Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-22 00:00:00

25 серпня 2015 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач із вищевказаним цивільним позовом, в обґрунтування якого, з урахуванням подальшого уточнення позовних вимог, послався на те, що заочним рішенням Кіровського районного суду м.\~Дніпропетровська від 15 квітня 2014 року по цивільній справі №203/1583/14-ц задоволено частково позовні вимоги [PERSON], зокрема вирішено поновити останнього на посаді ревізора відділу безпеки руху МКП «Дніпропетровський електротранспорт», в цій же частині заочне рішення суду допущено до негайного виконання. Вказане заочне рішення суду за наслідками апеляційного та касаційного перегляду залишено без змін. 15 вересня 2014 року позивачем отримано від відповідача листа із пропозицією прибути до роботи з питання поновлення на посаді та допущення до роботи. Однак, коли позивач 17 вересня 2014 року прибув до роботи, йому в усній формі начальником відділу управління персоналом відповідача було повідомлено, що поновлення на посаді не буде, а 18 вересня 2014 року, коли позивач знов прибув на роботу, йому посадовими особами відповідача (начальником відділу управління персоналом, начальником юридичного відділу, завідувачем поліклінікою підприємства) запропоновано пройти медичну комісію на предмет придатності до посади, а також зазначено в усній формі про неможливість допуску до роботи без висновку такої медичної комісії. Із такою вимогою позивач не погодився, пославшись на проходження ним 16 вересня 2014 року повторного огляду медико-соціальною експертною комісією Кіровської міжрайонної МСЕК, на підтвердження чого надав відповідачу відповідні документи (довідку, індивідуальну програму реабілітації інваліда). На прохання позивача ознайомити його під розпис із наказом про поновлення на роботі йому було відмовлено. Листами від 22 вересня 2014 року та від 03 жовтня 2014 року відповідачем знову пропонувалось позивачу проти медичну комісію для можливості допуску до роботи. 03 листопада 2014 року у звязку із тим, що позивачу стало відомо про існування наказу від 09 вересня 2014 року про його поновлення на роботі, він звернувся до відповідача із заявою про ознайомлення його під підпис із вищевказаним наказом про поновлення на роботі, ознайомлення із посадовими обовязками та про допуск до роботи, у відповідь на що позивачу 17 листопада 2014 року надіслано копію згаданого наказу, а також листа із пропозицією зявитись на робоче місце для виконання посадових обовязків. 18 листопада 2014 року позивач прибув до відповідача, подавши заяву про ознайомлення і надання під підпис копій наказу про поновлення на роботі, посадової інструкції ревізора, надання графіку обліку робочого часу, а також про допущення до виконання посадових обовязків. Відповідь на дану заяву позивач отримав 27 листопада 2014 року. 11 лютого 2015 року позивач, коли вже будучи поновленим на роботі у відповідача, у відповідь на своє звернення від 30 січня 2015 року дізнався, що за період з 09 вересня 2014 року по 22 листопада 2014 року йому заробітна плата не нараховувалась через нездійснення ним в цей час трудових обовязків. На підставі викладеного позивач просив суд визнати дії відповідача із затримки виконання заочного рішення суду від 15 квітня 2014 року по цивільній справі №203/1583/14-ц в частині негайного поновлення позивача на роботі протиправними, визнати фактичною датою допущення позивача до роботи та поновлення на роботі 22 листопада 2014 року, визнати період з 16 квітня по 21 листопада 2014 року часом вимушеного прогулу з вини відповідача, стягнувши з останнього середній заробіток за це період в розмірі 24101,34 гривень, а також просив зобовязати відповідача внести зміни до наказу відповідача від 09 вересня 2014 року, зазначивши у п.2 цього наказу дату поновлення позивача на роботі з 18 листопада 2013 року, та внести відповідні зміни і до трудової книжки позивача. Крім того, посилаючись на завдання йому відповідачем моральної шкоди, яка полягала в спричиненні позивачу тяжкого психічного шоку, зумовленого ганебним ставленням до позивача посадових осіб відповідача, в переживаннях з приводу розуміння незаконності дій відповідача, у використанні відповідачем свого домінуючого положення, позивач просив суд стягнути з відповідача в якості відшкодування моральної шкоди 50000 гривень. (а.с.1-12, 116-117) В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги свого довірителя підтримав, наполягав на їх задоволенні в повному обсязі. Представник відповідача позов не визнав, просив суд відмовити у його задоволенні, надав суду письмові заперечення проти позову, пославшись на направлення позивачу 09 вересня 2014 року листа із повідомленням позивача про поновлення його на роботі та необхідності у звязку із цим зявитись на робоче місце для виконання своїх посадових обовязків. 18 вересня 2014 року позивач зявився до відділу управління персоналом відповідача, де посадовими особами відповідача було запропоновано позивачу пройти медичний огляд, оскільки позивач є інвалідом ІІІ групи, а згідно з наданою ним довідкою Кіровського МСЕК та відповіді цього МСЕК позивачу необхідні умови праці, які не відповідають умовам праці на посаді, на яку поновлюється позивач. Тож дії відповідача щодо направлення позивача на медичну комісію, як стверджує представник відповідача, були вчинені виключно в інтересах самого позивача для уникнення в подальшому тяжких наслідків, відтак вимоги позивача про визнання дій відповідача протиправними в частині несвоєчасного виконання заочного рішення суду, на думку представника відповідача, задоволенню не підлягають. Не можуть бути задоволенні вимоги про внесення змін до трудової книжки, оскільки, як зазначив представник відповідача, чинне законодавство не вимагає зазначення в трудовій книжці дати поновлення позивача на роботі. Не визнав представник відповідача і вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, вказавши на ухвалення судом 15 квітня 2014 року незаконного заочного рішення, проголошеного без участі сторони відповідача, а також через незявлення позивача на роботі з 19 вересня по 22 листопада 2014 року. Послався представник відповідача і на необґрунтованість та недоведеність вимог позивача про стягнення моральної шкоди. Окрім цього, представник відповідача подав заяву про застосування тримісячних строків позовної давності, вважаючи їх пропущеними через звернення позивача до суду із позовом лише 25 серпня 2015 року, в той час як про порушення своїх прав позивач дізнався 15 квітня 2014 року, тобто одразу із ухваленням заочного рішення про поновлення на роботі. (а.с.70-71, 111, 121) Вислухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Так, в судовому засіданні в порядку ст.61 ч.3 ЦПК України встановлено, що з 01 жовтня 2013 року позивач за переводом працював на посаді ревізора відділу безпеки руху МКП «Дніпропетровський електротранспорт», а наказом відповідача №0234 від 18 листопада 2013 року був звільнений із займаної посади на підставі ст.40 п.2 КЗпП України за станом здоровя, який перешкоджає продовженню роботи. (а.с.36-43) 15 квітня 2014 року Кіровським районним судом м. Дніпропетровська за наслідками розгляду цивільної справи №203/1583/14-ц (провадження №2/0203/798/2014) було ухвалено заочне рішення, яким задоволені частково позовні вимоги [PERSON] до МКП «Дніпропетровський електротранспорт», зокрема вирішено поновити позивача на посаді ревізора відділу безпеки руху МКП «Дніпропетровський електротранспорт», стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду. При цьому заочне рішення було допущено до негайного виконання в частині поновлення позивача на роботі, а за наслідками апеляційного та касаційного перегляду залишено без змін. (а.с.38-43) Із результатами розгляду цивільної справи №203/1583/14-ц та із текстом вступної та резолютивної частини заочного рішення від 15 квітня 2015 року відповідач ознайомився вперше 16 квітня 2014 року при ознайомленні представника відповідача із матеріалами цивільної справи №203/1583/14-ц. Крім того, 16 квітня 2014 року відповідачем було отримано заяву позивача від тієї ж дати про вжиття заходів щодо виконання або письмового пояснення відмови виконати вказане заочне рішення суду, завірена копія вступної та резолютивної частини якого була долучена позивачем до такої заяви. (а.с.69, 91, 105-107). 28 квітня 2014 року Кіровським районним судом м. Дніпропетровська позивачу за його зверненням видано виконавчий лист на заочне рішення суду від 15 квітня 2014 року по цивільній справі №203/1583/14-ц (а.с.93). 09 вересня 2014 року відповідачем видано наказ №2165 «про поновлення на роботі», пунктом першим якого скасовано наказ від 18 листопада 2013 року №0234 про звільнення позивача з посади ревізора відділу безпеки руху МКП «Дніпропетровський електротранспорт», а другим наказано поновити позивача на вказаній посаді (а.с.25). 15 вересня 2014 року позивачем отримано листа відповідача без дати та номера, в якому начальник ВУП МКП «Дніпропетровський електротранспорт» повідомляє позивача про поновлення позивача на роботі згідно заочного рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2014 року, про скасування наказу про звільнення від 18 листопада 2013 року, а також повідомляє про необхідність термінової явки у відділ управління персоналом відповідача для допуску до роботи. Даний лист позивача не містить посилань на наказ відповідача від 09 вересня 2014 року. (а.с.34-35) Вранці 18 вересня 2014 року позивач прибув до відділу управління персоналом відповідача, однак замість поновлення позивача на посаді із фактичним допуском до виконання посадових обовязків, посадовими особами відповідача було запропоновано позивачу пройти медичний огляд на предмет профпридатності позивача за станом здоровя як обовязкову передумову для подальшого допуску до роботи. Проходити такий огляд позивач відмовився, посилаючись на проходження ним 16 вересня 2014 року повторного огляду медико-соціальною експертною комісією Кіровського міжрайонної МСЕК, надавши відповідні підтверджуючі цю обставину документи. Із наказом №2165 про поновлення позивача на роботі від 09 вересня 2014 року відповідач позивача в той день не ознайомлював. (а.с.13-16, 70-зворот, 108, 109) В подальшому відповідач своїми листами від 22 вересня 2014 року та від 03 жовтня 2014 року знову пропонував позивачу пройти медичний огляд на предмет профпридатності як обовязкову передумову для фактичного допуску позивача до виконання посадових обовязків ревізора відділу безпеки руху МКП «Дніпропетровський електротранспорт». З приводу правомірності такої вимоги відповідача між сторонами певний час тривало листування. (а.с.27-32, 72, 73). 08 жовтня 2014 року державним виконавцем Кіровського ВДВС ДМУЮ відкрито виконавче провадження №44984547 з примусового виконання виконавчого листа Кіровського районного суду м.\~Дніпропетровська, виданого 28 квітня 2014 року на заочне рішення суду від 15 квітня 2014 року. Дане виконавче провадження було закінчено 17 жовтня 2014 року внаслідок отримання державним виконавцем від відповідача (боржника) завіреної копії наказу №2165 від 09 вересня 2014 року про поновлення позивача на посаді. (а.с.94-96, 104) 03 листопада 2014 року позивачем направлено відповідачу заяву, в якій позивач, посилаючись на повідомлення йому державним виконавцем Кіровського ВДВС ДМУЮ про винесення відповідачем наказу №2165 «про поновлення на роботі» від 09 вересня 2014 року, просив відповідача надати йому для ознайомлення вказаний наказ під підпис, ознайомити із посадовими обовязками та допустити до виконання посадових обовязків. У відповідь на даний лист позивач 17 листопада 2014 року отримав від відповідача поштою лише копію запитуваного наказу про поновлення на роботі разом із письмовою пропозицією зявитись на робоче місце для виконання посадових обовязків. (а.с.23, 24, 26, 74) 18 листопада 2014 року позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив надати йому належним чином завірену копію наказу №2165 «про поновлення на роботі» від 09 вересня 2014 року, ознайомити під розпис із оригіналом такого наказу, надати посадову інструкцію для ознайомлення, а також табель обліку робочого часу позивача, допустивши при цьому позивача до виконання посадових обовязків. Запитувані документи позивач отримав від відповідача 27 листопада 2014 року. (а.с.21, 22) Крім того, судом встановлено, що фактичний допуск відповідачем позивача до виконання його посадових обовязків ревізора відділу безпеки руху МКП «Дніпропетровський електротранспорт», як результат і остання стадія процесу поновлення на цій посаді за заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська, відбувся 22 листопада 2014 року. В період з 09 вересня 2014 року (дата видачі наказу про поновлення на роботі) по 21 листопада 2014 року включно, як і в період з 15 квітня 2014 року (дата ухвалення заочного рішення суду, допущеного до негайного виконання в частині про поновлення позивача на роботі) до 09 вересня 2014 року, позивачу відповідачем не нараховувалась заробітна плата. (а.с.19, 20, 123-126) Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Конституції України, ЦК України, КЗпП України, Законом України «Про виконавче провадження», Інструкцією про проведення виконавчих дій, затвердженою Наказом [PERSON] юстиції України від 15 грудня 1999 року №74/5, Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ №100 від 08 лютого 1995 року, Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою Наказом [PERSON] праці України, [PERSON] юстиції України, [PERSON] соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58, [PERSON] праці та соціальної політики України від 07 серпня 2007 року №205/06/187-07. Так, за змістом ст.ст.43, 124 Конституції України, ст.ст.2, 5-1 КЗпП України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Згідно ст.232 КЗпП України безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами, зокрема, працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, оплату за час вимушеного прогулу, за винятком спорів працівників, вказаних у ч.3 ст.221, ст.222 КЗпП України (дострокове звільнення від виборної платної посади членів громадських та інших об'єднань громадян за рішенням органів, що їх обрали; трудових спорів суддів, прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури, які мають класні чини). Відповідно до ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Негайність виконання рішення суду в частині поновлення на роботі незаконно звільненого працівника передбачена і нормами ст.367 ЦПК України, ст.76 Закону України «Про виконавче провадження», п.8.2 Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої Наказом [PERSON] юстиції України від 15 грудня 1999 року №74/5. За змістом ст.76 Закону України «Про виконавче провадження», п.8.2 Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої Наказом [PERSON] юстиції України від 15 грудня 1999 року №74/5, виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника вважається закінченим з дня видачі власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою-підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення працівника, відповідного наказу або розпорядження про поновлення цього працівника на роботі і фактичного допуску працівника до виконання попередніх обов'язків на підставі згаданого наказу або розпорядження. Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою Наказом [PERSON] праці України, [PERSON] юстиції України, [PERSON] соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58, врегульоване питання внесення записів до трудової книжки працівника, поновленого на роботі. Пунктом 2.10 цієї інструкції визначено, що у розділі «Відомості про роботу», «Відомості про нагородження», «Відомості про заохочення» трудової книжки (вкладиша) закреслення раніше внесених неточних або неправильних записів не допускається. У разі необхідності, наприклад, зміни запису відомостей про роботу після зазначення відповідного порядкового номеру, дати внесення запису в графі 3 пишеться: «Запис за N таким-то недійсний. Прийнятий за такою-то професією (посадою)» і у графі 4 повторюються дата і номер наказу (розпорядження) власника або уповноваженого ним органу, запис з якого неправильно внесений до трудової книжки. У такому ж порядку визнається недійсним запис про звільнення і переведення на іншу постійну роботу у разі незаконного звільнення або переведення, установленого органом, який розглядає трудові спори, і поновлення на попередній роботі або зміни формулювання причини звільнення. Наприклад, пишеться: «Запис за N таким-то є недійсним, поновлений на попередній роботі». У графі 4 в такому разі робиться посилання на наказ про поновлення на роботі. Отже, поновлення на попередній роботі відбувається не з дати винесення судом рішення про таке поновлення, а з дати звільнення працівника, яка, відповідно до цього рішення, визнається недійсною. Відповідно до норм ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки можуть виникати також і з рішення суду у цивільній справі, яке відповідно до норм ст.124 Конституції України, ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ст.14 ЦПК України є обовязковим для виконання. Цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Виконання цивільних обов'язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Згідно ст.236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. За змістом п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ №100 від 08 лютого 1995 року, визначено, що розмір середнього заробітку обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Згідно останнього абзацу п.4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ №100 від 08 лютого 1995 року, в інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Пунктом 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ №100 від 08 лютого 1995 року, встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Згідно ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Нормою ст.23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені судом фактичні обставини в контексті наведених вище норм законодавства, суд приходить до висновку про можливість часткового задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Так, зміст наведених судом вище норм Конституції України, трудового та цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обовязок, а не право роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі, і цей обовязок полягає в тому, що у роботодавця обовязок видати наказ про поновлення працівника на роботі і фактично допустити такого працівника до виконання попередніх посадових обовязків виникає відразу після оголошення рішення суду (у випадку присутності роботодавця/його представника на оголошенні рішення) або одразу ж після ознайомлення роботодавця із таким рішенням (у випадку ухвалення рішення в заочному порядку), незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися, а також незалежно від того, чи подано таке рішення суду для примусового виконання до державної виконавчої служби. Невиконання чи хоча б затримка роботодавця негайного виконання рішення суду про поновлення звільненого працівника на роботі є підставою для притягнення роботодавця до відповідальності, встановленої законом. Різновидом такої відповідальності є стягнення за рішенням суду з роботодавця за таких обставин середнього заробітку за час затримки виконання рішення. Затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі та/або фактичне недопущення працівника до виконання попередніх посадових обовязків без поважних причин, негайно, після проголошення рішення суду (ознайомлення роботодавця з рішенням суду у випадку ухвалення його в заочному порядку). Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року №6-435цс15 і згідно ст.360-7 ЦПК України є обов'язковими для врахування судом при розгляді даної цивільної справи. Оскільки, як встановлено судом в ході розгляду даної цивільної справи, відповідач дізнався про ухвалення та ознайомився зі змістом заочного рішення Кіровського районного суду м.\~Дніпропетровська від 15 квітня 2014 року про негайне поновлення позивача на роботі наступного дня після ухвалення такого заочного рішення, тобто 16 квітня 2014 року, однак без жодних поважних причин наказ про поновлення позивача на роботі видав лише 09 вересня 2014 року, а фактично допустив позивача до виконання посадових обовязків лише 22 листопада 2014 року, суд вважає обґрунтованими предявлені позивачем позовні вимоги про визнання протиправними дії відповідача із затримки виконання заочного рішення суду від 15 квітня 2014 року по цивільній справі №203/1583/14-ц в частині негайного поновлення позивача на роботі та про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 16 квітня 2014 року по 21 листопада 2014 року. При цьому, не може вважатись поважною причиною заявлена відповідачем необхідність проходження позивачем медичного огляду, оскільки жодною нормою жодного закону не передбачено можливість поставлення поновлення працівника на роботі за рішенням суду в залежність від вказаної обставини/умови. Разом з тим, зазначені позовні вимоги позивача задоволені бути не можуть ні повністю, ні частково з наступних підстав. Так, відповідно до ст.ст.256, 261 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Статтею 233 КЗпП України встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Таким чином, як вбачається з наявних у справі доказів та встановлених судом обставин і порядку поновлення звільненого працівника на роботі, позивач фактично дізнався про порушення його трудових прав вже з 16 квітня 2014 року, тобто з дня, наступного за днем ухвалення несвоєчасно виконаного заочного рішення суду від 15 квітня 2014 року, а звернувся до суду із даним позовом задля захисту своїх прав лише 25 серпня 2015 року, тобто після спливу встановленого законом тримісячного строку позовної давності, на застосуванні якого наполягала сторона відповідача по даній справі. Окрім підстави застосування строку позовної давності, позовні вимоги про визнання дати фактичного допуску позивача до виконання посадових обовязків та про визнання періоду часом вимушеного прогулу не можуть бути задоволені і з тієї підстави, що задоволення таких вимог само по собі не тягне юридичних наслідків, не зумовлює захист прав та інтересів позивача. Натомість, встановлення судом заявлених у цих вимогах фактів є необхідним виключно для розгляду по суті і вирішення питання про можливість задоволення інших позовних вимог про визнання протиправними дії відповідача із затримки виконання заочного рішення суду та про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Також окрім як з підстави застосування строку позовної давності не можуть бути задоволені позовні вимоги про зобовязання вчинити певні дії (внести зміни до заказу про поновлення на роботі та до трудової книжки) з тієї причини, що згідно висновку суду, викладеному вище при наведенні нормативно-правових актів, що регулюють спірні правовідносини сторін, поновлення незаконно звільненого працівника на попередній роботі внаслідок скасування незаконного наказу про звільнення відбувається не з дати винесення судом рішення про таке поновлення, а з дати незаконного звільнення працівника. Цю обставину не заперечувала і сторона відповідача, а з матеріалів справи не вбачається висновків, що позивача за наказом від 09 вересня 2014 року, який не містить дату поновлення позивача на попередній посаді, було поновлено на роботі внаслідок скасування наказу про звільнення з іншої дати, ніж дата незаконного звільнення. Крім того, законом не передбачено внесення до трудової книжки дати незаконного звільнення працівника як дати поновлення його на роботі за рішенням суду. Не викликає в суду сумнівів заподіяння відповідачем позивачу моральної шкоди, яка виразилась у моральних стражданнях та переживаннях позивача з приводу порушення його трудових прав, що виявилось у несвоєчасному виконанні відповідачем заочного рішення суду від 15 квітня 2014 року по цивільній справі №203/1583/14-ц в частині негайного поновлення позивача на роботі, необхідності позивачу в судовому порядку відновлювати свої порушені права. Разом з тим, позивачем не надано будь-яких доказів, що обєктивно б свідчили про істотність заподіяної йому моральної шкоди і настання суттєвих негативних наслідків для її психологічного та/або фізичного стану. З урахуванням викладеного, суд вважає позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди такими, що з урахуванням вимог розумності та справедливості підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 3000 гривень. Можливість часткового задоволення даної позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, не зважаючи на заяву сторони відповідача про застосування тримісячного строку позовної давності, зумовлена тим, що дана позовна вимога виходить за межі трудових відносин сторін, є цивільною позовною вимогою, регулюється відповідно в першу чергу нормами ЦК України, а відтак до неї має застосовуватись загальний трирічний строк позовної давності, який на час звернення позову до суду із цією позовною вимогою не сплив. Отже, підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про можливість задоволення позову лише частково в частині позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди на суму 3000 гривень. В решті позову слід відмовити. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат,

Outcome: approved