Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-26 00:00:00

25.04.2018 року до Комунарського районного суду м. Запоріжжя звернулась [PERSON] із позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: орган опіки та піклування в особі районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району про поділ майна подружжя. Вимоги позивача обґрунтовані тим, 21.09.2013 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, в якому [INFO] народилась дитина - [PERSON]. У подальшому шлюбні відносини погіршились, тому до суду було подано позов про розірвання шлюбу. Діти - [PERSON] та [PERSON] (дитина позивача від першого шлюбу) на цей час проживають з [PERSON] і знаходяться на утриманні останньої. Під час шлюбу подружжям було придбано житловий будинок за адресою: [ADDRESS]. За договором купівлі-продажу від 23.04.2014 року [PERSON], яка діяла в своїх інтересах та в інтересах малолітньої [PERSON], [PERSON], який діяв в своїх інтересах та в інтересах малолітнього [PERSON] набули у власність по ? частині кожний зазначеного житлового будинку. У набувачів по даному договору виникло право спільної сумісної власності, розмір кожного складає ? частина. Дійти згоди щодо розподілу сумісного майна сторони не можуть, так як знаходяться в напружених стосунках. Водночас, позивач вказує, що будинок вона придбала за особисті кошти, які отримала внаслідок продажу квартири за адресою: [ADDRESS]. Зазначена квартира належала їй та її матері - [PERSON]. Квартиру було продано [PERSON] 23.04.2018 року за 281 250 грн. 00 коп. В цей же день було здійснено купівлю житлового будинку за адресою: [ADDRESS], вартість будинку складала 307 402 грн. 00 коп. Таким чином, позивач вважає, що спірний будинок не є спільною власністю подружжя і не підлягає поділу, так як спірний будинок придбаний за її кошти, а отже, є її особистою власністю. Позивач просить суд визнати за нею право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS], розташований на земельній ділянці з усіма надвірними господарськими будівлями і спорудами та стягнути з відповідача понесені судові витрати. 27.04.2018 року ухвалою суду позовну заяву [PERSON] було прийнято до розгляду, відкрито провадження та прийнято рішення про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження. 21.06.2018 року до суду від [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву. Свої заперечення відповідач обґрунтовує тим, що в період шлюбу з позивачем, а саме, 23.04.2018 року було придбано житловий будинок за адресою: [ADDRESS] за рахунок спільних коштів подружжя у розмірі 30 000 доларів США. У договорі відповідач діяв від себе особисто та від імені малолітнього сина - [PERSON], 2013 року народження, а позивач від свого імені і від імені малолітньої доньки [PERSON], 2006 року народження. Вони, як покупці прийняли у власність кожний по ? частині спірного житлового будинку. При цьому, купівля ? частини житлового будинку [PERSON] проводилась за його згодою, а купівля іншої ? частини будинку за згодою позивача. Відповідно власниками інших різних часток будинку є діти - по ? частині кожний. Таким чином, житловий будинок знаходиться у спільній частковій власності, а не у спільній сумісній, як це зазначає позивач. На підставі ч.1 ст.358 ЦК України співвласники об'єкта спільної часткової власності мають здійснювати усі дії за взаємною згодою. Просить у позові відмовити. 01.08.2018 року до суду від [PERSON] надійшла відповідь на відзив. У відповіді [PERSON] зазначає, що твердження відповідача не відповідають дійсності. Відповідно до п.4 договору купівлі-продажу житлового будинку, продаж було вчинено за 307 402,00 грн., шляхом перерахування коштів на рахунок продавця [PERSON] [NUMBER] у ПАТ «Банк Кредит Дніпро», де платником зазначено саме [PERSON], що підтверджено відповідною копією квитанції. 23.04.2014 року було укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS], відповідно до якого продавці [PERSON] та [PERSON], яка діяла від свого імені та від імені малолітньої [PERSON] і [PERSON], як законний представник малолітнього [PERSON] передали у власність кожний по ? частині даної квартири [PERSON], продаж вчинено було за 292 500 грн., з яких покупець 281 250,00 грн. перерахувала на рахунок продавця, а решту в сумі 11 250,00 грн. перерахувала на рахунок продавця до 31.10.2014 року. Кошти за продаж квартири отримано [PERSON] і саме в день продажу квартири було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою: [ADDRESS] за 307 402,00 грн. Платником зазначено [PERSON], а отримувачем [PERSON] Спірний житловий будинок не є спільною власністю подружжя, вказане нерухоме майно придбано за кошти позивача, які вона одержала від продажу приватизованої квартири, а отже є її особистою приватною власністю. Просить позов задовольнити та визнати за нею право особистої приватної власності на житловий будинок. 18.08.2018 року від представника позивача [PERSON] до суду надійшла уточнена позовна заява, згідно якої [PERSON] просить суд припинити право спільної часткової власності у розмірі ? частини [PERSON] на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] та визнати за нею право приватної спільної часткової власності у розмірі ? частини на зазначений житловий будинок, розташований на земельній ділянці з усіма наявними надвірними господарськими будівлями та спорудами. Визнати за [PERSON], [PERSON] право спільної часткової власності у розмірі по ? частки на житловий будинок. Стягнути з [PERSON] на користь позивача понесені судові витрати. Судом зазначені уточнені вимоги представника позивача не прийнято, так як згідно п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 27.04.2018 року позовну заяву [PERSON] було прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. 07.08.2018 року було розпочато судовий розгляд, позивач надала пояснення по справі, тому подання представником позивача уточнених вимог 18.08.2018 року є порушенням вимог ст. 49 ЦПК України і не може бути прийнята судом. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Додатково пояснила, що вважає житловий будинок особистою власністю, так як набутий за її кошти, які були отримані від продажу квартири. При цьому зазначила, що у квартирі за адресою: [ADDRESS] до купівлі спірного будинку мешкала вони з відповідачем, діти та її матір [PERSON] Вказана квартира була отримана її бабусею, у цьому житлі вона жила з дитинства. Коли було вирішено розширити житлову площу, квартира була приватизована на 4 осіб: на неї, її матір та дітей. Коли постало питання щодо купівлі будинку та згоди на продаж квартири, в якій знаходилися частки дітей, орган опіки та піклування порадив її матері не приймати участь у купівлі будинку, виходячи із житлової площі. Спірний будинок було придбано 23.04.2014 року за 307 402,00 грн., квартиру продано за 292 500,00 грн., проте відразу ж було перераховано на її рахунок 281 250 грн. Решту суми - 26 152 грн. було сплачено нею та [PERSON], зазначені кошти були їх спільними. Крім того, було сплачено 14 000 гривень податків та за послуги нотаріуса, які також були спільними. Отже, фактично спірний будинок придбавався за гроші, виручені від квартири, яка належала їй, її матері та її дітям. Це підтверджується платіжними дорученнями та іншими банківськими документами від продажу квартири та придбання будинку. Її матір фактично відмовилася від своєї частки на віддала їй грошові кошти для придбання будинку. На цей час вона хоч і пред'явила позов щодо визнання за нею власності на весь будинок, але вважає, що правильним буде рішення щодо визнання власності по ? частині за дітьми, а ? - за нею. Представник позивача підтримувала свого довірителя, просила позовні вимоги задовольнити, так як ст. 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Так як, з матеріалів справи встановлено, що житловий будинок було придбано після продажу квартири, яка фактично належала позивачу, її матері та дітям на праві приватної власності, то і житловий будинок повинен належати останній на праві особистої приватної власності. Відповідач проти позову заперечував. Суду пояснив, що 26.11.2017 року через сварку [PERSON] разом з дітьми пішла з дому. Наразі вони мешкають окремо, він мешкає у будинку за адресою: [ADDRESS]. Купівля спірного будинку відбулась 23.04.2014 року за спільні кошти подружжя. Так, у січні 2014 року його дід - [PERSON] передав йому свої заощадження у розмірі 15 000 доларів США саме для купівлі будинку. У подальшому, дійсно була продана квартира, яка належала позивача, її матері та дітям за 25 000 доларів США. Спірний будинок був придбаний за 30 000 доларів США, з яких: він платив завдаток у розмірі 3000 доларів США, з грошових коштів, наданих його дідом; 25 000 доларів США - гроші виручені за продаж квартири та 2 000 доларів США - його кошти, з грошових коштів його діда. Залишок грошових коштів діда - 10 000 доларів США вони подружжям витратили на ремонт придбаного будинку. З дідом ніяких розписок він не складав, розписка про отримання завдатку у нього не зберіглася. Усі розрахунки по продажу квартири та купівлі будинку проводилися у доларах США. Вважає, що на цей час право власності на житловий будинок є спільним частковим, крім того, відсутні підстави для визнання права власності лише за позивачем, так як володільцями ? частини (тобто по ?) є малолітні діти. Представник відповідача підтримала позицію свого довірителя, вважає, що визнання права власності за [PERSON] є порушенням прав малолітніх дітей, крім того, позивачем підтверджено, що частина коштів при купівлі-продажу будинку були спільними. Просить у позові відмовити. Представник третьої особи - органу опіки та піклування в особі районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району Петренко Г.