Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-12 00:00:00

25.03.2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням . В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначено, що Позивач прийняла в дар квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], підтвердженням цього є доданий до матеріалів справи копія Договіру дарування квартири № 7 - 1281 від 21 липня 2004 року. На даний момент у вищевказаній квартирі зареєстровано 2( дві) особи: [PERSON] та [PERSON]. Даний факт підтверджений Довідкою про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб №981 від 06 березня 2015 рокую У позовній заяві зазначено, а у судовому засіданні встановлено, що Відповідач забезпечений власним житлом, отримане ним у дар. Вище зазначене житло знаходиться за адресою: Житомирська область, смт Брусилів, вул. Горького, буд.66, де Відповідач фактично проживає. На пропозиції Позивача перереєструватися за місцем фактичного проживання у будинку, власником якого є Відповідач, було категорично відмовлено. Підтвердженням не проживання Відповідача за місцем реєстрації Позивачем було надано Довідку видану Брусилівською селищною радою від 02.03.2015 року про те, що сім'я [PERSON] складається з чоловіка [PERSON] 1950 року народження. Дана сім'я проживає без реєстрації в [ADDRESS] з 2011 року по даний час постійно. У судовому засіданні Представник Позивача [PERSON] підтримала заявлений позов, просила визнати Відповідача таким, що втратив право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] за правилами ст.. 71 ЖК України з тих підстав, що відповідач не проживає в спірній квартирі з 2011 року без поважних причин, не несе витрат по її утриманню, квартирою не цікавиться. Відповідач до суду не з'явився, представництво його інтересів здійснював [PERSON]. Представником Відповідача було подано зустрічну позовну заяву про визнання об'єктом права спільної сумісної власності. Представник Позивача наголошував, що Відповідач бере участь в утриманні зазначеної квартири, здійснював її поточні ремонти, приймав участь в оплаті житлово-комунальних послуг у 50% розмірі. Представник Позивача [PERSON] спростувала відомості, що були зазначені у зустрічній позовній заяві, оскільки представником Відповідача не було надано жодних доказів. Судом було встановлено, що витрати на утримання квартири Позивач несе у повному обсязі. Комунальні платежі вносить самостійно, представник Позивача не заперечувала проти того, що Позивач користується пільгами Відповідача, які надаються автоматично за місцем реєстрації у зв'язку з тим, що Відповідач учасник ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС 2 категорії. Заслухавши представника Позивача та представника Відповідача, заслухавши пояснення свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням підлягає задоволенню, з наступних підстав. Квартира за адресою : [ADDRESS] належить Позивачу на праві власності за договором дарування, який виданий 21.07.2004 року Дев'ятою Київською державною нотаріальною конторою. У судовому засіданні встановлено, що квартира: [ADDRESS] складається з двох житлових кімнат, площею 29,1 м.кв. У зазначеній квартирі зареєстровано місце проживання сторін у справі. Судом встановлено, що відповідно до Довідкою Брусилівської селищної ради Позивач з Відповідачем проживають без реєстрації в смт. Брусилів, вул. Горького, буд.66. з 2011 року. Щодо заявленого зустрічного позову встановлено наступне, 21 липня 2004 року [PERSON] прийняла в дар від своєї племінниці [PERSON] квартиру, загальною площею 52, 3 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] що підтверджується договором дарування квартири від 21 липня 2004 року зареєстрованому у реєстрі № 7-1281. Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Як роз'яснено в п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 р. № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Як вбачається з матеріалів справи, квартира, загальною площею 52, 3 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] на підставі договору дарування квартири від 21 липня 2004 року зареєстрованому у реєстрі № 7-1281, а тому вказану квартиру не може бути визнано об'єктом права сумісної власності подружжя. Відповідно до змісту ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. З огляду на викладене, позивач, будучи власником житлового приміщення, в якому відповідач не проживає, звернувся до суду з позовом про визнання Відповідача таки, що втратив право користування житловим приміщенням з підстав передбачених ст. 71 ЖК України та ст. 72 ЖК України, що підлягають застосуванню при вирішенні спорів між наймачами житлового приміщення та членами їх сімей. На підставі викладеного,

Outcome: approved