Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-11 00:00:00

26.05.2015 року [PERSON] звернулася до Шаргородського районного суду з позовом до [PERSON] про розірвання договору довічного утримання (догляду). Мотивуючи позовні вимоги, позивачка зазначила, що житловий будинок в якому вона проживає, разом із погосподарськими будівлями, належить їй на праві власності. Близьких родичів у неї немає, а через свій вік їй важко управляти своїм майном, тому вона вирішила укласти договір довічного утримання (догляду) з відповідачем. Відповідно до умов договору вона передала будинок у власність відповідача. За згодою сторін грошова оцінка матеріального забезпечення, яка сплачується їй відповідачем не пізніше 20 числа кожного місяця, повинна складати 1147 грн. Згідно із договором, відповідач зобов'язався забезпечувати її утриманням та доглядом довічно, що включає в себе забезпечення її харчуванням, одягом, медикаментами, лікарськими засобами, медичною допомогою, оплатою комунальних послуг, предметами домашнього вжитку, літературою та наданням іншої допомоги і вчиненням інших дій з метою забезпечення всім необхідним. Крім того, за умовами договору, відповідач повинен вести журнал, де фіксувати усі види допомоги, а вона повинна поставити свій підпис на підтвердження їх отримання. Проте, такий журнал відповідачем не заведений, ніякого догляду, передбаченого умовами договору, відповідач їй не надавав, своїх зобов'язань за договором довічного утримання не виконує. Просить розірвати договір довічного утримання (догляду), укладений 22.02.2013 року між нею та відповідачем [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №141, та скасувати заборону на відчуження будинку від 22.02.2013 року, зареєстровану за №142. 08.06.2015 року позивачка [PERSON] подала до суду заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої просить, крім зазначених в позові вимог, повернути їй у власність житловий будинок по [ADDRESS], враховуючи, що умовою договору довічного утримання, укладеного між нею та відповідачем, є передання у власність відповідачеві належного їй житлового будинку з надвірними господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS]. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON], який діє на підставі довіреності від 13.05.2015 року, підтримали позов з урахуванням заяви [PERSON] від 08.06.2015 року про збільшення розміру позовних вимог, зсилаючись на ті самі обставини. Просили позов задовольнити в повному обсязі, винести рішення про розірвання договору довічного утримання (догляду), укладеного 22.02.2013 року між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON], скасувати заборону на відчуження будинку та повернути у власність позивачки житловий будинок, що розташований на [ADDRESS]. Суду пояснили, що відповідач нехтував своїми обов'язками за договором довічного утримання, не надавав позивачці щомісячного матеріального забезпечення в сумі 1147 грн., не забезпечував належним харчуванням, одягом, медикаментами, лікарськими засобами, не здійснював оплату за власні кошти комунальних послуг. Натомість, відповідач користувався земельною ділянкою позивачки, збирав урожай і використовував для власних потреб. Журнал обліку з фіксацією в ньому конкретних видів допомоги відповідач не вів, так як в ньому не було, що записати, оскільки допомоги позивачці відповідач не надавав. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, відповідно до заяви від 08.06.2015 року просить розгляд справи проводити у його відсутності, позов визнає повністю, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, не заперечує щодо розірвання договору довічного утримання (догляду), скасування заборони на відчуження будинку, повернення у власність [PERSON] житлового будинку, який знаходиться на [ADDRESS] (а.с.23). Вирішуючи спір, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивачці [PERSON], [INFO], на праві власності належав будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований в [ADDRESS], відповідно до Свідоцтва про права власності на нерухоме майно, виданого виконкомом Слободо-Шаргородської сільської ради 15.12.2006 року. 22.02.2013 року між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір довічного утримання (догляду), який посвідчений приватним нотаріусом Шаргородського районного нотаріального округу Вінницької області та зареєстровано в реєстрі за №141 (а.с.6-8). Згідно з п.1 вказаного Договору, [PERSON] (відчужувач) передала у власність [PERSON] (набувачеві), а останній прийняв у власність житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходяться в с. Слобода-Шаргородська Шаргородського району вінницької області на вулиці Гагаріна під номером 7 (сім), взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та доглядом довічно на умовах, встановлених цим Договором. Пунктом 4 вказаного Договору встановлено, що загальна вартість предмету договору становить 76248 грн. Відповідно до п.5 Договору, [PERSON] зобов'язався надавати [PERSON] довічно матеріальне забезпечення, а також усі види догляду (опікування), зокрема: щомісячно, до 20 числа кожного місяця за наступний місяць сплачувати 1147 грн. матеріального забезпечення, яке підлягає індексації, згідно із законом. Догляд (опікування), що повинен надавати [PERSON] позивачці, включає в себе: 1) забезпечення позивачки харчуванням, необхідним одягом, медикаментами, лікарськими засобами; 2) надання медичної допомоги шляхом залучення кваліфікованих медичних працівників (лікарів, медичних сестер тощо); 3) оплату за власний рахунок комунальних послуг, інших платежів, пов'язаних з проживанням в зазначеному будинку позивачки; 4) надання будь-якої іншої допомоги; 5) вчинення всіх необхідних дій щодо забезпечення позивачки всіма засобами та предметами домашнього вжитку, речами, літературою тощо; 6) виконання додаткових доручень позивачки, необхідних для забезпечення останньої належним доглядом (п.5 Договору). Крім того, відповідач зобов'язується безкоштовно забезпечувати позивачку житлом у житловому будинку з надвірними будівлями та спорудами, який йому переданий за договором довічного утримання. Для проживання позивачці надається весь житловий будинок, який є предметом договору довічного утримання (п.5 Договору). Також, п.5 вказаного Договору передбачено, що на підтвердження виконання зобов'язань за цим договором відповідач має вести Журнал обліку з фіксацією в ньому конкретних видів наданої позивачці допомоги та витрат на її утримання. Кожен запис в Журналі обліку має бути скріплений підписом як відповідача, так і позивачки. Пунктом 13 Договору встановлено, що він може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача у разі невиконання чи неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини; на вимогу набувача. Договір довічного утримання припиняється зі смертю відчужувача. Згідно з п.14 Договору довічного утримання (догляду), у разі розірвання договору у зв'язку із невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором, відчужував набуває право власності на майно, яке було нею передано, і має право вимагати його повернення. У цьому разі витрати, зроблені набувачем на утримання та (або) догляд відчужувача не підлягають поверненню. В п.15 Договору засвідчено сторонами договору, що він відповідає дійсним намірам сторін, не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладається у відповідності зі справжньою волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску і не є результатом впливу тяжких обставин. Як встановлено судом з пояснень в судовому засіданні позивачки та її представника, і що не заперечується відповідачем, оскільки останній не надав заперечень щодо позову, а, навпаки, подав заяву про визнання позову, з часу укладення договору довічного утримання, тобто з 22.02.2013 року [PERSON] не виконував всіх умов Договору, зокрема, в порушення вимог п.5 Договору, не надавав позивачці матеріального забезпечення щомісячно, до 20 числа кожного місяця за наступний місяць в сумі 1147 грн.; не забезпечував позивачку необхідним доглядом (опікуванням), що включає в себе: 1) забезпечення харчуванням, необхідним одягом, медикаментами, лікарськими засобами; 2) надання медичної допомоги шляхом залучення кваліфікованих медичних працівників (лікарів, медичних сестер тощо); 3) оплату за власний рахунок комунальних послуг, інших платежів, пов'язаних з проживанням в будинку позивачки; 4) надання будь-якої іншої допомоги; 5) вчинення всіх необхідних дій щодо забезпечення позивачки всіма засобами та предметами домашнього вжитку, речами, літературою тощо; 6) виконання додаткових доручень позивачки, необхідних для забезпечення останньої належним доглядом; не вів Журналу обліку, в якому було б зафіксовано конкретні види наданої позивачці допомоги та витрат на її утримання і записи в якому були б скріплені підписом як відповідача, так і позивачки. Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності до того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно з ч. 3 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Відповідно до ч. 6 п. 11 Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення в цивільній справі», за змістом частини ч.4 ст. 174 ЦПК у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. За таких обставин суд вважає, що в даному випадку наявні всі законні підстави для ухвалення рішення про задоволення позову, відповідно до вимог ст. 174 ЦПК України. Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, що виникають з договірних зобов'язань і регулюються, Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, Цивільним Кодексом України та умовами укладеного між сторонами цивільно-правового договору довічного утримання (догляду) від 22 лютого 2013 року. Згідно із ст.55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. За змістом ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного права та інтересу, зокрема, з позовом про припинення правовідношення. Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти (ч.2 ст.11 ЦК України). У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків може бути настання або ненастання певної події (ч.6 ст.11 ЦК України). Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства (ч.1 ст.13 ЦК України). Згідно із ст.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства (ст.526 ЦК України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст.530 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України). Відповідно до вимог ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними (ст.628 ЦК України). Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно із ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами (ч.ч.1,3 ст.639 ЦК України). Відповідно до ст.744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню (ст.745 ЦК України). Відчужувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути фізична особа незалежно від її віку та стану здоров'я. Набувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути повнолітня дієздатна фізична особа або юридична особа (ч.ч.1, 2 ст.746 ЦК України). Набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до ст.334 цього Кодексу (ст.748 ЦК України). Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним (ч.3 ст.334 ЦК України). У договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача (ч.1 ст.749 ЦК України). Матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці. Така оцінка підлягає індексації у порядку, встановленому законом (ст.751 ЦК України). Набувач не має права до смерті відчужувача продавати, дарувати, міняти майно, передане за договором довічного утримання (догляду), укладати щодо нього договір застави, передавати його у власність іншій особі на підставі іншого правочину. На майно, передане набувачу за договором довічного утримання (догляду), не може бути звернене стягнення протягом життя відчужувача (ч.ч.1, 2 ст.754 ЦК України). Договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: 1) на вимогу відчужувача …у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини; 2) на вимогу набувача (ч.1 ст.755 ЦК України). У разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. У цьому разі витрати, зроблені набувачем на утримання та (або) догляд відчужувача, не підлягають поверненню (ч.ч.1, 2 ст.756 ЦК України). Виходячи з аналізу досліджених доказів та вимог цивільного законодавства України, суд вважає, що договір довічного утримання, укладений між позивачкою та відповідачем 22.02.2013 року, підлягає розірванню у зв'язку із неналежним виконанням останнім його умов та обов'язків, встановлених Договором. Оскільки правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором, в силу вимог ч. 1 ст.756 ЦК України, є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане, то суд вважає, що підлягає задоволенню вимога [PERSON] про повернення їй у власність житлового будинку під номером 7 (сім) з надвірними господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться на [ADDRESS]. Також, як наслідок повернення позивачці у власність житлового будинку, підлягає задоволенню вимога [PERSON] про скасування заборони на його відчуження. Таким чином, позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved