Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-29 00:00:00

25.10.2013р. до Жовтневого районного м. Дніпропетровська суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON], [PERSON] (треті особи: РС ДМУЮ, Перша ДНК) про визнання права спільної власності на житловий будинок (а.с. № 1-2 т. № 1). Провадження по справі було відкрито тільки 21.03.2014р., оскільки позивачка оскаржувала ухвалу судді Ткаченко Н.В. від 01.11.2013р. про повернення позовної заяви по п.3 ч.3 ст. 121 ЦПК України (а.с. № 3, 28-29, 47 т. № 1). В подальшому, позивачкою було тричі уточнено позовні вимоги 13.02.2014р., 29.04.2014р. та 19.05.2015р. (а.с. № 37-39, 66-68 т. № 1 та а.с. № 1-3 т. № 2). Остаточною редакцією позовних вимог є вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про поновлення строків позовної давності, визнання права власності на ? частину домоволодіння № 32а по вулиці Паризькій Комуні в м. Дніпропетровську. В обґрунтування позовних вимог з урахуванням уточнень позовних вимог від 19.05.2015р. позивачка у позовній заяві посилалася на те, що будинок № 32 а по вул. Паризької Комуни в м. Дніпропетровську побудовано нею у період шлюбу з [PERSON], в якому вона перебувала з 29.12.1967р. по 31.10.1986р., отже в силу ст. ст. 22, 28 КпШтС України вона має право на ? його частину. Крім того, просила поновити строки звернення з таким позовом до суду, вважаючи, що вони пропущені з поважних причин (її право на домоволодіння ніхто не оспорював, вона проживала у будинку всі ці роки, сплачувала комунальні послуги, крім того, рішення виконкому від 17.03.1987р. № 315 не має взагалі строку його виконання). По справі ухвалою суду від 26.12.2014р. було вжито заходи забезпечення позову (а.с. № 211 т. № 1). Представник позивачки адвокат [PERSON] (діє на підставі ордера та договору від 15.09.2014р. - а.с. № 141, 142 т. № 1) в судовому засіданні позовні вимоги позивачки підтримала, просила задовольнити їх в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] також погодилась з позовними вимогами, вважаючи їх обґрунтованими. Відповідачка [PERSON] позовні вимоги не визнала, двічі надавала суду свої письмові заперечення від 02.07.2014р. та 10.06.2015р. (а.с. № 90-92 т. № 1 та а.с. № 104-108 т. № 2). Представник відповідачки [PERSON] (діє на підставі ордера та договору від 05.10.2015р. - а.с. №\~137, 139 т. № 2), позовні вимоги не визнала в повному обсязі, просила відмовити в задоволені позовних вимог, посилаючись на те, що позивачкою пропущено строки позовної давності, встановлені у три роки для позовів про розподіл майна, оскільки позивачка не намагалася успадкувати майно померлого, оскільки на день його смерті 05.11.2002р. давно була з ним у розводі. Крім того, на пропущення строків позовної давності вказує ще й те, що у 1987році [PERSON] вже зверталася до суду з позовом про визнання права власності на ? частину будинку, по справі спочатку було винесено рішення суду про задоволення позовних вимог, між тим після скасування рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24.02.1987р. в порядку нагляду, позовні вимоги були залишені без розгляду у звязку з неявкою позивачки до суду. Суд, вислухав сторони, їх представників, допитавши свідків, ознайомившись з матеріалами цивільної справи, безпосередньо оглянув матеріали цивільної справи № 2-611/1989р., вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 29.12.1967р., що підтверджується відповідним свідоцтвом (а.с. № 6 т. № 2). 31.10.1986р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, що підтверджується витягом з держаного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб. 05.11.2002р. [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. № 7 т. № 2). Від шлюбу у подружжя 04.10.1968р. народилась донька [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. № 5 т. № 2). 08.11.1985р. [PERSON] вступила в зареєстрований шлюб з [PERSON] та змінила своє прізвище на «Ольховікова», що підтверджується свідоцтвом про шлюб. 12.10.1989р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с. № 4 т. № 2). Окрім доньки від шлюбу з [PERSON] у [PERSON] 23.07.1972р. є ще одна донька [PERSON] від іншої жінки [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження та свідоцтвом про встановлення батьківства (а.с. № 103, 104 т.№ 1). Предметом спору у цій цивільній справі є спільне майно подружжя [PERSON] та [PERSON], а саме будинок № 32а по вул. Паризькій Комуні у м. Дніпропетровську. Розглядаючи ці позовні вимоги судом також встановлено, що першочергово по вул. Паризької Комуни м. Дніпропетровська було розташовано домоволодіння № 32, яке на праві приватної власності належало матері [PERSON] [PERSON] На території домоволодіння була розташована будівля Г-1, яка представляла собою сарай перероблений в житлове приміщення. Після реєстрації шлюбу 29.12.1967р. [PERSON] з [PERSON] стали мешкати в зазначеній будівлі і своїми силами прибудували до цієї споруди прибудову, яка на той час складалася з двох кімнат, житловою площею 28,5 кв.м, загальною площею 50,1 кв.м. Фактично прибудова була збудована [PERSON] та [PERSON] за їх власні кошти та їх власними силами. Протягом тривалого часу сімя мешкала у спірному домоволодінні. Відносини між подружжям були нормальні до початку 1980-х років, але з початку 1980-х років [PERSON] почав зловживати спиртними напоями і це призвело до відчуження між сторонами, а в подальшому і до розірвання шлюбу. Відносини між свекрухою [PERSON] та подружжям [PERSON] та [PERSON] склалися неприязнені. [PERSON] не долюблювала [PERSON], та постійно з цього приводу чинила психологічний тиск на сина [PERSON] З цих підстав виникла необхідність провести розподіл домоволодіння між подружжям [PERSON] та [PERSON] в натурі. Для цього сторони звернулися до Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська. Факт неприязнених стосунків між [PERSON] та [PERSON] підтверджується зверненнями [PERSON] до виконкому Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська. Про це йдеться і у рішенні виконкому Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська за № 315 від 17.03.1987р. (а.с. № 57-58 т.№ 2). Відповідно до рішення виконавчого комітету Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська за № 386 від 09.04.1982р. було встановлено право власності і прийнято в експлуатацію житловий будинок під літ. Г-1 по вул. Паризькій Комуні, 32 а, який складається з двох кімнат, житловою площею 28,5 кв.м, загальною площею 50,1 кв.м за [PERSON] (а.с. № 61 т. № 2). Цим же рішенням було розділено земельну ділянку по вул. Паризької Комуни, 32-а в м. Дніпропетровську на дві окремі ділянки: земельну ділянка під № 32 по вул. Паризької Комуни в м. Дніпропетровську площею 600 кв.м. в постійне і 259 кв.м. в тимчасове користування [PERSON] та [PERSON]; земельну ділянку під № 32а по вул. Паризькій Комуні в м. Дніпропетровську площею 191 кв.м. виділено в постійне користування [PERSON]. На підставі зазначеного рішення, відділом комунального господарства видано свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок від 06.05.1982р. Право власності на імя [PERSON] зареєстровано в КП ДМБТІ під № 408, по реєстру № 144 (а.с. № 38 т. № 2). Раніше це домоволодіння складалося з житлового будинку А, прибудов а-1 та а-1, загальною площею 50,1 кв.м., а в 1984 році було самовільно прибудовано житлову кімнату площею 22,6 кв.м. Зазначена прибудова була прибудована подружжям [PERSON] своїми силами і за свої власні кошти. Рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська за №1192 від 22.10.1985р. за [PERSON] узаконено житлову кімнату площею 22,6 кв.м прибудовану в домоволодінні по вул. Паризькій Комуні, б. 32-а в м. Дніпропетровську. Крім того, прийнято рішення вважати в будинку всього три житлові кімнати площею 51,1 кв.м, загальною площею 72,7 кв.м. (а.с. № 59 т. № 2) Після розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] зруйнував прибудову А-1, тобто житлову кімнату площею 22,7 кв.м. Після цього, [PERSON] звернулася до виконавчого комітету Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська з проханням дозволити їй провести прибудову до житлового будинку. Рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська за № 315 від 17.03.1987р. рішення №1192 від 22.10.1985р. «Про узаконення житлової прибудови в домоволодіння по вул. Паризької Комуни, 32-а за гр. [PERSON]Л.» було скасовано та було дозволено гр. [PERSON] провести прибудову кімнати №1-7 з подальшим узаконенням. Термін виконання цього рішення не визначений (а.с. № 57-58 т. № 2). Крім того, цим рішенням було змінено рік забудови з 1958р. на 1971р. На виконання рішення виконавчого комітету Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська за №315 від 17.03.1987р. у 2002 році [PERSON] почала виконувати прибудову житлової кімнати №1-7, площею 22,6 кв.м, але, оскільки, прибудови а-1, а-1 перебували в аварійному стані, то [PERSON] змушена була на місці прибудови а-1 і а-1 збудувати нові приміщення. Будівництво було закінчено у 2003 році. Рішення виконавчого комітету Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська за № 315 від 17.03.1987р. не містить термін його виконання (а.с. № 57-58 т. № 2), тому дії [PERSON] стосовно будівництва житлової прибудови є правомірними. До житлового будинку А-1 було прибудовано наступні приміщення: 1 поверх №1 коридор, 11,6 кв.м №2 коридор, площею 1,5 кв.м, №3 житлова кімната, площею 13,2 кв.м №4 кухня, площею 11,9 кв.м №5 санвузол, площею 6,5 кв.м №6 - житлова кімната, площею 17,2 кв.м №7 житлова кімната, площею 11,3 кв.м 2 поверх №8 коридор, площею 14,9 кв.м №9 житлова кімната, площею 16,4 кв.м №10 житлова кімната, площею 17,7 кв.м Мансарда №11 підсобне приміщення, площею 12,2 кв.м №12 підсобне приміщення, площею 14,6 кв.м Усього, загальна площа прибудови складає 149,0 кв.м, житлова площа 75,8 кв.м, що підтверджується технічним паспортом від 05.05.2015р. (а.с. № 11-17 т. № 2). Є позитивний висновок експерта [PERSON] про технічний стан будівлі (а.с. № 89-102 т. № 2). Фактично на момент смерті [PERSON], йому належало домоволодіння № 32а по вул. Паризькій Комуні в м. Дніпропетровську, на підставі свідоцтва про право власності від 06.05.1982р., яке складається з приміщень: житлового будинку А-1 (№1-5 - житлова кімната, площею 17,3 кв.м, №1-6, житлова кімната, площею 11,2 кв.м), прибудови а-1, а-1 (сіни №1-1, площею 7,6 кв.м, сіни №1-3, площею 3,4 кв.м, кухня №3-2, площею 7,6 кв.м, коридор №3-4, площею 3,0 кв.м). Таким чином, на теперішній час із приміщень, які належали [PERSON] в домоволодіння №32 по вул. Паризькій Комуни в м. Дніпропетровську, залишилося тільки: №-1-5, площею 17,3 кв.м і № 1-6, площею 11,2 кв.м Спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] є відповідачки по справі: [PERSON] та [PERSON] Розглядаючи позовні вимоги, суд дійшов до висновку, що [PERSON] має право на ? частину домоволодіння № 32-а по вул. Паризької Комуни в м. Дніпропетровську у спільному майні подружжя з огляду на наступне. Відповідно до ст.22 КпШтС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжям має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до ст.25 КпШтС України, який діяв на час виникнення правовідносин, якщо майно, яке було власністю одного із подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до ст.28 КпШтС України, у випадку поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Оскільки, житловий будинок в домоволодіння №32-а по вул. Паризької Комуни в м. Дніпропетровську було збудовано подружжям [PERSON] у період шлюбу, то відповідно до ст.22, 28, 29 КпШтС України, позивачка має право на ? частину цього домоволодіння (як подружжя у спільному майні подружжя). Відповідно до ст.29 КпШтС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому, суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Відповідно до ст.112 ЦК України (в редакції 1963р.), майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність). Оскільки, на теперішній час в натурі збереглася тільки частина приміщень житлового будинку, який раніше належав [PERSON], то спір йдеться тільки за приміщення №1-5, площею 17,3 кв.м і № 1-6, площею 11,2 кв.м. При постановлені рішення виконавчим комітетом Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська за №315 від 17.03.1987р. за [PERSON] фактично було визнано право власності на частину домоволодіння, як за дружиною у спільному майні подружжя і тому дозволено право на здійснення прибудови до житлового будинку. [PERSON] постійно мешкала у цьому будинку, сплачувала комунальні послуги. При розірванні шлюбу [PERSON] заказав довідку - характеристику для оформлення договору дарування ? частини житлового будинку , тобто для фактичного розподілу майна подружжя (а.с. № 51-52, 55 т. № 2). 11.01.1986р. Першою дніпропетровською державної нотаріальною конторою було видане свідоцтво про право власності на ? частину житлового будинку 32-а по вул. Паризькій Комуні в м. Дніпропетровську, яке листом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори за №1698 було анульовано (а.с. № 53, 54, 196 т. № 2). Після цього [PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою про визнання права власності на ? частину будинку. По справі 24.02.1987р. судом було винесено рішення про задоволення позовних вимог, між тим, після скасування рішення суду в порядку нагляду 13.04.1987р., ухвалою суду від 20.03.1989р. позовні вимоги були залишені без розгляду у звязку з неявкою сторін (а.с. № 209-232 т. № 2). Фактично у цей час сторони примирилися і продовжували проживати разом в спірному будинку. Цей факт підтвердили в судовому засіданні представник позивачки, відповідачка [PERSON] та свідки - [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які були допитані 29.10.2015р., які підтвердили, що [PERSON] та її донька [PERSON] разом із сином, постійно мешкали у спірному будинку однією сімєю з [PERSON] (а.с. № 141 -148 т. № 2). Ці свідки підтвердили й те, що іншої дівчинки, ніж [PERSON] у спірному будинку не бачили. Відповідачка [PERSON] зазначила, що [PERSON] до дня смерті їх батька [PERSON] (який помер 05.11.2002р.), взагалі ні разу не бачила ні в цьому домоволодінні, ні взагалі. Факт проживання у спірному будинку відповідачки [PERSON] підтверджується також довідкою-випискою з КЗ «ДЦПМСД» №4, в якій зазначено, що [PERSON] перебувала на обліку і значилася проживаючою за адресою: [INFO] з 1986р. та довідкою-випискою з КЗ «ДЦПМСД» №4, в якій зазначено, що [PERSON] перебувала на обліку і значилася проживаючою за адресою: [INFO] з 1968р. (а.с. № 125, 126, т. № 2). Показання свідків сторони відповідачки [PERSON] - [PERSON] та [PERSON], які були допитані 17.12.2015р., суд оцінює критично. Так, по-перше, свідок [PERSON] це мати [PERSON], отже вона не може дати обєктивно свідчення, крім того, на початку свого допиту остання повідомила, що з обома жінками - [PERSON] та [PERSON] знаходиться у неприязнених стосунках (зазначила, що у їх стосунках „нашла коса на камень). Що стосується свідка [PERSON], то вона пояснила, що після 1981р. вона на цій вулиці Чекістів м. Дніпропетровська (що поряд з вул. [PERSON]) не бувала, бо вони у 1981році отримали квартиру на ж/м Сокіл м. Дніпропетровська, отже не могла бути свідком подій, які є предметом розгляду у цій справі (а.с. № 164-167 т. № 2). В рішенні № 2-1028 від 19.09.1974р, яке було долучено [PERSON] до матеріалів справи, дійсно зазначено, що [PERSON] мешкала в тимчасовій будівлі, яка належала [PERSON]І, і перебувала у фактичних шлюбних стосунках з сином [PERSON], але не може бути доказом по справі, оскільки, прізвище [PERSON] у цьому рішенні жодного разу не зазначено; це рішення по зовсім іншій справі, за іншими правовідносинами та між іншими сторонами (а.с. № 168-169, 170 т. № 2). Отже в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України та п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду „Про судове рішення у цивільній справі від № 14 від 18.12.2009р. особи, які не брали участь в цивільній справі, в якій постановлено відповідне судове рішення, мають право при розгляді іншої справи за їх участю оспорювати обставини , встановлені цим судовим рішенням. Стосовно рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23.04.2007р., то це було заочне рішення і воно було скасовано ухвалою суду від 12.09.2007р., після чого і було винесено інше рішення, а саме від 28.07.2011р. (а.с. № 96-99, 93-95 т. № 1). Стосовно рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28.07.2011р. (а.с. № 79-81, 82 т. № 1). В цьому процесі [PERSON] зверталася з різними позовами, але в остаточній редакції [PERSON] просила визнати неправомірними дії державного нотаріуса Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] та визнати за нею право власності на ? частину домоволодіння №32а по вул. Паризькій Комуні в м. Дніпропетровську на підставі свідоцтва про право власності в спільному майні подружжя на ? частину житлового будинку, виданого Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 11.01.1986р., яке листом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори за № 1698 було анульовано. Отже правові підставі предявлення цього позову були інші. І тому це рішення не може вплинути на розгляд справи, яка зараз розглядається судом. З цих підстав, суд вважає, що матеріали цих справ, пояснення сторін у цих справах, не можуть вплинути на рішення по справі, яку суд розглядає зараз, як і не можуть бути доказами в ній. Те саме стосується і матеріалів цивільної справи № 2-611/1989р. (а.