача, вона вважає себе повноправним власником даного автомобіля. Вказує, що не має можливості встановити право власності на законно придбаний автомобіль, тому просить визнати таким, що відбувся правочин (угоду) купівлі-продажу об'єкта рухомого майна - легкового автомобіля марки ВАЗ-21063, 1989 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], вчиненого 25 березня 2018 року між нею та [PERSON]; визнати за нею право особистої приватної власності на зазначений автомобіль. Ухвалою суду від 05 червня 2018 року провадження у справі відкрито, розпочато підготовче провадження, відповідачеві наданий строк для підготови відзиву (а.с.19-20). Ухвалою суду від 03.10.2018 року закрито підготовче провадження, справа призначена до судового розгляду (а.с.55-56). В судовому засіданні позивачка [PERSON] підтримала позовні вимоги у повному обсязі. Повідомила, що спірний автотранспортний засіб перебуває за місцем її реєстрації в м. Горлівка Донецької області і вона позбавлена можливості перемістити його на підконтрольну Україні територію, де зареєстрована, як внутрішньо переміщена особа, оскільки право власності на спірний автомобіль зареєстровано за відповідачем. Представник позивача [PERSON], який діє на підставі довіреності (а.с.46) підтримав позовні вимоги, просив задовольнити. Відповідач [PERSON], повідомлений про час та місце розгляду справи, шляхом опублікування оголошення на офіційному сайті Краснолиманського міського суду Донецької області, згідно з вимогами ч.1 ст. 128 ЦПК України, в судове засідання не з'явився про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не надав (а.с. 73). Ухвалою суду від 23.10.2018 року прийнято рішення про проведення заочного розгляду справи. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. За змістом ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно з положеннями ст. ст. 12, 13 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, за загальним правилом, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених ЦПК. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з'ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини, зазначає наступне. Як встановлено в судовому засіданні згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER], виданого РЕВ 6-го МРВ м. Горлівки УДАІ ГУМВС України в Донецькій області 03.11.2007 року, легковий автомобіль марки ВАЗ-21063, 1989 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], належить на праві власності [PERSON] ([ADDRESS]) (а.с.10). 25 березня 2018 року між [PERSON] (Продавець) та [PERSON] (Покупець) укладений попередній договір купівлі-продажу об'єкту рухомого майна (а.с.47-48). Згідно з п. 1 вказаного договору Продавець та Покупець зобов'язуються протягом дії цього Попереднього договору, але не пізніше першого квітня 2018 року укласти основний договір купівлі-продажу належного Продавцю об'єкта рухомого майна - легкового автомобіля марки ВАЗ-21063, 1989 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] (а.с.47). Продавець зобов'язується вчинити продаж належного йому легкового автомобіля за 65000 грн. (п.2). Сторони домовилися про те, що з дня укладення Попереднього договору та до укладення ними основного договору купівлі-продажу майна, вищевказаний автомобіль перебуватиме в користуванні та розпорядженні [PERSON] за адресою фактичного її місця проживання (п.4). Покупець стверджує, що на день укладання цього договору передала Продавцю, а Продавець підтверджує факт отримання грошових коштів від Покупця в розмірі 65000 грн. як завдаток (п. 6,7 Договору, а.с.47-48). Згідно з п. 7 вказаного Договору Продавець зобов'язався у випадку не виконання умов цього договору, або не укладення з його вини у визначений термін основного договору купівлі-продажу, сплатити Покупцю подвійну суму грошових коштів, отриманих від Покупця (а.с.48). Договір підписаний зазначеними особами, засвідчений свідками [PERSON] та [PERSON] Місцем укладання договору є м. Лиман (а.с.47). Аналогічний попередній Договір купівлі-продажу об'єкта рухомого майна укладений між сторонами 27 березня 2018 року (а.с.49-50), предметом якого є той же автотранспортний засіб. Вказаний Договір підписаний [PERSON] (Продавцем) та [PERSON] (Покупцем), засвідчений свідками [PERSON] та [PERSON] Місцем укладання договору є м. Горлівка (а.с.49). З пояснень [PERSON] даний договір сторони уклали з метою підтвердження зобов'язань за місцем фактичного знаходження автомобіля. Позивач 25 березня 2018 року в присутності свідків [PERSON], [PERSON], передала відповідачеві обумовлену попереднім договором суму - 65000 грн., що підтвердили в судовому засіданні вказані свідки. При цьому свідки [PERSON] та [PERSON] показали, що вони не були свідками передачі автотранспортного засобу [PERSON] [PERSON] Крім того свідок [PERSON] показав, що він попередеджав [PERSON], що вказаний попередній договір, який вона уклала з [PERSON] не буде мати юридичної сили. За поясненнями позивача легковий автомобіль марки ВАЗ-21063, 1989 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] перебуває за її місцем реєстрації в м. Горлівка ([ADDRESS]), проте жодними доказами вказаний факт не підтверджений. Крім того суду позивачем не надано доказів з приводу того, що автомобіль марки ВАЗ-21063, 1989 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] не перебуває в угоні або розшуку. В порядку ст. 84 ЦПК України позивач з клопотанням про витребування доказів до суду не зверталася. Загальний порядок укладення договорів будь-якими учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України. До принципово важливих складових цієї процедури належать зміст та форма договору, спосіб, місце укладення. Відповідно до статті 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За своїм змістом договір купівлі-продажу є двостороннім, консенсуальним та відплатним правочином, метою якого є відчуження майна від однієї сторони та передання його у власність іншій стороні. На підставі частини п'ятої статті 656 ЦК України особливості договору купівлі-продажу окремих видів майна можуть встановлюватися законом. Правове регулювання відносин, пов'язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів. Пунктом 8 вищевказаного Порядку передбачено, що державна реєстрація транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, оцінку їх вартості (проводиться спеціалістом, що пройшов необхідну підготовку в порядку, встановленому МВС, Мін'юстом, Мінпромполітики, Держмитслужбою та Фондом державного майна, і має відповідні документи), відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою: довідка-рахунок за формою згідно з додатком 1, видана суб'єктом господарювання, діяльність якого пов'язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери; договори та угоди, укладені на товарних біржах на зареєстрованих у Департаменті Державтоінспекції бланках, інші засвідчені в установленому порядку документи, що встановлюють право власності на транспортні засоби; копія рішення суду, засвідчена в установленому порядку, із зазначенням юридичних чи фізичних осіб, які визнаються власниками транспортних засобів, марки, моделі, року випуску таких засобів, а також ідентифікаційних номерів їх складових частин; довідка органу соціального захисту населення або управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, що виділили автомобіль або мотоколяску;акт приймання-передачі транспортних засобів за формою згідно з додатком 6, виданий підприємством-виробником або підприємством, яке переобладнало чи встановило на транспортний засіб спеціальний пристрій згідно із свідоцтвом про погодження конструкції транспортного засобу щодо забезпечення безпеки дорожнього руху, із зазначенням ідентифікаційних номерів такого транспортного засобу та конкретного одержувача; вантажна митна декларація або видане митним органом посвідчення про реєстрацію в підрозділах Державтоінспекції транспортних засобів чи їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери; договір фінансового лізингу. Для державної реєстрації транспортних засобів, що перебували в експлуатації і зняті з обліку в підрозділах Державтоінспекції, крім зазначених у цьому пункті документів, що підтверджують правомірність їх придбання, подається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі, з відміткою підрозділу Державтоінспекції про зняття транспортного засобу з обліку. Перед відчуженням, передачею зазначені транспортні засоби повинні бути зняті з обліку в підрозділах Державтоінспекції. Переобладнання (крім переобладнання для роботи на газових паливах), відчуження, передача права користування і (або) розпорядження придбаних транспортних засобів, не зареєстрованих у підрозділах Державтоінспеції, не допускається. Отже, продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт). Позов про визнання права власності є спеціальним або допоміжним речово-правовим засобом захисту права власності. Цивільне законодавство визначає особливості реалізації правомочності власника. За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Позивачем у позові про визнання права власності є власник - особа, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через пред'явлення позову). Отже, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України. Так як судом встановлено, що договір купівлі-продажу автомобіль марки ВАЗ-21063, 1989 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] відповідно до вимог Порядку не укладався, цей автомобіль не знятий з обліку в уповноваженому органі МВС України та зареєстрований за [PERSON], суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання права власності на автомобіль. Доводи позивача про те, що факт укладення договору купівлі-продажу спірного автомобіля підтверджено попереднім договором купівлі-продажу об'єкта рухомого майна від 25 березня 2018 року, не заслуговують на увагу, з огляду на наступне. Відповідно до частини 1 статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. За змістом частини 2 статті 635 ЦК України сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Згідно з п. 1 Попереднього Договору від 25 березня 2018 року сторони узгодили строк укладання основного договору купівлі-продажу автомобіля марки ВАЗ-21063, 1989 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] - протягом дії цього Попереднього договору, але не пізніше першого квітня 2018 року (а.с.47). Також узгодили, що у випадку не виконання умов цього договору, або не укладення з вини Продавця у визначений термін основного договору купівлі-продажу, останній повинен сплатити Покупцю подвійну суму грошових коштів, отриманих від Покупця (п.7, а.с.48). Оскільки попередній договір, його учасниками укладався з метою забезпечення укладання у майбутньому договору купівлі-продажу автомобіля марки ВАЗ-21063, 1989 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], то за правилами ст. 635 ЦК України він повинен був укладається у формі, встановленій для основного договору, чого зроблено не було. Беручи до уваги встановлені судом обставини, суд приходить до висновку, що укладений між сторонами попередній договір за своєю правовою природою не є договором купівлі-продажу, попередній договір не створює інших обовязків, крім того, що укласти в майбутньому основний договір на визначених в попередньому умовах. Позивачкою не надано суду доказів того, що спірний автомобіль було знято з обліку в уповноваженому органі ДАІ, відповідно переходу права власності від відповідача до позивачки не відбулось, не наведено причин не укладення нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу спірного автомобіля, не наведено доказів ухилення відповідача від укладення нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу автомобіля. Крім цього, позивачка не довела суду обставину передбачену ч. 2 ст. 220 ЦК України, а саме те, що одна сторона ухилилась від виконання нотаріального посвідчення договору, хоча її представник і посилався на неї при викладені обставин справи. Так, суду не представлено ні письмових звернень, претензій чи інших письмових документів від позивачки до відповідача, надісланих належним чином з повідомленням про вручення, які б свідчили про ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору. Як юридичний факт договір купівлі-продажу від 25 березня 2018 року не відбувся, а документ, який сторони оформили у вигляді попереднього договору, не породжує для його сторін цивільних прав та обов'язків, на досягнення яких було спрямовано їх волевиявлення при його підписанні. За таких обставин в задоволенні позовних вимог слід відмовити. Згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що судом у позові відмовлено судові витрати покладаються на позивача. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed