Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-07 00:00:00

25.06.2015 року Позивач звернувся до суду з вказаним позовом та просив стягнути з Відповідача на його користь борг за договором позики в розмірі 3 359 379,48 грн., яка складається з: 3% річних від простроченої заборгованості в розмірі 175 546,60 грн., пеня з розрахунку подвійної ставки НБУ від вчасно неповерненої суми позики за кожний день прострочення в розмірі 1 209 880,11 грн. та сума позики, що за офіційним курсом НБУ станом на 18.05.2015 року становить 1 973 952,77 грн. В позові посилається на те, що 24.12.2010 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно з умовами якого позивач надав 95368,33 дол. США у позику відповідачу, строком до 01.06.2012 року, які останній зобов'язався повернути, про що складено відповідний договір позики. Позивач посилається, що відповідач взяті на себе зобов'язання не виконав та не повернув позивачу вищезгадану суму коштів в розмір 95368,33 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на 18.05.2015 року становить 1 973 952,77 грн. Таким чином, у зв'язку з невиконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань, позивач просить стягнути з Відповідача суму боргу в розмір 95368,33 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на 18.05.2015 року становить 1 973 952,77 грн., суму пені з розрахунку подвійної ставки НБУ за період з 01.06.2012 року по 18.05.2015 року в розмірі 1209880,11 грн. та 3% річних за період з 01.06.2012 року по 18.05.2015 року в розмірі 175 546,60 грн. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі та просили суд його задовольнити. Відповідач та представник відповідача в судовому засідання проти позову заперечували в повному обсязі, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність. Зазначають, що правовідносини щодо яких укладався Договір позики від 24.12.2010 року стосувалися спільного бізнес-проекту - кафе-бару, а грошові кошти позивачем в день укладення Договору позики відповідачу не надавалися. Також відповідачем було подано заяву про застосування строку позовної давності в порядку ст. 267 ЦК України. Враховуючи вищевикладене, просили відмовити в задоволенні позову. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши та оцінивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частина 1 статті 1047 ЦК України встановлює, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем 24.12.2010 року було укладено договір позики, згідно з умовами якого позивач передав у власність відповідачу на безпроцентній основі кошти у розмірі 95368,33 дол. США, що за офіційним курсом НБУ (1 дол. США =7.9635 грн.) складає 759 465, 70 грн., які відповідач зобов»язався повернути до 01.06.2012 року(а.с.5). В судовому засіданні сторонами не заперечувався факт укладання та підписання даного договору. Разом з цим, відповідач в обґрунтування своїх заперечень проти позову посилається на те, що договір позики належить до категорії реальних договорів та набуває чинності (є укладеним) з моменту фактичної передачі коштів, проте грошові кошти на виконання Договору позики від 24.12.2010 року в день його укладення не були передані позивачем Відповідачу. В судовому засіданні позивач визнав, що дійсно вказані кошти в день укладання договору позики не передавалися, т.я. надавалися відповідачу раніше. Пояснив, що з огляду на те, що він перебував у дружніх стосунках з відповідачем, кошти надавалися відповідачу без будь-яких розписок, а в підтвердження взятих зобов»язань пізніше між ними було укладено договір позики від 24.12.2010 року. Відповідач в судовому засіданні визнав факт отримання від позивача до укладання договору позики від 24.12.2010 року коштів в сумі 95 268,33 дол. США. Разом з цим, відповідач вважає, що отримані кошти від позивача не належать до предмету позики, а були надані позивачем для розвитку спільного бізнесу, договір позики є фактично меморандумом між позивачем та відповідачем щодо спільної господарської діяльності. Суд не погоджується з доводами відповідача, з наступних підстав. Відповідно до ст.1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників. Відповідно до ст.1131 ЦК Укрїни договір про спільну діяльність укладається у письмовійформі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності. В судовому засіданні сторони не заперечували, що договору про спільну діяльність між ними укладено не було. Також сторони визнали, що позивач не є учасником товариства ТОВ «ГРАНД ПАБ». Згідно п. 5.6. Договору позики вбачається, що цей правочин укладається з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним). Відповідно до п.5.7. Договору позики, цей правочин не приховує інший правочин (не у удаваним). Згідно п.9 Договору позики, сторони погодились, що після повернення грошових коштів, визначених в п. 1 цього Договору, позикодавцем буде надано позичальнику заяву про повний розрахунок, підпис на якій має бути нотаріально засвідчений. З огляду на викладене, суд вважає, що посилання відповідача в обґрунтування своїх заперечень проти позову є безпідставними. Крім того, доказів на підтвердження того, що отриманні від позивача кошти в сумі 95368, 33 дол. США були використані в інтересах товариства, зараховані від позивача та проведенні по товариству з зазначенням конкретного призначення , в т.ч. на виконання взятих зобов'язань саме позивачем, суду не надано. Та обставина, що дружина позивача є співзасновником товариства та перебувала у трудових відносинах з ТОВ «ГРАНД ПАБ» , не є доказом того, що надані позивачем кошти були направлені на спільну господарську діяльність саме між позивачем та відповідачем по справі. Та обставина, що надані позивачем кошти були використані відповідачем в інтересах товариства, не є підставою вважати, що між позивачем та відповідачем було досягнуто домовленості щодо їх спільної господарської діяльності. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачем не надано доказів в обґрунтування своїх заперечень щодо спростування отримання коштів в розмірі 95368,33 дол. США саме у позику від позивача. Як вбачається з матеріалів справи, в договорі позики від 24.12.2010 року чітко зазначено про те, що відповідач отримав кошти в розмірі 95368,33 дол. США та зобов'язався їх повернути позивачу у тому ж розмірі до 01.06.2012 року, тобто отримано кошти в борг. Та обставина, що в день укладання договору кошти не передавалися відповідачем, не може свідчить про його безгрошовість, оскільки сторони в суді визнали, що обумовлена у договорі сума надавалася відповідачу без будь-яких розписок до укладання договору позики. З огляду на викладене, оцінюючи матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів в підтвердження відсутності боргових зобов'язань перед позивачем за договором позики від 24.12.2010 року. За таких обставин, суд вважає, що договір позики від 24.12.2010 року в розумінні вимог ст. 1047 ЦК України є належним доказом у справі в підтвердження взятих відповідачем зобов»язань щодо повернення отриманих у позику від позивача коштів у розмірі 95368,33 дол. США. Згідно зі ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно до частини 1 статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Статтею 525 ЦК України закріплено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Судом встановлено, що відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання та суму боргу у розмірі 95368,33 дол. США в строк до 01.06.2012 року позивачу не повернув, а тому враховуючи межі заявлених вимог, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача боргу за договором позики від 24.12.2010 року у розмірі 95368,33 дол. США, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 18.05.2015 року становить 1 973 952, 77 грн., підлягають задоволенню. Також, відповідно до статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Вбачається, що прострочення повернення суми боргу у відповідача виникло з 02.06.2012 року, разом з тим в позовні заяві та в своїх розрахунках позивач просить стягнути з відповідача 3% річних в розмірі 175 546,60 грн. за період з 01.06.2012 року по 18.05.2015 року. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення даної вимоги та стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних за період з 02.06.2012 року по 18.05.2015 року в розмірі 175 384,33 грн. Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача пені з розрахунку подвійної ставки НБУ від вчасно неповерненої суми позики за кожний день прострочення в розмірі 1 209 880,11 грн., то суд приходить до наступного висновку. Згідно п. 2 Договору позики, у разі порушення позичальником строків повернення отриманої суми позики в розмірі 95368,33 дол. США, позичальник буде зобов'язаний сплатити позикодавцю пеню з розрахунку подвійної ставки НБУ від вчасно неповерненої суми позики за кожен день прострочення. Разом з тим, Відповідачем було подано до суду клопотання про застосування строку позовної давності. Так, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Відповідно до ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Так, з Договору позики вбачається, що останнім днем повернення позики грошових коштів визначено 01.06.2012 року. Разом тим, позов позивачем було пред'явлено до суду 25.06.2015 року. Таким чином враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про застосування строку позовної давності до вимог про стягнення пені, які ставляться до 25.06.2014 року, що відповідає вимогам ст. 258 ЦК України та охоплюється річним строк позовної давності, тобто з 25.06.2014-25.06.2015 року. Згідно ч.3 ст. 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Аналізуючи матеріали справи у їх сукупності, приймаючи до уваги вимоги ст. 551 ЦК України, суд вважає за можливе зменшити розмір пені до 50 000,00 грн. Що стосується посилань відповідача про застосування трирічного строку позовної давності до заявлених вимог позивача. Як встановлено вище, позивач звернувся з позовом до Солом'янського районного суду м. Києва 25.06.2015 року. З ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 05.06.2015 року вбачається, що позивач звернувся в межах строку позовної давності до відповідного суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, проте дана позовна заява була повернула позивачу для подання до належного суду. Таким чином, позивач звертаючись до Дніпровського районного суду м. Києва з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, вважав свої права порушеними з боку [PERSON], а тому звернувся за захистом цих прав у встановленому законом порядку, а підстав для звернення з позовом до Солом'янського районного суду м. Києва на той час у позивача не було Це право виникло у позивача після винесення ухвали від 05.06.2015 року про повернення позовної заяви для подання до належного суду. З огляду на викладене вище, суд вважає, що перебіг позовної давності було перервано в силу ч.2,3 ст. 264 ЦК України. Враховуючи викладене, суд вважає, що підстави для відмови в задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності відсутні. З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги межі заявлених вимог, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову [PERSON] Згідно ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3654,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial