Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-29 00:00:00

24 жовтня 2014 року [PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовом до комунального підприємства «Стадіон Авангард» про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні з 12.09.2012 року по 16.092014 року 105135 грн. У подальшому, на виконання ухвали суду у даній справі від 27.10.2014 року позивачем було подано позовну заяву у новій редакції від 10.11.2014 року, у якій остання ставила вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні з 28.09.2012 року по 16.09.2014 року в сумі 105135 грн., при цьому також серед учасників правовідносин зазначила ліквідаційну комісію КП «Стадіон Авангард», однак не вказала процесуального статусу вказаного субєкта (а.с. 30). Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач працювала на посаді головного бухгалтера комунального підприємства «Стадіон Авангард» та була звільнена із займаної посади за наказом № 19 від 12.09.2012 р., з яким [PERSON] ознайомлено не у день звільнення, а 18 вересня 2012 року, а розрахунок заробітної плати при звільненні позивачка отримала лише 20 вересня 2012 року. Позивач вказує, що під час перевірки відповідача [PERSON] державною інспекцією з питань праці у Закарпатській області було встановлено, що на день перевірки (10.10.2012 року) відповідач не виплатив їй середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 2580 грн., чим порушив вимоги ч. 1 ст. 116, ч. 1 ст. 117 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про оплату праці». Позивач стверджує, що відповідачем було нараховано вищезазначену суму, про що свідчить довідка за підписом голови ліквідаційної комісії [PERSON], але останнім виплачено її лише 16.09.2014 року. Також звернення з позовом мотивує наявністю судового наказу у справі №308/10393/13-ц від 11.09.2013 року, за яким було зобовязано стягнути з КП «Стадіон Авангард» на користь [PERSON] суму у розмірі 2580 грн., частину з яких, а саме, суму2546,53 грн., за мінусом 33,47 грн., фактично було нею отримано внаслідок примусового виконання вказаного судового рішення органом державної виконавчої служи тільки 16.06.2014 року. Позивачка посилається на положення статей 116 та 117 КЗпП України, відповідно до яких середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні являється компенсаційними виплатами за порушення права на оплату праці, а тому нараховується у розмірі середньомісячного заробітку з дня звільнення працівника по день фактичного розрахунку, а тому просить суд стягнути з відповідача на її користь 105\~135, 00 грн. в якості заборгованості за розрахунком при звільненні за період 501 робочий день з 12.09.2012 року по 16.09.2012 року. 26 листопада 2014 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області закрито провадження по даній справі (№308/13638/14-ц) на підставі п.2 ч.1 ст.205 ЦПК України у звязку з тим, що по спору між тими самими сторонами та з тих же самих підстав набрало законної сили рішення суду (рішення Ужгородського міськрайонного суду від 04.12.2013 р. по справі № 308/14634/13-ц). 23 грудня 2014 року апеляційним судом Закарпатської області ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 26.11.2014 року в частині закриття провадження по справі в частині стягнення з КП «Стадіон Авангард» середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12 вересня 2012 року по 31 липня 2013 року залишено без змін, в решті ухвалу суду першої інстанції скасовано, а справу повернуто до Ужгородського міськрайонного суду для продовження розгляду по суті. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 15 квітня 2015 року ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 26.11.2014 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 23.12.2014 р. скасовано, а справу за позовом [PERSON] до комунального підприємства «Стадіон Авангард» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні передано для продовження розгляду до Ужгородського міськрайонного суду. Зокрема, судом касаційної інстанції констатовано, що у даній справі суди першої та апеляційної інстанцій помилково дійшли висновків про наявність судового рішення між тими сторонами та з того самого предмета спору. При цьому, судом касаційної інстанції встановлено з матеріалів справи, що звертаючись до суду у серпні 2013 року [PERSON] просила стягнути заборгованість із заробітної плати у сумі 1 591 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 12 вересня 2012 року до 31 липня 2013 року в загальній сумі 70 520 грн. У подальшому позовні вимоги позивачем було збільшено до 77 797 грн. 47 коп., які за рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04 грудня 2013 року присуджено до стягнення з КП «Стадіон Авангард». Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 24 квітня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та в задоволенні позову відмовлено. З останнього Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних та кримінальних справ встановлено, що згідно з повідомленням про розрахунок при звільненні [PERSON] нараховано: заробітну плату за вересень (8 робочих днів) в розмірі 1 720 грн., враховуючи утримання, до видачі - 1 409 грн. 37 коп.; компенсацію за невикористану відпустку за 1 календарний день - 160 грн. 66 коп, враховуючи утримання, до видачі - 131 грн. 55 коп.; компенсацію за несвоєчасно виданий розрахунок з 12 вересня 2012 року до 20 вересня 2012 року у розмірі 1 505 грн., враховуючи утримання 1 505 грн. Також, судом касаційної інстанції констатовано, що вказана сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - 2 580 грн. стягнута на корить позивачки судовим наказом від 11 вересня 2013 року, який набрав законної сили 10 червня 2014 року, при чому, цим судовим наказом стягнута заробітна плата, а у справі №308/13638/14-ц позивач просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні на підставі ст. 117 КЗпП України. Таким чином, за висновком колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, вирішуючи питання про закриття провадження у справі, суди як першої, так і апеляційної інстанцій не звернули увагу на те, що сума за затримку, щодо виплати якої позивачка просить застосувати наслідки, визначені ст. 117 КЗпП України, не є заробітною платою, щодо якої вирішувався спір в іншій справі, та у позові в якій було відмовлено, а є саме нарахованим середнім заробітком за час затримки розрахунку, до якого наслідки, передбачені ст. 117 КЗпП України, не застосовуються. Після надходження матеріалів справи із суду касаційної інстанції для продовження її розгляду, судом прийнято до провадження справу за участю позивача - [PERSON] та КП «Стадіон Авангард», хоча у позовній заяві, поданій у новій редакції від 10.11.2014 року, було окремо зазначено ліквідаційну комісію відповідача. Зокрема, загальний порядок ліквідації юридичної особи встановлюють Цивільний та Господарський кодекси України (ст.111 ЦК України та ст. 60 ГК України). Згідно з ч. 2 ст. 33 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців» від 15.05.2003 № 755-IV юридична особа є такою, що припинилася, з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення юридичної особи. Системний аналіз чинного законодавства свідчить, що субєкт господарювання, що ліквідується, в період її роботи статусу юридичної особи не втрачає, а ліквідаційна комісія не має статусу юридичної особи, хоча через ліквідаційну комісію здійснюється дієздатність юридичної особи, а саме, комісія здійснює дії, у тому числі виступає в суді від імені юридичної особи і набуває безпосередньо для неї права і обовязки. Однак, враховуючи положення ст. ст. 29, 30 ЦПК України цивільну процесуальну дієздатність у суді мають саме фізичні та юридичні особи, які можуть виступати стороною у процесі. У судове засідання 30 червня 2015 року позивач не зявилася, однак, від її імені у розгляді справи взяв участь уповноважений довіреністю від 25.11.2014 року представник [PERSON], який позовні вимоги підтримав повністю, при цьому, подав до суду клопотання про збільшення суми позову, яке мотивує збільшенням розміру заборгованості середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні внаслідок збільшення періоду існування непогашеної заборгованості на 15 робочих днів (із 17.09.2014 р. по 30.06.2015 р), а тому наполягає на збільшенні суми позову на 42570 грн. З урахуванням збільшення позовних вимог просить суд стягнути з комунального підприємства «Стадіон Авангард» на свою користь 147 705 грн. середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 28.09.2012 року по 30.06.2015 року, а також 1 051, 35 грн. судового збору. За ч. 3 чт. 80 ЦПК України у разі збільшення розміру позовних вимог несплачену суму належить сплатити до звернення в суд з відповідною заявою. Однак, враховуючи пільги щодо сплати судового збору, регламентовані п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», за якою від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин; вказане клопотання в силу ч. 2 ст. 31 ЦПК України прийнято судом до розгляду. Представник КП «Стадіон Авангард» [PERSON], уповноважена довіреністю голови ліквідаційної комісії [PERSON] від 03.06.2015 року №13, усно заперечила проти позовних вимог, зазначивши, що до виплати позивачу було нараховано суму за 8 відпрацьованих днів та за 1 день невикористаної відпустки, яку не було виплачено внаслідок відсутності коштів на рахунку відповідача. Також представник відповідача повідомила, що ліквідаційна процедура щодо припинення статусу юридичної особи відповідача на день розгляду справи не припинена. Заслухавши представників сторін, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд прийшов до наступних висновків. З доданого до матеріалів справи наказу КП «Стадіон «Авангард» від 12 вересня 2012 року за №19 «Про звільнення головного бухгалтера КП «Стадіон «Авангард» встановлено, що [PERSON] на підставі її заяви від 29.08.2012 року звільнено з посади головного бухгалтера КП «Стадіон «Авангард» з 12.09.2012 р. в порядку п.1ст.38 КЗпП України. За пунктом 2 даного наказу бухгалтерії підприємства необхідно було здійснити повний розрахунок з вивільненим працівником. Згідно з власноручним написом працівника [PERSON] на вищенаведеному наказі, останній наказ вручено 18 вересня, а вона ще роботу не залишала, а наказом №18 від 12.09.12 р. була включена у інвентаризаційну комісії. За результатами перевірки, проведеної [PERSON] державною інспекцією з питань праці у Закарпатській області від 10.10.2012 р. виявлено недодержання вимог законодавства про працю та загальнообовязкове державне соціальне страхування КП «Стадіон Авангард», а саме бухгалтерією вказаного підприємства працівнику [PERSON] в порушення вимог ст.116 КЗпП України розрахунок виплат при звільненні проведено не в день звільнення; внаслідок порушення трудового законодавства в частині оплати праці голові ліквідаційної комісії вносилися приписи про їх усунення, однак, станом на 29.04.2013 року, приписи виконані не були (а.с. 6, 7, 12). У судовому засіданні досліджено судові рішення щодо стягнення за позовом [PERSON] з КП «Стадіон Авангард» заборгованості по заробітній платі у сумі 7777,75 грн. (а. с. 38-41) та констатовано, що предмет спору у даній справі та у справі №308/14634/13-ц не є тотожним, а стосується різних правовідносин, що виникає між роботодавцем та працівником. Крім того, предметом стягнення за заявою прокурора м. Ужгорода в інтересах громадянки [PERSON] з КП «Стадіон Авангард» на користь вказаної фізичної особи за судовим наказом, винесеним 11 вересня 2013 року, була нарахована, але не виплачена заробітна плата в сумі 2580,00 грн. (а.с. 50) Вказаний судовий наказ набрав законної сили, відтак, обставини, встановлені ним, а саме, щодо факту невиплати нарахованої заробітної плати працівнику [PERSON] станом на день видачі судового наказу, не потребують доказування у відповідності до ч. 3 ст. 61 ЦПК України. Матеріалами справи (а.с. 11, 12), а саме, повідомленням, адресованим [PERSON], та копією службового чеку поштамту ЗД УДППЗ «Укрпошта» від 16.09.2014 року підтверджено надходження на імя останньої та видачу 2546,53 грн. Вказану обставину не заперечила і представник відповідача. Як стверджує у позовній заяві позивач вона не отримала ще 33,47 грн. Таким чином, враховуючи вищенаведені обставини, суд констатує факт порушення відповідачем строків розрахунку при звільненні позивача у даній справі, які тривають і на день прийняття рішення у вказаній справі, іншого представником відповідача не доведено та не спростовано належними та допустимими доказами. Невиконання роботодавцем вимог трудового законодавства, а саме ст.116 КЗпП України, - є триваючим правопорушенням, а тому звільнений працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог за ст.117 КЗпП України на момент припинення правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Враховуючи, що фактичного розрахунку по дійсній заборгованості, як такого, не було, суд приходить до висновку, що підстави та розмір позовних вимог є обґрунтованими. Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме - в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника недоплаченої заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, за весь період невиплати цієї заробітної плати, оскільки вимоги звільненого працівника щодо її виплати є трудовим спором і регулюються нормами трудового права Отже, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Судом встановлено обґрунтованість здійсненого позивачем розрахунку розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 28.09.2012 року по 30.06.2015 року у сумі 147705 грн. відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Враховуючи вищенаведене, позовні вимоги, збільшені 30.06.2015 року підлягають задоволенню у повному обсязі. Судовий збір у сумі 1051,35 грн., фактично сплачений позивачем, підлягає присудженню на її користь з відповідача відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, а згідно з ч. 3 ст. 88 ЦПК України в дохід держави належить стягнути з відповідача суму 425,70 грн. судового збору внаслідок збільшення позовних вимог позивачем, який звільнений від сплати судового збору у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Відповідно до частини 3 статті 209 та частини 1 статті 218 ЦПК України 30 червня 2015 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення складено та підписано 06 липня 2015 року.

Outcome: approved