Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-25 00:00:00

26.08.2020 року позивачі звернулися до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 16.11.2005 року, виданого Дібровською сільською радою, на праві спільної часткової власності належить 1/1 житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 20.05.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за №912, на праві спільної часткової приватної власності належить Ѕ частка житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . За вказаною адресою є зареєстрованим з 30.11.2005 року син позивача [PERSON] - [PERSON] , який у 2010 році одружився та переїхав до м. Дніпропетровська, а у грудні 2014 року - переїхав на постійне місце проживання до Польщі, де проживає до теперішнього часу. Факт реєстрації відповідача порушує право позивачів на вільне розпорядження, користування майном. У зв`язку із викладеним, позивачі [PERSON] , [PERSON] просять суд, на підставі ст. 405 ЦК України, визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування будинком [ADDRESS] . До початку проведення судового засідання позивачі [PERSON] , [PERSON] надали суду заяви про підтримання позовних вимог, відсутність заперечень проти заочного розгляду справи та розгляд справи без їх присутності. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи без його присутності, відзиву на позов не надав, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи за останнім відомим зареєстрованим місцем проживання. Згідно умов та порядку, визначених ст.ст. 280, 281 ЦПК України, зі згоди позивача, суд ухвалює заочне рішення. Суд, дослідивши докази, викладені в письмових матеріалах справи, давши їм належну оцінку, встановив наступне. Позивачі [PERSON] та [PERSON] є власниками житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 16.11.2005 року, виданого Дібровською сільською радою та договору купівлі-продажу від 20.05.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за №912 (а.с.5.6, 7,8). У вказаному будинку є зареєстрованим з 30.11.2005 року [PERSON] , [INFO] , але фактично він за адресою: [ADDRESS] , не проживає, що встановлено із наданої суду копії будинкової книги, акту про фактичне проживання особи, складеного головою виконавчого комітету Любимівської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області, довідки, виданої 17.08.2020 року Любимівською селищною радою Дніпровського району Дніпропетровської області, відповіді Головного центру обробки спеціальної інформації від 27.10.2020 року з якої вбачається перетин кордону громадянином України [PERSON] у напрямку виїзду 18.08.2018 року (а.с.9-12, 13, 14). Відповідач є сином позивача [PERSON] . Згідно ст.\~405\~Цивільного кодексу\~України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Окрім того, положення\~статті 405 ЦК України\~регулює взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (Постанова Верховного Суду від 17.10.2018 року №521/17805/16-ц). У відповідності до ст.\~41\~Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 17 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Згідно ст. 7 Закону України від 11. 12. 2003 року №1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», питання про зняття з реєстрації колишніх членів сім`ї власника залежить від вирішення питання про їх право проживання в цьому будинку (відсутність такого права, втрата права користування), яке регулюється ст. ст. 71, 72, 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України. Виходячи з того, що закон №1382-ІV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Таким чином, з огляду на вищевикладене, судом встановлено, що позивачі є власниками зазначеного вище будинку, реєстрація в ньому відповідача, як колишнього члена сім`ї власників, створює [PERSON] та [PERSON] перешкоди у користуванні та розпорядженні ним, у зв`язку з чим позовні вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved