Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-22 00:00:00

25.02.2019 [PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до державного підприємства «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» (далі - відповідач) про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі в розмірі 174442 грн 29 коп. і 50000 грн у відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням трудових прав. В обґрунтування позову зазначив, що відповідач безпідставно затримав виконання рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 15.02.2017, яким його поновлено на роботі та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу в період з 01.03.2017 по 08.01.2019, що вважається вимушеним прогулом і дає підстави для стягнення за цей час середнього заробітку та моральної шкоди, завданої порушенням трудових прав. У судовому засіданні представник позивача пред'явлений позов підтримала та наполягала на його задоволенні; представник відповідача позов не визнав, пославшись на те, що в період з 01.03.2017 по 29.11.2018 виконання рішення апеляційного суду про поновлення позивача на роботі було зупинено ухвалою судді касаційної інстанції, а тому вказаний період не може вважатися вимушеним прогулом. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 15.02.2017 (цивільна справа № 750/137/16-ц) позивача поновлено на роботі в державному підприємстві «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» на посаді директора науково-дослідного інституту стандартизації; стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08.12.2015 по 15.02.2017 в сумі 117970 грн 95 коп. і 50000 грн у відшкодування завданої моральної шкоди (а.с. 13-20). Виконуючи рішення апеляційного суду, 16.02.2017 відповідач видав наказ № 24-к про поновлення позивача на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу (а.с. 22). Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2017 виконання рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 15.02.2017 зупинено до закінчення касаційного провадження у справі (а.с. 21). На виконання цієї ухвали, 15.03.2017 відповідач видав наказ № 40-к, яким зупинив дію наказу від 16.02.2017 № 24-к «Про поновлення на роботі». Вказаний наказ був визнаний таким, що втратив чинність з 29.11.2018 на підставі наказу відповідача від 08.01.2019, в зв'язку з ухваленням Верховним Судом постанови від 29.11.2018, якою рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 15.02.2017 залишено в силі та поновлено його виконання (а.с. 23-28). Суд констатує, що період невиконання відповідачем рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 15.02.2017 про поновлення позивача на роботі з 01.03.2017 по 29.11.2018 включно не вважається вимушеним прогулом з вини відповідача, оскільки в цей період виконання рішення апеляційного суду було зупинено судом касаційної інстанції, відповідно до частини першої статті 328 ЦПК України в редакції, що діяла на час постановлення ухвали. За таких обставин, посилання позивача на статтю 236 КЗпП Української РСР, як на підставу стягнення середнього заробітку за час затримки виконання, є помилковим, оскільки в цьому випадку затримка виконання рішення відбулася не внаслідок винних дій відповідача, а на підставі судового рішення, що виключає відповідальність відповідача. Виходячи з вищевикладеного, пред'явлений позов не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed