Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-29 00:00:00

26.03.2020 р. представник Національного музею історії України звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, в якому просив: стягнути з відповідачки на користь позивача матеріальну шкоду у розмірі 28392,45 грн., а також судові витрати по сплаті судового збору. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що [PERSON] перебувала на посаді генерального директора Національного музею історії України з 17.03.2015 р. по 16.03.2020 р. та виконувала покладені на неї обов`язки контрактом № 621 від 17.03.205 р. та статутом позивача. 13.05.2015 р. наказом відповідачки № 255 було звільнено [PERSON] з посади головного інженера музею на підставі п.3 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці та скорочення штату працівників. Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 12.08.2016 р. у справі 761/21796/15-ц, звільнення [PERSON] було визнано незаконним, скасовано наказ про звільнення та поновлено на посаді з 14.07.2015 р., а також стягнуто з музею на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 106912,26 грн. Рішення суду в частині поновлення на посаді підлягало негайному виконанню, але в порушення вимог ст. 235 КЗпП України було примусово виконано лише 25.11.2015 р., шляхом видання наказу відповідачки № 225 від 25.11.2016 р. про поновлення на посаді [PERSON] . В порядку статті 236 КЗпП України [PERSON] у грудні 2016 р. звернувся до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду від 12.08.2016 р. у справі № 761/21796/15-ц про поновлення на посаді. 20.08.2019 р. рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 20.08.2019 р. у справі № 761/43338/16-ц, задоволено частково вимоги [PERSON] . Стягнуто з музею на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді у розмірі 28392,45 грн. 27.09.2019 р. рішення суду було повністю виконано. Таким чином, позивачу було завдано матеріальну шкоду, яка виник унаслідок незаконного звільнення працівника [PERSON] , а тому позивач звернувся за захистом своїх порушених прав. Ухвалою від 06.04.2020 року відкрито провадження у цивільній справі за вказаним позовом, розгляд якої вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача у судове засідання не з`явився, однак до суду подав письмову заяву, зі змісту якої вбачається, що останній позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити їх у повному обсязі, а також розглянути справу за його відсутності, проти проведення заочного розгляду справи не заперечив. Відповідачка в судове засідання не з`явився, свого представника до суду не направила, про дату, час і місце судового розгляду повідомлялась належним чином у встановленому законом порядку, причини неявки не повідомила та відзиву не подала. Враховуючи, що сторона позивача не заперечила проти проведення заочного розгляду справи, при цьому, належним чином повідомлена відповідачка в судове засідання не з`явилась, а тому відповідно до вимог ст.ст. 280, 281 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що відповідно до наказу Міністерства культури України від 17.03.2015 р. № 200/0/17-15 на підставі контракту № 621 від 17.03.2015 р., [PERSON] перебувала на посаді генерального директора Національного музею історії України з 17.03.2015 р. по 16.03.2020 р. Згідно наказу генерального директора Національного музею історії України [PERSON] від 13.07.2015 р. № 255 [PERSON] було звільнено з посади головного інженера музею на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку з систематичним невиконанням працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором. Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 12.08.2016 р. у справі 761/21796/15-ц, звільнення [PERSON] було визнано незаконним, скасовано наказ про звільнення та поновлено на посаді з 14.07.2015 р., а також стягнуто з музею на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 106912,26 грн. У вказаному рішення було встановлено, щозвільнення [PERSON] з посади головного інженера музею на підставі наказу від 13.07.2015 р. № 255, за підписом відповідачки, яка на той час займала посаду генерального директора музею, відбулось з порушенням трудового законодавства. Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 20.08.2019 р. у справі № 761/43338/16-ц, стягнуто з музею на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді у розмірі 28392,45 грн. При цьому, цим рішення суду встановлено, що в частині поновлення на посаді підлягало негайному виконанню рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 12.08.2016 р. у справі 761/21796/15-ц, але фактично виконано було лише 25.11.2016 р. шляхом видання наказу генерального директора музею [PERSON] № 225 від 25.11.2016 р. про поновлення на посаді [PERSON] . У відповідності до положень ст. 82 ЦПК України вказані обставини не потребують доказування. 17.09.2019 р. Шевченківський районний суд м.Києва, на виконання рішення суду, було видано виконавчий лист № 761/43338/16-ц. Згідно платіжного доручення від 25.09.2019 р. № 687 Національним музеєм історії України, як податковим агентом, було перераховано до бюджету 5110,64 грн. податку на доходи фізичних осіб. 25.09.2019 р. Національний музей історії України, як податковий агент, сплатив до бюджету військовий збір у розмірі 1,5 % від присудженої суми середнього заробітку за затримку виконання рішення суду про поновлення на посаді в сумі 425,89 грн., що підтверджується копією платіжного доручення № 688 від 25.09.2019 р. Відповідно до повідомлення Управління Державної служби України у Шевченківському районі м.Києва № 02-18/697, 30.09.2019 р. відбулось безспірне списання коштів з рахунка Національного музею історії України, на виконання виконавчого листа № 761/43338/16-ц від 17.09.2019 р., у розмірі 22855,92 грн. Отже, 27.09.2019 р. Національний музей історії України повністю виконав рішення суду сплативши середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді у розмірі 28392,45 грн.. Згідно з ч.1 ст. 130 Кодексу законів про працю України (далі за текстом - КЗпП України) працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. Відповідно до п.п.1.1., 2.5.4., 2.5.5. контракту № 621 від 17.03.2015 р., відповідачка зобов`язувалась безпосередньо і через адміністрацію музею здійснювати поточне керівництво музеєм, в межах своєї компетенції видавати накази, укладати трудові договори з працівниками музею. Пунктом 5.2. Статуту позивача, затвердженого наказом Міністерства культури і туризму України від 29.10.2008 р. № 1170/0/16-6, визначено, що генеральний директор приймає та звільняє з роботи працівників музею, укладає угоди, договори (контракти) з працівниками музею; затверджує в межах своїх прав відповідні положення та інструкції, видає накази і розпорядження. Відповідно до п.4.1. контракту № 621 від 17.03.2015 р., у випадку невиконання чи неналежного виконання обов`язків передбачених цим контрактом, сторони несуть відповідальність згідно із законодавством України. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що внаслідок порушення відповідачкою своїх трудових обов`язків, як керівника музею та службової особи, на яку покладено обов`язок в межах своєї компетенції видавати накази, в тому числі про поновлення на посаді звільнених працівників, допустила прострочення виконання рішення суду про поновлення звільненого працівника з вини останньої, чим спричинила позивачу матеріальну шкоду, що виразилась у здійснені виплати звільненому працівнику середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді. Приписами п.8 ч.1 ст. 134 КЗпП України передбачено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу. Відповідно до ст. 237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідно до п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 29.12.1999 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі п.8 ст. 134 КЗпП, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідно до пункту 33 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, невиконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію пункту 8 статті 134 та нової редакції статті 237 КЗпП (з 11 квітня 1992 року) настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше. Частиною третьою статті 233 КЗпП України встановлено річний строк для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, який починає обраховуватися з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред`явлення регресного позову (п. 20 ППВСУ №14). Відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином враховуючи, що відповідачка як службова особа неналежним чином виконала свої трудові обов`язки, чим завдала позивачу матеріальну шкоду, яка виразилась у виплаті працівнику середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді, а тому суд вважає за можливе стягнути з відповідачки на користь позивача в рахунок відшкодування шкоди 28392,45 грн. Також, відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідачки на користь позивача документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2102,00 грн. Отже, всього на користь позивача з відповідачки підлягає стягненню 30494,45 грн. (28392,45 грн. + 2102,00грн.)

Outcome: approved