Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-25 00:00:00

\~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~24 жовтня 2017 року [PERSON], з урахуванням заяви про уточнення підстав позову від 08.02.2018 (Т. 1, а.с. 120-123), звернулася до суду з позовом до відповідачів про\~визнання недійсними\~та скасування\~рішень Івановецької\~сільської ради\~Мукачівського району\~Закарпатської області\~(35\~сесії 5\~скликання)\~від 19\~травня 2010\~року «Про\~передачу у\~власність земельної\~ділянки» (надалі\~-\~Рішення),\~на підставі\~яких [PERSON]\~було передано\~у власність\~земельну ділянку\~площею 0,25\~га для\~будівництва та\~обслуговування житлового\~будинку у\~селі Старе\~Давидково Мукачівського\~району Закарпатської\~області,\~ вул.\~Миру,\~82\~та земельну\~ділянку площею\~0,2876\~га для\~ведення особистого\~селянського господарства\~у селі\~Старе Давидково\~Мукачівського району\~Закарпатської області,\~вул.\~Миру,\~82\~(надалі\~ Земельні\~ділянки). \~ \~ \~ \~Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про те, що органом місцевого самоврядування при прийнятті оспорюваних за предметом спору Рішень допущено ряд суттєвих процедурних порушень, яки призвели до неправомірного виділення у приватну власність відповідача (2) Земельних ділянок. Внаслідок таких дій відповідача (1) порушено права позивача та третьої особи без самостійних вимог на стороні позивача як фактичних власників суміжних землекористувачів. \~ \~ \~ \~Передаючи на розгляд суду вказаний земельний спір, позивач зазначила, що Івановецька сільська рада Мукачівського району, вийшовши за межі своїх повноважень повторно передала у власність відповідача (2) Земельні ділянки, які на підставі попередніх рішень вказаного органу місцевого самоврядування у 2009 році вже були виділені та передані у власність [PERSON] \~ \~ \~ \~У підтвердження своїх доводів відносно підставності позовних вимог, позивачем та її представниками у процесі судового розгляду справи було надано ряд документів (листи, відповіді, акти, протоколи допиту свідків тощо), які за їх твердженням констатують істотні конфігуративні порушення при виділенні у власність відповідачу (2) Земельних ділянок, оскільки збільшився загальний розмір земельної ділянки [PERSON] з 0,4846 га до 0,5376 га, а розмір земельної ділянки позивача зменшився на різницю між вказаними цифровими величинами. \~ \~ \~ \~Аналогічні за своїм змістом аргументи відносно фактичних та правових підстав для задоволення позову були наведені у поясненнях на відзиви відповідачів під час нового розгляду справи, а також третьої особи, яка не\~заявляє самостійних\~вимог на\~стороні позивача [PERSON] (Т. 2, а.с. 140-142, 151-153, 160-162). Відповідач (1) у поданому суду відзиві на позов зазначив, що позов визнає, так як оспорювані за предметом позову Рішення були прийнятті помилково. Фактичний зміст поданого представником відповідача (2) відзиву свідчить про наявність протилежної точки зору на заявлений [PERSON] позов. Так у відзиві від 21.02.2019 (Т. 2, а.с. 131-134) представник [PERSON] висловив свою категоричну незгоду із твердженням позивача відносно неправомірності виділення Земельних ділянок у власність [PERSON] та необхідність скасування спірних рішень органу місцевого самоврядування. Доводячи перед судом правильність такої позиції, представник відповідача зазначив, що його довірителька у 2010 році практично реалізувала своє субєктивне право на передачу їй у власність Земельних ділянок, які перебували у її фактичному користуванні з 1950 року. Виділені у власність Земельні ділянки за своїми конфігуративними характеристиками відповідають планово картографічним матеріалам 1962 року с. Старе Давидково Мукачівського району і перевірені державним підприємством «Закарпатгердезцентр», яке контролює правильність обмірів та відсутність накладення меж земельних ділянок із суміжними власниками (землекористувачами). Також у відзиві представника відповідача (2) йдеться про те, що позивачем та її представниками не надано жодного документа, що посвідчує її право власності на земельні ділянки, які межують із земельними ділянками [PERSON] або належного користування даними земельними ділянками у тому розмірі, на які вона претендує на момент прийняття рішень сесією, тому її права порушені не були. У відзиві на позов представника відповідача (2) також міститься прохання про застосування до вимог позивача строку позовної давності, у випадку, якщо суд прийде до переконання про неправомірність прийняття органом місцевого самоврядування спірних Рішень. На підставі частини пятої ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України судовий розгляд справи проведено на підставі наявних у ній матеріалів. \~ \~ \~ \~Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. 1. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з того, що на підставі частини першої ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. За змістом п. «г» частини третьої ст. 152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. \~ \~ \~ \~Однією з основоположних засад цивільного судочинства є диспозитивність цивільного процесу, детермінація якого наведена у ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України. \~ \~ \~ \~Розкриваючи зміст поняття диспозитивності цивільного судочинства законодавець зазначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, диспозитивність полягає в наданій учасникам судового процесу можливості вільно здійснювати свої права (матеріальні і процесуальні), розпоряджатися ними, виконуючи процесуальні дії, спрямовані на порушення, розвиток і припинення справи в суді, а також використовувати інші процесуальні засоби з метою захисту субєктивних майнових і особистих немайнових прав і охоронюваних законом інтересів. В загальному, враховуючи принцип диспозитивності, суд не повинен виходити за межі вимог сторін та тих підстав позову, які ними вільно зазначені. Поряд з цим, основою, для судового розгляду у цивільному судочинстві, серед іншого, є переданий на розгляд суду позов, який визначається як письмово оформлена та адресована суду письмова вимога, яка складається з вимоги процесуального характеру (відкрити провадження по справі) і вимоги матеріального характеру (захистити невизнане, оспорюване чи порушене право). В свою чергу, структурними елементами позову є предмет, підстава та зміст. Вказані складові частини мають бути зазначені у позові для можливості втілення права особи на порушення цивільної справи у суді і можливості практичної реалізації судової діяльності на захист порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу. У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. В свою чергу, підставою позову є фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача. Передаючи на розгляд суду позов, який є предметом даного судового розгляду, позивач зазначив у ньому позовні вимоги щодо визнання недійсними та скасування Рішень та навів у ньому підстави, якими він обґрунтував вимоги за предметом позову, які зазначені судом в описовій частині даного рішення. Отже, суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню. \~ \~ \~ \~Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову. \~ \~ \~ \~У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. \~ \~ \~ \~Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору. \~ \~ \~ \~Матеріали справи свідчать про те, що предметом судового розгляду справи є аналіз спірних правовідносин з метою встановлення порушення права позивача та застосування у звязку з цим правових механізмів захисту та відновлення порушеного права у контексті із вимогами за предметом позову (при наявності порушень прав). \~ \~ \~ \~2. Не оспорюється учасниками справи той факт, що матеріально-правовим обєктом, з привиду якого виникло конфліктне правовідношення між сторонами справи є нерухоме майно, а саме Земельні ділянки. В контексті хронології існуванням спірних правовідносин повязаних із Земельними ділянками суд наводить наступні обставини справи. \~ \~ \~ \~Не заперечується учасниками справи той факт, що позивач та відповідач (2) є сусідами та суміжними землекористувачами (вул. Миру 81 та 82 в с. Старе Давидково Мукачівського району Закарпатської області) і в 2009 році за рішенням відповідача (1) вони обидві отримали дозволи на виготовлення технічної документації щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки. Зокрема [PERSON] (вул. Миру, 81) було надано дозвіл на виготовлення технічної документації не земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та 0,2605 га. для ведення особистого селянського господарства. \~ \~ \~ \~З наявних у справі доказових матеріалів (Т. 1, а.с. 10-11, Т. 2, а.с. 158-159) судом встановлено, що як позивач так і відповідач (2) почергово реалізували свої субєктивні права на отримання у власність земельних ділянок, які знаходилися у їх фактичному користуванні перед цим, зокрема, [PERSON] у 2010 на підставі оспорюваних за предметом позову Рішень, а [PERSON] у 2017 на підставі рішень Івановецької сільської ради Мукачівського району Закарпатської області від 08.06.2017 №№381 та 382. \~ \~ \~ \~3. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, у контексті з доводами та запереченнями учасників справи, суд враховує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування. Частиною другою статті 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до частини першої статті 78\~Земельного кодексу\~України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Згідно зі статтею 81\~Земельного кодексу\~України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки, в тому числі на підставі: безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (частина перша статті 155 Земельного кодексу України). Позивач просить визнати недійсними Рішення Івановецької сільської ради Мукачівського району Закарпатської області. Поряд з цим,\~\~Земельний кодекс України, зокрема наведена вище ст. 155 Земельного кодексу України, передбачає визнання недійсним акту органу місцевого самоврядування, яким порушується право володіння, користування чи розпорядження належною особі земельною ділянкою. За результатами судового розгляду справи не встановлено фактичних даних, які б свідчили про порушення прав позивача внаслідок передання відповідачем (1) Земельних ділянок відповідачу (2) у 2010 році. Так, відповідач (2) є власником земельної ділянки за адресою: с. Старе Давидково Мукачівського району, вул. Миру, 82, а позивач за адресою: с.Старе Давидково Мукачівського району, вул. Миру, 81, тобто вони обидві у 2010 році були суміжними землекористувачами, а на момент звернення позивача до суду та судового вирішення даної справи суміжними землевласниками, і позивачем не доведено, що мова йде про одну і ту ж саму земельну ділянку, і як наслідок що між сторонами існує спір взагалі. Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду від 26 грудня 2018 року по справі № 362/47/16-ц (провадження № 61-31223св17). У межах судового розгляду даної справи позивачем не доведено обставин відносно того, що фактична різниця у площі земельної ділянки (0,0053 га), відносно якої відповідач (2) у 2009 році отримала дозвіл на розроблення технічної документації для ведення особистого селянського господарства (0,2346 га) та тією земельною ділянкою, яка була безпосередньо передана їй у власність у 2010 році (0,2876 га) для вищевказаних потреб перебувала у фактичному користуванні саме [PERSON], а також того, що саме вона мала вважатися єдиним потенційним володільцем цієї частини земельної ділянки. По відношенню до цього слід зазначити, що [PERSON] у 2017 році отримала у власність вищевказані земельні ділянки саме у тій площі, на яку видавався аналогічний дозвіл (щодо виготовлення технічної документації) у 2009 році (Т. 2, а.с. 168 зворот). Не доведено позивачем також і обставин відносно того, що саме внаслідок виділення Земельних ділянок відповідачу у 2010 році, свої ділянки у власність вона не могла отримати до 2017 року, і це становило для неї обєктивну перешкоду у практичній реалізації свого субєктивного права на отримання у власність земельних ділянок. Разом з тим, надання дозволу на виготовлення технічної документації свідчить про відсутність обтяжень щодо бажаної земельної ділянки та не означає позитивного рішення сільської ради про передачу у власність цієї земельної ділянки після виготовлення проекту землеустрою (постанови Верховного Суду від 10 грудня 2013 року (справа № 21-358а13), від 07 червня 2016 року (справа №21-1391а16), від 27 березня 2018 року (справа №463/3375/15-а) та у постанові Великої палати Верховного Суду від 22 січня 2019 року (справа № 371/957/16-а). Тобто позивач, отримавши у 2009 році дозвіл на виготовлення технічної документації не була позбавлена права ініціювати питання про усунення перешкод в отримані у власність земельних ділянок у порядку, визначеному частинами десятою та одинадцятою ст. 118 Земельного кодексу України, а не ставити питання про визнання недійсними Рішень органу місцевого самоврядування про передання у власність Земельних ділянок суміжному землекористувачу, без фактичної наявності обставин, які б свідчили про порушення прав позивача внаслідок цього. Подані позивачем та її представниками документи (листи, відповіді, акти, протоколи тощо, Т. 1, а.с. 12-37, 124-138; Т. 2, а.с. 154-157) не спростовують вищевказаного висновку суду та не підтверджують чи спростовують обставин, які входять у предмет доказування при вирішені даної справи, оскільки позбавлені жодного доказового змісту те не є достовірними та достатніми (ст. ст. 78, 79 Цивільного процесуального кодексу України). Вирішуючи дану справу суд зазначає, що за змістом ст.ст. 2 та 44 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного\~судочинства є\~справедливий,\~неупереджений та\~своєчасний розгляд\~і вирішення\~цивільних справ\~з метою\~ефективного захисту\~порушених,\~невизнаних або\~оспорюваних прав,\~свобод чи\~інтересів фізичних осіб,\~прав та\~інтересів юридичних осіб,\~інтересів держави,\~а суд\~та учасники судового\~процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Учасники судового\~процесу та\~їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. \~ \~ \~ \~ В матеріалах справи відсутні докази того, що право позивача на належні їй на праві власності земельні ділянки за адресою: с. Старе Давидково Мукачівського району Закарпатської області, вул. Миру, 81 порушується, не визнається, а також оспорюється відповідачами, чи щось інше перешкоджає їй у вільному володінні та розпорядженні своєю власністю (накладка меж земельних ділянок та ін). Як зазначалося перед цим, позивачем та її представниками доказово не підтверджено обставин відносно того, що відповідачу (2) було неправомірно виділено у власність повністю чи частину Земельних ділянок, і що саме позивач мала право користування ними у минулому. Вказаний висновок суду зумовлює також відсутність необхідності у детальному аналізі, перевірки та дослідженні хронології подій щодо процедурних моментів прийняття відповідачем (1) оспорюваних за предметом позову Рішень, оскільки судом не встановлено фактичних даних, які б свідчили про порушення прав позивача внаслідок ситуації, що склалася по справі. Таким чином, позивачем не доведено протиправність прийнятих Івановецькою сільською радою Мукачівського району Закарпатської області Рішень відносно надання відповідачеві (2) Земельних ділянок у власність в 2010 році, наслідком чого є відмова [PERSON] у задоволенні поданого нею позову. \~ \~ \~ \~Не приймає суд також і визнання відповідачем (1) позовних вимог позивача, оскільки таке визнання позову суперечить вимогам закону та порушує права та інтереси відповідача (2), призведе до неправомірного втручання у права відповідача (1) як законного власника Земельних ділянок, а також буде суперечити критерію юридичної визначеності та сталості земельних правовідносин, які існують між учасниками судового процесу як суміжних землевласників. \~ \~ \~ \~ Не підлягає задовленню також і клопотання представника відповідача (2) про необхідність застосування строків позовної давності до вимог позивача, оскільки за результатами судового розгляду справи не встановлено порушення її прав, внаслідок прийняття відповідачем (1) оспорюваних за предметом позову Рішень, і суд відмовляє у задоволенні позову саме за безпідставністю позовних вимог. Також суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). 4. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує в порядку, передбаченому ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed