Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-25 00:00:00

25.12.13 р. позивач звернулася до суду з заявою, в якій просила суд постановити рішення, яким зобов'язати відповідачів: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] , [PERSON] припинити незаконні дії у будинку [ADDRESS], пов'язані із самозахопленням підвальних приміщень, прибудинкової території . - звільнивши незаконно займані ними приміщення (будівлі); привести у відповідний стан у будинку [ADDRESS] самочинно зайняті ними та переобладнані у житлові кімнати - підвальні приміщення, вентиляційні канали та канали для димовидалення, димарі, інші несучі конструкції будинку, шляхом демонтажу каміну, а також привести у попередній стан прибудинкову територію - демонтувавши самочинно збудовані будівлі. В процесі розгляду справи позивачка уточнила позовні вимоги пред'явивши вимогу до Львівського комунального підприємства «ЯНІВ-405» зобов'язати балансоутримувача ЛКП «ЯНІВ» привести у попередній стан прибудинкову територію - демонтувавши самочинно збудовану будівлю. Заяву мотивує тим, що у її квартиру протягом тривалого часу потрапляє чадний газ та дим внаслідок того, що в підвальному приміщені, яким безпідставно користуються відповідачі в порушення вимог п. 4.30 ДБН В.2.215-2005 встановлено камін , який підключено до існуючої мережі димоходів . Крім того в квартирі відповідачів в стіні видовбано нішу, внаслідок чого вентиляційні канали звужено. В підвальному приміщені без отримання відповідного дозволу ними ж облаштовано житлову кімнату. На захопленій прибудинковій території відповідачами самочинно збудовано дерев'яні будівлі .Своїми самоуправними діями по захопленню допоміжних приміщень та їх переобладнанню, переобладнанню існуючих вентиляційних систем, встановлення каміну у підвальних приміщеннях, в тому числі самозахоплення прибудинкової території та самочинне зведення на ній будівель, підвалів, відповідачі грубо порушили право власності позивачки. Позивачка покликається на те, що оскільки вона є власницею квартири то відповідно до положень Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» є співвласницею допоміжних приміщень і технічного обладнання в будинку. Вважає, що відповідно до ст. 386 ЦК України, власник який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дії, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню, а згідно ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. В процесі розгляду справи позивачка уточнила позовні вимоги та пред'явила вимогу зобов'язати балансоутримувача ЛКП «ЯНІВ-405 » привести у попередній стан прибудинкову територію - демонтувавши самочинно збудовано будівлю. В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали з підстав, наведених у заявах. Відповідачі [PERSON], [PERSON], , [PERSON], [PERSON] подали заяви про розгляд справи за їх відсутності , просять у задоволені позову відмовити. Відповідач - [PERSON] проти позову заперечив та просить відмовити в їх задоволені в повному обсязі з підстав, наведених у письмових запереченнях, долучених до матеріалів справи. Відповідач - ЛКП «ЯНІВ-405» подав письмові заперечення проти позову і просить відмовити в його задоволені та здійснювати розгляд справи у його відсутності. Представник третьої особи Шевченківської районної адміністрації проти позову заперечив та просить в їх задоволені відмовити. Представник Львівської міської рада у вирішенні даного спору покликається на думку суду. Заслухавши пояснення позивачки, представника позивачки, відповідачів та третіх осіб, з'ясувавши дійсні обставини справи і причини позову, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити у зв'язку з наступним. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS]. Право власності на вказане житло набуте нею на підставі договору купівлі продажу від 31.07.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] Відповідно до умов даного договору позивачка набула у власність комору в підвалі площею 4,0 кв.м. Відповідачі згідно з Свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок) від 30 грудня 1998 року, отримали у власність шляхом приватизації квартиру № 7 у вказаному будинку та підвальне приміщення площею 17,2 кв. м. Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 321 ЦК України право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ст. 317 ЦК України). Згідно до ч. 2 ст. 383 ЦК України, власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. Як вбачається з Акту ЛКП «ЯНІВ-405» від 31.10.2013 р. за № 294 ,в підвальному приміщені, яке належить відповідачам встановлений декоративний камін, який не використовується як опалювальний засіб, а є декорацією приміщення. Використання його як опалювального засобу є неможливим у зв'язку з відсутністю грубки для вогню. Також даним актом підтверджується той факт, що такий декоративний камін не є під'єднаним до димовентиляційних каналів. Актом ЛКП спростовуються посилання позивачки на те, що даний «камін підключено до існуючої мережі димоходів», а також безпідставним є посилання позивачки на норми п. 4.30. ДБН 2.2-15-2005, оскільки згідно з даним пунктом передбачається проектування каміну на твердому паливі. Щодо тверджень позивачки про втручання відповідачів у димовентиляційні канали, вони залишаються не підтвердженні належними та допустимими доказами. Водночас згідно з Актом про періодичну перевірку і прочистку димових і вентиляційних каналів від 30 січня 2014 року, всі канали у квартирі № 7 відповідають технічним умовам і придатні для відведення продуктів згорання. Листом ЛКП «Янів - 405» від 30.01.2014 р. підтверджується, що за результатами профілактичного огляду та чистки димовентиляційних каналів встановлено, що останні знаходяться в задовільному стані і тяга присутня. Крім того судом надавалась можливість уточнити позовні вимоги щодо конкретизації які саме підвальні приміщення, на думку позивачки, перебувають у незаконному користуванні відповідачів, чого однак зроблено не було. Жодних даних того, що позивачці чиняться перешкоди у користуванні підвальним приміщенням, яке поряд з квартирою було нею придбане у 2003 р. суду не надано. Щодо тверджень позивачки про самозахоплення прибуткової території та самочинного будівництва відповідачами дерев'яних сараїв, то такі не знайшли свого підтвердження та були спростовані під час судового розгляду. Відмовляючи в задоволені позову в цій частині суд виходив з наступного. Відповідно до ч. 4 ст. 42 Земельного кодексу України, розмір та конфігурації земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначаються на підставі відповідної землевпорядної документації. Відповідно до ч. 1 ст.1 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» прибудинкова територія - це територія навколо багатоквартирного будинку, визначена актом на право власності чи користування земельною ділянкою і призначена для обслуговування багатоквартирного будинку. Згідно з «Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій», прибудинкова територія, це територія навколо багатоквартирного будинку, визначена актом на право власності чи користування земельною ділянкою і призначена для обслуговування багатоквартирного будинку. Як вбачається з наданих у розпорядження суду фотографій та схеми прибудинкової території будинку, в якому проживають позивач та сім»я відповідачів, поряд з будинком знаходиться кілька сараїв. На даний час встановити ким і коли побудовані дані споруди, не видається можливим. Згідно даних інвентаризаційної справи, витребуваної у розпорядження суду, сараї біля будинку [ADDRESS], 8 зафіксовані з 1960 року. Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦК України, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесення особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Відповідно до ч. 7 ст. 376 ЦК України, у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідно перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. Самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво, або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Відповідно до вимог статті 376 ЦК право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (ст. 391 ЦК), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (ч. 4 ст. 376 та ст. 391 ЦК). Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Щодо знесення самочинного будівництва суд приходить до висновку, що у позивачки відсутнє право на звернення з такою вимогою до суду у зв'язку з тим, що не було встановлено особу, яка здійснила самочинне будівництво. Жодна особа не намагається визнати право власності на таке нерухоме майно. Вимогу про знесення самочинного будівництва можна пред'являти виключно до особи, яка таке здійснила. Право на звернення з таким позовом належить органам державної влади чи органам місцевого самоврядування. Право на звернення в інших осіб виникає у випадку доведеності порушення прав такої особи. Позивачкою не вказано, які саме її права були порушені, та не доведено наявності факту порушення таких прав. Не доведеним залишається також твердження Враховуючи наведене суд приходить до висновку, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що на момент звернення до суду відповідачами порушено будь-які її права . Відтак у задоволенні позову лід відмовити.

Outcome: dismissed