с. № 209-232 т. № 2). Крім того, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24.02.1987р. у цій справі було скасовано в порядку нагляду, інше рішення суду не виносилося, отже преюдиційних обставин не містить. Стосовно заочного рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11.11.2013р. за позовом [PERSON] до [PERSON] про вселення до житлового будинку, яке було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 03.03.2014р. (а.с. № 115-117 т. № 2), то сам факт вселення [PERSON] в буд. № 32 по вул. Паризької Комуни м. Дніпропетровська (ту частину, на яку за нею визнано право власності рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23.04.2007р.), не може мати значення для правильного вирішення спору у нашій справі, оскільки предметом розгляду зараз є вимоги [PERSON] про визнання за нею права власності на ? частину цього домоволодіння як за подружжям у спільному майні подружжя. Заперечення представника відповідачки [PERSON] [PERSON] щодо наявності виконавчого листа про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] (на неповнолітню доньку [PERSON]), суд не приймає до уваги, оскільки його наявність жодним чином не є підтвердженням або спростуванням самого місця проживання [PERSON] у певний період часу. Щодо строків позовної давності. Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Оскільки, в рішенні виконавчого комітету Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська № 315 від 17.03.1987р. не зазначено строк його виконання (а.с. № 57-58 т. № 2), то строк виконання є безстроковим, вона могла побудувати в будь який період, і тому строки позовної давності [PERSON] не пропущені. Між тим, оскільки сторона відповідачки [PERSON] заявила при застосування строків позовної давності відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України, суд обговорює питання про строки позовної давності у цій справі. Так, відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. З огляду на те, що [PERSON] постійно, відкрито та добросовісно користувалася домоволодінням № 32 а по вул. Паризької Комуни в м. Дніпропетровську, сплачувала комунальні послуги, її право власності на нього ніхто не оспорював, виконала рішення виконкому Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська за №315 від 17.03.1987р. про проведення прибудови і користується домоволодінням до теперішнього часу, суд вважає, що є всі підстави для поновлення такого пропущеного строку. Стосовно ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20.03.1989р. про залишення позовних вимог [PERSON] (а.с. № 230-231 т. № 2), то неявка в судове засідання позивачки [PERSON] не може свідчити про те, що вона пропустила строк позовної давності або інше, оскільки, як пояснила представник позивачки, відповідачка [PERSON], у 1989 році [PERSON] примирилася з [PERSON] та стала мешкати з ним однією сімєю, мала дозвіл на прибудову до будинку, в якому виконавчий комітет прописав, що вона, як дружина [PERSON], має право на половину будинку. Залишення позовної заяви без розгляду надає позивачці можливість звернутися до суду із такими позовними вимогами. Наявна в матеріалах справи (після ухвали від 20.03.1989р.) заява [PERSON] про видачу їй копії рішення суду від 24.02.1987р. (а.с. № 232 т. № 2) не може бути належним та допустимім доказом, оскільки не містить дату її подачі. Такі висновки не знаходяться у протиріччі із п.6\~Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, ч. 1 ст.\~22,\~ч. 2, 3 ст. 29\~КпШС України, ч.2\~ст.72 СК України, які регулюють право спільного сумісного майна подружжя, порядок його поділу та строки позовної давності. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, з огляду на те, що позовні вимоги задоволено в повному обсязі, судові витрати, понесені позивачкою у вигляді сплати судового збору у розмірі 1365грн.40коп. (а.с. № 35, 198, 202 т. № 1) підлягають розподілу шляхом стягнення їх з відповідачок [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] по 682грн.70коп. з кожної. На підставі викладеного,

Outcome: approved