Ф. у судове засідання не з'явилась, надала до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, просить суд ухвалити рішення в інтересах малолітніх дітей, вважає, що відсутні підстави для позбавлення їх права власності на житловий будинок. Допитана свідком у судовому засідання [PERSON] пояснила, що вона є матір'ю позивача. У квартирі за адресою: [ADDRESS] вона мешкала з 1968 року, там виховувалася і позивач. Після укладення шлюбу сторін було вирішено розширити їм житлові умови, шляхом продажу квартири та купівлі будинку. Перед продажем квартири, житло було приватизовано на неї, позивача та дітей. У подальшому, вона фактично відмовилася від свої грошових коштів, отриманих від продажу квартири та передала їх позивачу. Була присутня на укладенні договору купівлі-продажу квартири. Умов укладення договору купівлі спірного будинку, вона не знає. Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 76,81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER], виданого Комунарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, 21.09.2013 року зареєстровано шлюб [PERSON] та [PERSON], яка після реєстрації шлюбу отримала прізвище «[PERSON]», актовий запис № 895 (а.с. 12). Батьками [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] вказані зазначені [PERSON] та [PERSON], про свідчать копії свідоцтв останніх про народження (а.с. 8, 13). Під час перебування сторін у шлюбі останніми було придбано наступне майно: житловий будинок, розташований на змеленій ділянці площею 0,0263 га, кадастровий номер [NUMBER], розташований за адресою: [ADDRESS] з усіма наявними на ньому надвірними господарськими будівлями та спорудами, що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 23.04.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Вартановою О.С., зареєстрованого в реєстрі за № 1807. Вартість будинку складає 307 402,00 гривень, про що і зазначено в договорі. Зазначене майно зареєстровано за [PERSON], [PERSON], малолітньою [PERSON], малолітнім [PERSON] по ? частині житлового будинку кожному та перебуває у їх користуванні (а.с. 14-23). Згідно ст. 6 Конституції України право на звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини та громадянина гарантується безпосередньо Конституцією України. Відповідно до ст. 55 Конституції України кожен має право після використання всіх національних засобів правового захисту звертатися за захистом своїх прав і свобод до відповідних міжнародних судових установ чи до відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень та протиправних посягань. У ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод проголошено право на ефективний засіб юридичного захисту, зміст якого полягає в тому, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Суд при вивченні позовної заяви, матеріалів цивільної справи, а також під час отримання пояснень позивача встановив, що остання фактично не заперечує проти залишення ? частини спірного будинку у власності дітей, не претендує на їх власність та не має наміру позбавляти дітей єдиного житла. [PERSON] лише вважає, що на цей час відсутнє у відповідача право володіти ? частиною будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], тобто фактично єдиної позовною вимогою [PERSON] є визнання за нею ? частини вказаного будинку, яка на цей час, відповідно до правовстановлюючих документів, належить [PERSON] За таких обставин, враховуючи, що позивач надала уточнюючий позов вже після своїх пояснень у судовому засідання, тобто після початку розгляду справи по суті, суд вважає за доцільне не аналізувати надані сторонами та їх представниками докази по справі, а відмовити у задоволенні позову. В даному випадку суд вважає, що позивачем було обрано невірний спосіб захисту. Неправильне обрання способу захисту цивільного права є підставою для відмови в позові після його розгляду в порядку, передбаченому законом. Так, у п. 3 Постанови Пленуму ВССУ від 7 лютого 2014 р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що «неправильно обраний спосіб захисту права власності чи іншого речового права не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, повернення позовної заяви чи залишення її без руху, а в певних випадках за таких обставин може бути відмовлено в позові».

Outcome: dismissed