Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-06 00:00:00

25.12.2007 року між ВАТ «ВіЕйБі Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕйБі Банк», та [PERSON] укладено кредитний договір №79/в (т.1 а.с.6-12), за умовами п.1 якого кредитодавець надав позичальникові кредит в сумі 20 000 доларів США з цільовим призначенням на споживчі потреби. Розмір кредиту визначено за заявкою [PERSON] від 13.12.2007 року на отримання кредиту, який вона визначила саме в доларах США в сумі 20 000 із наданням декларації щодо її майнового, сімейного стану, наявності у приватній власності нерухомого майна та можливості повернення заявленої нею суми кредиту (т.1 а.с.73-74, 161-186). Відповідно до п.п.1.3, 1.4 кредитного договору (т.1 а.с.6) кредит надано позичальникові терміном до 24.12.2017 року зі сплатою процентів за користування ним за ставкою 14 % річних, збільшеною до 17% річних згідно додаткової угоди №2 від 03.11.2008 року (т.1 а.с.15, 75) шляхом внесення щомісячних ануїтетних платежів до 25 числа місяця згідно Графіку. Нарахування відсотків здійснюється у валюті кредиту щомісячно у день сплати, який визначений у Графіку (п.2.4.2 договору). Крім того, за обслуговування кредиту позичальник сплачує банку щомісячну плату в розмірі 0,07% річних від початкової суми кредиту, що становить 14 доларів США (п.1.4.1 договору). Правомірність надання банком кредиту [PERSON] в іноземній валюті підтверджується наявною у ВАТ «ВіЕйБі Банк» генеральною ліцензією НБУ на здійснення операцій з валютними цінностями №35 від 03.12.2001 року та дозволом на здійснення валютних операцій (т.1 а.с.82-90, 212-221), що узгоджується з п.2 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» №15-93 від 19.02.1993 року та правовою позицією ВСУ у справі № 6-211цс17 від 15.05.2017 року. Сторонами погоджено, що позичальник зобовязується щомісячно здійснювати повернення кредиту шляхом поповнення відкритого на її імя в ПАТ «ВіЕйБі Банк» рахунку внесенням коштів готівковим чи безготівковим розрахунком в сумі, не меншій, ніж черговий платіж згідно Графіку, наведеного в додатку №1 до договору (т.1 а.с.13-14), та суми нарахованих процентів, інших платежів, встановлених в Графіку (п.2.5.1 договору). Визначаючи обсяг відповідальності позичальника, п.4 договору передбачено, що за несвоєчасне повне чи часткове повернення кредиту, сплату процентів, плати за обслуговування кредиту позичальник сплачує банку штраф в розмірі 20% від суми неповерненого кредиту та/або несплачених процентів, плати за обслуговування кредиту, строк виконання яких настав. Додатковою угодою від 20.06.2008 року до договору (т.1 а.с.16) сторонами змінено порядок нарахування штрафних санкцій, зокрема: за неналежне виконання позичальником грошових зобовязань з погашення кредитної заборгованості, якщо прострочення виконання таких зобовязань сталося більш ніж на 7 календарних днів від дати, визначеної Графіком як дата сплати чергового платежу, позичальник сплачує банку штраф в розмірі, визначеному умовами договору, який розраховується від суми невиконаних зобовязань, а саме неповерненого кредиту та/або несплачених процентів та/або плати за обслуговування кредиту, строк виконання яких настав і які не були внесені станом на 8-й календарний день прострочення такого виконання. Нарахування штрафних санкцій є правом банку. У відповідності до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. В силу ст.ст.525, 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору; одностороння відмова від його виконання не допускається. Згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 ЦК України. В ході судового розгляд встановлено, що ПАТ «ВіЕйБі Банк» належним чином виконав перед [PERSON] свої зобовязання, надавши кредит в обумовленому розмірі, що також не оспорюється позичальником та підтверджується меморіальним валютним ордером №1233827 від 25.12.2007 року із підписом в ньому [PERSON] в підтвердження отримання кредитних коштів в сумі 20 000 доларів США (т.1 а.с.23, 187). З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов'язанням, у якому, серед інших прав та обов'язків сторін, на боржників покладено цивільно-правовий обов'язок з повернення отриманих кредитних коштів, якому відповідає визначене ч.1 ст.509 ЦК України право кредитора вимагати їх повернення. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] свої кредитні зобовязання належним чином не виконувала, внісши востаннє 29.09.2014 року 10,23 доларів США в рахунок погашення тіла кредиту, 239,77 доларів США процентів за користування кредитом та 25.10.2013 року 100 грн. плати за користування кредитом, всього сплативши станом на 18.06.2015 року 11 839,85 доларів США тіло кредиту, 14 902,06 доларів США проценти за користування кредитом, 4157,60 грн. плати за користування кредитом (комісії), що слідує з розрахунку заборгованості (т.1 а.с.4-5, 225-226). У звязку з цим станом на 18.06.2015 року розмір заборгованості за кредитним договором №79/в від 25.12.2007 року, у тому числі простроченої, складав: за тілом кредиту 8160,15 доларів США, що станом на 15.05.2015 року еквівалентно 167 848,85 грн., відсотків за користування кредитом 1 023,15 доларів США, що станом на 15.05.2015 року еквівалентно 21 045,51 грн. (з розрахунку: 20 000 11 839,85), плати за користування кредитом 2259,45 грн., нарахованої неустойки 13 522,45 грн. Доказів зворотного в спростування наданого позивачем за первісним позовом розрахунку [PERSON] суду не надано. Враховуючи, що в заявлені ПАТ «ВіЕйБі Банк» вимоги не включено заборгованість по платі за користування кредитом (комісії за РКО), дотримуючись принципу диспозитивності цивільного судочинства суд не перевіряє її обґрунтованість та вирішує справу в межах заявлених вимог. Посилання [PERSON] на погіршення її фінансового становища та різкі зміни в курсі валют, що унеможливили подальшу сплату нею кредиту, не оправдовують допустимість порушення нею виконання кредитних зобовязань та не звільняють її від відповідальності. Заперечуючи проти заявлених ПАТ «ВіЕйБі Банк» вимог, [PERSON] предявила зустрічний позов про визнання недійсним кредитного договору у звязку з порушенням її прав, передбачених Законом України «Про захист прав споживачів» при укладенні оспорюваного правочину. На її думку, оспорюваний нею правочин підлягає визнанню недійсним в розумінні ст.215 ЦК України як такий, що укладений без додержання стороною вимог, які встановлені ч.1 ст.203 ЦК України, адже суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Надаючи оцінку обґрунтованості таких вимог, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору та свобода підприємницької діяльності, які не заборонені законом. За змістом ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну, або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, обов'язкові відповідно до актів цивільного законодавства (ст.628 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами [PERSON] банку України та угодами (договорами) між клієнтом і банком. Згідно зі ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Так, істотними умовами кредитного договору, які регламентовано ст.ст. 1048-1052, 1054 ЦК України, виступають: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. Оскільки з матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що укладений між сторонами договір за своїм характером є договором споживчого кредиту, що також визначено п.1.2 договору (т.1 а.с.6), він повинен також відповідати вимогам ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» якою встановлено, що у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) умови дострокового розірвання договору; 7) інші умови, визначені законодавством. Відповідно до ст.ст.215-235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним. Так, відповідно до ч.ч.1, 3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5,6 ст.203 ЦК України. Згідно зі ст.16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст.10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Зі змісту оспорюваного кредитного договору №79/в від 25.12.2007 року вбачається, що в ньому визначено істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначено суму кредиту, дату його видачі, строк надання коштів, розмір процентів, умови кредитування, порядок повернення. В додатку №1 до договору Графіку визначено розпис сукупної вартості кредиту в процентному та грошовому виразі, у тому числі за процентної ставкою як 14%, так і після її підвищення до 17%. Позичальник [PERSON] погодилася на укладення договору саме такого змісту та на запропонованих банком і обопільно погоджених умовах, про що свідчить підписання нею як кредитного договору без будь-яких зауважень чи заперечень, так і додаткових угод до нього. Поміж іншим, в п.15.3 кредитного договору (т.1 а.с.11), підписаного позичальником, чітко зазначено, що підписанням договору позичальник стверджує, що вона у повному обсязі отримала від кредитодавця інформацію, визначену ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Таким чином, при укладенні договору з боку ПАТ «ВіЕйБі Банк» виконано вимоги ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Постанови Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року «Про затвердження правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Доказів в спростування вказаних обставин та доведення наведених доводів позивачем за зустрічним позовом та її представником не надано. Водночас, однією з підстав, на які посилалась позивач за зустрічним позовом в обґрунтування предявлених нею вимог, остання зазначила, що оспорюваний кредитний договір було укладено з включенням до нього завідомо несправедливих умов щодо обовязку виконання нею як позичальником кредитних зобовязань в іноземній валюті доларах США, які з огляду на коливання курсу валюти та зміни на ринку є для неї несправедливими, погіршують її становище, створюють істотний дисбаланс договорених прав, обовязків на шкоду позичальникові як споживачеві кредитних послуг. Однак суд не може з цим погодитись з огляду на наступне. Відповідно до ч.3 ст.509 ЦК України, яка кореспондується з абз.2 п.3.2 Рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 року у справі №7-рп/13, зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості як складових елементах конституційного принципу верховенства права. Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ст.ст.215, 1048-1052, 1054-1055 ЦК України, ст.ст.18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно зі ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. У кредитних правовідносинах кредитор, який надав кошти у значному розмірі та на тривалий час, діяв добросовісно і виконав своє зобовязання, тоді як позичальник повинен виконувати свої зобовязання протягом цього тривалого часу, що збільшує відповідні ризики для кредитора та передбачає необхідність їх мінімізації. Відповідні обмеження та умови є обґрунтованими та зрозумілими, оскільки банк управі вимагати від позичальника таких поведінки і дій, які б забезпечували виконання тим умов договору, повернення коштів та сплату відсотків. Кредитор управі пропонувати умови, які не суперечать закону та без виконання яких не вважає за можливе надання кредиту, позичальник, який ініціював укладання договору, добровільно на такі умови і виправдані у спірних правовідносинах певні обмеження, повязані із користуванням своїм майном, погодився і виконував їх тривалий час. Отже, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно ознак порушення умовами договору принципу добросовісності, створення ними істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін та заподіяння цими умовами шкоди споживачеві. Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду України № 6-40цс13 від 11.09.2013 року, № 6-1341цс15 від 02.12.2015 року та №6-330цс16 від 08.06.2016 року. Законом України «Про захист прав споживачів» передбачено, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач. Враховуючи те, що при укладенні кредитного договору як правочину, що базується на волевиявленні обох учасників правочину, [PERSON] на свій розсуд та за вільним волевиявленням вирішила оформити кредит саме в іноземній валюті доларах США, що не суперечить положенням ст.ст.6, 627, 638 ЦК України, будучи належним чином обізнаною та повідомленою про наявність ризиків отримання кредиту в іноземній валюті, які вона як позичальник несе сама, суд приходить до висновку про відсутність з боку банку умислу на включення будь-яких умов, які були б несправедливими для позичальника чи створювали істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. За даних обставин, всі наведені позивачем за зустрічним позовом твердження з даного приводу судом розцінюються як спосіб захисту власних інтересів від наслідків, можливість настання яких залежить лише від добросовісної поведінки позичальника при виконанні взятих на себе за кредитним договором зобов'язань. Згідно зі ст.192, ч.ч.1,3 ст.533 ЦК України законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Такий порядок встановлено Декретом Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», статтею 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету. Норма ч.2 ст.32 Закону України «Про [PERSON] України» містить заборону щодо випуску та обігу інших грошових одиниць на території України як нерозривної сукупності дій по їх випуску та подальшому обігу, а не як двох різних операцій випуску або обігу. Адже стаття 44 цього ж закону закріплює за НБУ повноваження у сфері валютного регулювання, тим самим містить презумпцію правомірності використання валютних цінностей на території України у порядку, встановленому законодавством України. Таким чином, закон не забороняє використання іноземної валюти на території України, а навпаки, регламентує порядок її використання, у тому числі фінансовими установами. Положення ст.192, ч.ч.1,3 ст.533 ЦК України також не містять посилання на те, що грошова одиниця України є єдиним платіжним засобом на території України. З огляду на зазначене, неспроможними є доводи позивача за зустрічним позовом [PERSON] щодо неможливості надання ПАТ «ВіЕйБі Банк» кредиту в іноземній валюті, оскільки на момент укладення оспорюваного кредитного договору №79/в від 25.12.2007 року ВАТ «ВіЕйБі Банк» мало ліцензію та відповідні дозволи до неї, видані [PERSON] Банком України на здійснення банківських операцій, у тому числі в іноземній валюті, в той час як мораторій на видачу кредитів в іноземній валюті, введений Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» №3795-VI від 22.09.2011 року, на момент укладення оспорюваного договору не діяв. Враховуючи правомірність надання ПАТ «ВіЕйБі Банк» кредиту [PERSON] в іноземній валюті, погодження сторонами виконання зобовязань в іноземній валюті (повернення тіла кредиту, сплату процентів за користування ним, комісії), що не суперечить положенням законодавства України, на переконання суду не існує правових підстав ставити під сумнів право банку здійснювати діяльність в рамках кредитно-договірних зобовязань з [PERSON] в іноземній валюті, у тому числі ставити за умову виконання зобовязань в валюті надання кредиту. Посилання [PERSON] в обґрунтуванні зустрічного позову на недійсність додаткових угод суд оцінює критично з огляду на відсутність їх деталізації стосовно конкретної угоди як мотивувальній, так і прохальній частинах позову. З огляду на встановлені судом обставини та проаналізовані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічних позовних вимог [PERSON] з огляду на їх безпідставність та недоведеність. Відповідно до постанови Правління НБУ від 19.03.2015 року №188 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Всеукраїнський [PERSON]», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 20.03.2015 року прийнято рішення №63 «Про початок здійснення процедури ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» (а.с.32). Згідно з ч.3 ст.47 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», на виконання своїх повноважень уповноважена особа Фонду діє без довіреності від імені банку, що ліквідується, має право підпису будь-яких договорів (правочинів), інших документів від імені банку. В силу п.4 ч.1 ст.48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку здійснює повноваження, зокрема, вживає заходів до повернення заборгованості позичальників перед банком. З урахуванням правомірності звернення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в інтересах ПАТ «ВіЕйБі Банк» з вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором та обґрунтованості заявленої суми заборгованості, підтвердженої належним розрахунком, суд приходить до висновку, що порушене право позивача за первісним позовом підлягає захисту згідно ст.ст.15, 16 ЦК України із задоволенням первісного позову та стягненням з [PERSON] на користь ПАТ «ВіЕйБі Банк» заборгованості за кредитним договором №79/в від 25.12.2007 року станом на 18.06.2015 року в загальному розмірі 204 676,26 грн., яка складається з: простроченої заборгованості за кредитом 8 160,15 доларів США, що еквівалентно 167 848,85 грн., відсотків за користування кредитом 1 023,15 доларів США, що еквівалентно 21 045,51 грн., пені за несвоєчасне повернення кредиту 13 522,45 грн. При цьому, як видно з умов укладеного кредитного договору, сторонами досягнута домовленість про виконання кредитних зобовязань у валюті доларів США по сплаті тіла та процентів за користування кредитом, тому суд вважає за необхідне стягнути їх саме в доларах США в еквівалентні до гривні в межах вимог, заявлених ПАТ «ВіЕйБі Банк», що відповідатиме п.14 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення в цивільній справі». Посилання представника відповідача за первісним позовом [PERSON] на безпідставне предявлення вимог лише до [PERSON], яка має майнового поручителя [PERSON] за договором іпотеки від 25.12.2007 року та несе з позичальником солідарну відповідальність (т.1 а.с.199-204) суд вважає помилковими та не приймає як за підставу для відмови в задоволенні позову, оскільки зобовязання [PERSON] за іпотечним договором мають додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному і не призводить до його заміни чи поєднання, що також узгоджується з п. 9 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Оскільки ПАТ «ВіЕйБі Банк» на власний розсуд обрав спосіб судового захисту шляхом стягнення заборгованості за кредитним договором безпосередньо з позичальника, суд залишає поза увагою інші наявні забезпечувані зобовязання, які відношення до обраного банком способу захисту в рамках вирішення даного спору не мають. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст.141 ЦПК України, суд враховує задоволення первісного позову ПАТ «ВіЕйБі Банк», у звязку з чим вважає за необхідне стягнути з [PERSON] в дохід держави судовий збір в сумі 2046,76 грн., від сплати якого позивач за первісним позовом звільнений на підставі п.22 ст.5 Закону України «Про судовий збір» (в редакції, діючій на момент звернення до суду). У звязку з відмовою в задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом [PERSON] та її звільнення від сплати судового збору на підставі ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», судові витрати за зустрічним позовом підлягають компенсації за рахунок державного бюджету.

Outcome: approved