Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-05 00:00:00

24 березня 2014 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до ДП «Волиньвугілля» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги обґрунтовує тим, що працював на підприємстві відповідача, ВП «Шахтоуправління» «Нововолинське». Наказом № 89 від 28.08.2013 року був звільнений на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України за станом здоров'я. Стверджує, що на день звільнення, відповідач не провів з ним повного розрахунку належних йому сум при звільненні. Остаточний розрахунок підприємство провело 29.11.2013 року. Вважає, що відповідач повинен виплатити йому 13832,82 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.08.2013 року по 29.11.2013 року з розрахунку 206,46 грн. х 67 робочих днів. Також зазначає, що такими діями відповідача йому завдано моральної шкоди, яка полягає в тому, що через порушення норм трудового законодавства відповідачем грубо знехтувано правами позивача, будучи сумлінним працівником, пропрацювавши у вугільній галузі тривалий час, позивач ображений таким ставленням до нього, він був змушений звертатися за юридичною допомогою, нести додаткові витрати. Моральну шкоду оцінює 3000 грн. Просить суд стягнути з відповідача вказані кошти на його користь. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, подав до суду письмову заяву, в якій просить суд проводити розгляд справи за його відсутності. Позов підтримує повністю, просить його задоволити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився без поважних причин, належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи про, що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення. Про причини неявки в судове засідання не повідомив. Частиною 2 статті 197 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши наявні письмові докази, суд дійшов висновку, що позов до задоволення не підлягає. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, проводиться в день звільнення, або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. З дослідженої судовому засіданні копії трудової книжки [PERSON] (а.с. 65-7) вбачається, що [PERSON].21.04.2009 року прийнятий на роботу до ДП «Волиньвугілля» на посаду прохідника 5 розряду. Звільнений 28.08.2013 року на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України за станом здоров'я. Як вбачається з виписки з наказу № 89-вк від 28.08.2013 року (а.с. 5), [PERSON] звільнено з посади прохідника ДПР таб. № 644 28.08.2013 року на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі станом здоров'я з виплатою вихідної допомоги у розмірі середнього заробітку. Згідно довідки ДП «Волиньвугілля № 2207/14 від 20.12.2013 року (а.с. 8), середньоденний заробіток [PERSON] становив 206,46 грн. Відповідно до довідки ДП «Волиньвугілля» № 2206/14 від 20.12.2013 року (а.с. 9), середньомісячний заробіток [PERSON] становить 4335,66 грн. Як вбачається з копії повідомлення ВП «Шахтоуправління «Нововолинське» ДП «Волиньвугілля» № 2004/14 від 18 листопада 2013 року (а.с. 11), заборгованість підприємства по заробітній платі складала: серпень 2013 року - 7231,07 грн., лютий 2013 року - 1123,50 грн., жовтень 2013 року - 1780,18 грн. За серпень заробітна плата була виплачена, а саме: 11.09.2013 року - 4183,52 грн., 24.09.2013 року - 1822,88 грн., 30.09.2013 року - 650,80 грн., 02.10.2013 року - 573,87 грн. Як вбачається з копії повідомлення ВП «Шахтоуправління «Нововолинське» ДП «Волиньвугілля» № 2102/14 від 03 грудня 2013 року (а.с. 10), 29.11.2013 року, [PERSON] було повністю виплачені кошти за листками непрацездатності за жовтень 2012 року та лютий 2013 року. Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З досліджений в судовому засіданні письмових доказів, а саме виписки з наказу № 89-вк від 28.08.2014 року (а.с. 5), копії трудової книжки (а.с. 6-7), повідомлень ВП «Шахтоуправління «Нововолинське» ДП «Волиньвугілля» (а.с. 10-11) вбачається, що позивач знав про порушення його прав щодо повного розрахунку підприємством при звільненні в день свого звільнення, знав з повідомлення відповідача від 18.11.2013 року. Знав, що станом на 29.11.2013 року підприємством було проведено повний розрахунок з позивачем щодо заборгованості по заробітній платі, проте не звернувся до суду у передбачений ст. 233 КЗпП України тримісячний строк до суду. Статтею 234 КЗпП України встановлено, що у разі пропуску з поважних причин строків, встановлених ст. 233 КЗпП України, суд може поновити ці строки. Позивач [PERSON] не просить суд поновити строки для звернення до суду з заявою про вирішення трудового спору та не наводить поважних причин пропуску вищезазначеного процесуального строку. Частиною 2 статті 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна, у приниженні честі, гідності а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у спорах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження жодним строком. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Таким чином, на підставі досліджених письмових доказів, враховуючи, що позивачем не надано суду жодних доказів щодо того, що стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відноситься до заробітної плати, не надано доказів поважності пропущення строку звернення до суду з заявою про вирішення трудового спору, доказів заподіяння йому відповідачем моральної шкоди, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову [PERSON] до ДП «Волиньвугілля» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди слід відмовити.

Outcome: dismissed