Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-16 00:00:00

25.01.2014 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги. Позовні вимоги мотивовано тим, що квартира [ADDRESS] належить відповідачам на праві спільної часткової власності і у вказаній квартирі відповідачі зареєстровані та проживають. Посилаючись на рішення №3370 Дніпровської районної у м. Києві ради від 04.06.2009 року, розпорядження №305 Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації від 25.06.2009 року «Про удосконалення системи управління житлово-комунальним господарством Дніпровського району м. Києва» та розпорядження Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації №335 від 17.06.2013 року «Про організаційно-правові заходи щодо обслуговування житлового та нежитлового фонду територіальної громади міста Києва, переданого до сфери управління Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації» позивач зазначає, що до 31.12.2013 року він виконував функції з утримання будинків і при будинкової території, надання житлово-комунальних послуг та проведення розрахунків з квартиронаймачами житлових приміщень будинку за надані житлово-комунальні послуги. При цьому, позивач вказує на те, що відповідно до розпорядження Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації №713 від 05.12.2013 року боргові зобов'язання за надані житлово-комунальні послуги залишились на балансі КП по УЖГ Дніпровського району. Позивач зазначає, що в порушення вимог ст.ст. 67, 68 ЖК УРСР, Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та Постанови КМУ №572 від 08.10.1992 року «Про затвердження Порядку користування житловими будинками і гуртожитками», відповідачі отримуючи рахунки на сплату житлово-комунальних послуг не сплачують за них в повному обсязі (або оплату за надані послуги не здійснюють). У зв'язку з невиконанням відповідачами обов'язків по оплаті комунальних послуг, виникла заборгованість, яка станом на день подання позову становить 4172,41 грн. і саме цей розмір боргу позивач просить стягнути з відповідачів, а також стягнути судові витрати пов'язані зі сплатою судового збору. Позивач зазначає, що норма ст. 264 ЦК України встановлює, що перебіг позовної давності переривається вчиненням відповідачем дій, які свідчать про визнання ним свого боргу, до підстав переривання строку позовної давності можуть належати не лише дії формального характеру, а й будь-які фактичні дії, що свідчать про визнання зобов'язаною особою боргу, зокрема, повне або часткове визнання претензії, що було зроблено відповідачами при укладанні договору про реструктуризацію заборгованості по оплаті за житлово-комунальні послуги. На думку позивача, відповідно до вищевказаної норми цивільного законодавства, вчинення відповідачем правочину передбачає настання правових наслідків, що свідчать про визнання ним боргу та є підставою для переривання перебігу позовної давності. За наведених обставин та обґрунтувань позивач просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній і просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала з підстав зазначених у письмових запереченнях і просить відмовити у задоволенні позову. Зокрема, у письмових запереченнях на позовну заяву відповідачка посилається на те, що згідно наданого позивачем розрахунку заборгованість розрахована з 01.01.2002 року по 01.08.2013 року, однак сума боргу у розмірі 4172,41 грн. включає в себе суму 507 грн. 73 коп., яка нарахована станом на 01.01.2002 року, але розрахунок за 2001 рік позивачем не надано. Відповідачка просить застосувати наслідки спливу строку позовної давності, оскільки співвласницею квартири вона стала 22.04.2011 року за договором дарування і з цього часу добросовісно сплачує всі рахунки за житлово-комунальні послуги в підтвердження чого надала суду копії квитанції по оплаті комунальних послуг. При цьому, відповідачка зазначає, що не вчиняла будь-яких дій спрямованих на визнання боргу та не укладала договору про реструктуризацію заборгованості. Суд, вислухавши пояснення представника позивача та відповідачки, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, з огляду на наступне. Судом встановлено, що відповідачам на праві спільної часткової власності належить квартира [ADDRESS], що підтверджується копією договору дарування від 22.04.2011 року та витягом про державну реєстрацію прав (а.с. 8-9). Відповідачі зареєстровані та проживають у вказаній вище квартирі, що підтверджується довідкою форми 3а від 14.08.2013 року №22301 виданої ЖРЕО №405 (а.с. 7). Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Згідно п.35 Правил користування приміщеннями житлових будинків і при будинковими територіями, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року №572, обов'язок по сплаті за обслуговування і ремонт будинку, комунальні та інші послуги покладається на власника, наймача, орендаря житлового приміщення. Відповідно до ст.68 Житлового кодексу Української РСР наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Квартирна плата та плата за комунальні послуги в будинках державного і громадського житлового фонду вносяться щомісяця в строки, встановлені Радою Міністрів Української РСР. Згідно ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», п. 35 Правил користування приміщеннями житлових будинків і при будинковими територіями, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року №572, обов'язок по сплаті за обслуговування і ремонт будинку, комунальні та інші послуги покладається на власника, наймача, орендаря житлового приміщення. Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Повноваження позивача по наданню комунальних послуг за адресою: [ADDRESS] слідують зі змісту рішення №3370 Дніпровської районної у м. Києві ради від 04.06.2009 року, розпорядження №305 Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації від 25.06.2009 року «Про удосконалення системи управління житлово-комунальним господарством Дніпровського району м. Києва» та розпорядження Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації №335 від 17.06.2013 року «Про організаційно-правові заходи щодо обслуговування житлового та нежитлового фонду територіальної громади міста Києва, переданого до сфери управління Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації». Підтвердженням того, що позивач саме до 31.12.2013 року виконував функції з утримання будинків і прибудинкової території, надавав житлово-комунальні послуги та проводив розрахунки з квартиронаймачами житлових приміщень будинку за надані житлово-комунальні послуги, є розпорядження Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації №713 від 05.12.2013 року. При цьому, згідно п. 5 вказаного розпорядження, боргові зобов'язання за надані житлово-комунальні послуги залишились на балансі КП по УЖГ Дніпровського району. Розрахунок заборгованості здійснений позивачем з 01.01.2002 року по 01.08.2013 року у розмірі 4172,41 грн. і підтверджується ним відповідною довідкою та розрахунком заборгованості по комунальним послугам та квартплаті (а.с. 12-14). Враховуючи встановлені судом обставини справи та заяву відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності, суд приходить до висновку про необхідність відмови відповідачу у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги заявлені ним з 01.01.2002 року по 25.01.2011 року з урахування того, що позов подано до суду 25.01.2014 року, а також з огляду на наступне. Згідно положень ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч. 1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. За змістом ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. При цьому, представник позивача посилаючись як на підставу переривання строку позовної давності на укладення між позивачем та відповідачами договору про реструктуризацію заборгованості за житлово-комунальні послуги, не надав суду такого договору, а відповідачка в судовому засіданні та в своїх письмових поясненнях заперечує факт укладення відповідного договору. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованості за комунальні послуги за період з 01.01.2002 року по 25.01.2011 року у зв'язку зі спливом строку позовної давності. Стосовно стягнення заборгованості за останні три роки, що передують зверненню позивача до суду із позовною заявою, суд вважає, що у задоволенні цих позовних вимог слід відмовити з підстав необґрунтованості заявлених вимог, оскільки, як вбачається з наданого самим позивачем розрахунку, що також підтверджено наданими відповідачем копіями квитанції про оплату житлово-комунальних послуг (а.с. 14, 32-53) в межах строку позовної давності борг за надані житлово-комунальні послуги відсутній. Так, за 2011 рік борг складав 123,78 грн., за 2012 рік переплата становила 88,22 грн., а за 2013 рік переплата склала 431,49 грн., отже борг у розмірі 123,78 грн. повністю покрито вказаними переплатами. За наведених обставин у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed