Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-21 00:00:00

26 листопада 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача тергромади в особі Дніпровської міськради про визнання права власності в порядку спадкування за законом. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 листопада 2018 року позовну заяву судом було прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 січня 2019 року було витребувано копію спадкової справи. 22 травня 2019 року до суду надійшла копія спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 червня 2019 року підготовче провадження у справі було закрито та справу призначено до судового розгляду. Позивач у позові посилалася на те, що вона є рідною донькою [PERSON] , померлої [INFO] . Після її смерті відкрилася спадщина на домоволодіння [ADDRESS] , який було побудовано померлою ще у 1961 році. На вказаний будинок у 1966 році було отримано будинкову книгу. 31 жовтня 1966 року [PERSON] зареєструвала місце свого проживання за адресою знаходження спірного майна, а також місце проживання своєї доньки - позивача, яка зареєстрована та проживає за вказаною адресою на теперішній час. 19 вересня 2018 року позивач звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, проте постановою Другої дніпровської держнотконтори від 19 вересня 2018 року позивачеві було відмовлено у видачі свідоцтва про спадщину за законом на домоволодіння через відсутність правовстановлюючого документа на нерухоме майно. Таким чином, відсутність правовстановлюючого документа на спірне домоволодіння перешкоджає [PERSON] у реалізації її права на отримання спадщини після смерті своєї матері [PERSON] , померлої [INFO] , у вигляді домоволодіння. Просила суд визнати за нею право власності на домоволодіння [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] . У своїй заяві до суду просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити. Відповідач Дніпровська міська рада проти задоволення позовних вимог заперечувала. Надала суду відзив, у якому зазначила, що сам по собі факт проживання спадкоємця зі спадкодавцем в одному житловому приміщенні є недостатнім фактом для визнання спадкоємця таким, що прийняв спадщину шляхом фактичного вступу. Посилалася на те, що позивачем не надано доказів про утримання будинку у належному стані, здійснення поточного ремонту, сплати комунальних послуг, отримання кореспонденції. Домоволодіння не увійшло до складу спадщини [PERSON] , оскільки за життя вона не зареєструвала своє право власності на спірне домоволодіння. У задоволенні позовних вимог просили відмовити у повному обсязі. Перевіривши матеріали справи, оцінивши докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] була матір`ю [PERSON] (а.с. 9). 23 квітня 1977 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] і змінила своє прізвище на « [PERSON] » (а.с. 8). [INFO] [PERSON] померла (а.с. 10). За життя [PERSON] , померла [INFO] , побудувала будинок [ADDRESS] (а.с. 21-28, 29), проте, право власності у встановленому законом порядку оформлено нею не було. Відповідно до звідного оціночного акту від 18 листопада 1976 року, складеного ДМБТІ, домоволодіння складається з: житлового будинку літ. А-1, Б - літня кухня, В, Г, Д, Е - сарай, Гпд - підвал, Ж - вбиральня, І - мощення, № 1, 2 - огорожа, № 3 - водоколонка, будови 1961 року (а.с. 21-28). Згодом у період з 1979 року по 1982 рік було побудовано житлову надбудову над літ. А1 -1, над А1 -1 веранду, а2-1 веранду, а - вхід в погріб, З - гараж, під З - оглядову яму, М - душ. Після її смерті відкрилася спадщина на вказане домоволодіння, яку прийняла її донька, позивач, як спадкоємець першої черги, яка проживала та була зареєстрована з [PERSON] , померлою [INFO] (а.с. 14, 19, 20), та фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, згодом, 16 травня 1985 року, звернулася із заявою про прийняття спадщини до Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори (а.с. 102). Згідно з відомостями КП «ДМБТІ» від 14 червня 2018 року реєстрація права власності на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] , станом на 31 грудня 2012 року не проводилася (а.с. 18). Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок [ADDRESS] і акту від 21 червня 2018 року, житловий будинок з господарськими будівлями побудований у 1961 році та не належить до самочинного будівництва, станом на 21 червня 2018 року домоволодіння складається з житлового будинку літ А-1 житловою площею 36,6 кв.м., загальною площею 88,3 кв.м., літньої кухні Б, сараю В, гаражу З, сараю (тимч.) Л, душу М, навісу Н, вольєру О, споруд № 1-10 , І (а.с. 34-41). Постановою Другої дніпровської держнотконтори про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 19 вересня 2018 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на домоволодіння [ADDRESS] , яке залишилося після смерті [PERSON] , померлої [INFO] (а.с. 44). Підставою нотаріус вказав відсутність правовстановлюючого документа та реєстрацію права власності на зазначене домоволодіння за спадкодавцем. [PERSON] померла [INFO] , на час виникнення у позивача права на спадщину чинним був ЦК Української РСР у редакції 1963 року. Відповідно до ч. 1 ст. 524 ЦК Української РСР (у редакції 1963 року) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Статтею 529 ЦК Української РСР (у редакції 1963 року) визначено, що спадкоємцями першої черги є діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Згідно зі ст. 548 ЦК Української РСР (у редакції 1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Ч. 1 ст. 549 ЦК Української РСР (у редакції 1963 року) встановлено, що спадкоємець прийняв спадщину , якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Позивач [PERSON] звернулася до Другої дніпропетровської держнотконтори із заявою про прийняття спадщини (а.с. 102); 17 травня 1985 року Другою дніпропетровською держнотконторою позивачеві видано свідоцтво про право на спадщину за законом (а.с. 104). Ч. 3 п. 6 постанови пленуму ВССУ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначає, що спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Ст. 317 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Таким чином, суд приходить до висновку, що [PERSON] , померла [INFO] , яка побудувала житловий будинок [ADDRESS] мала би правові підстави для визнання за нею права власності на спірне домоволодіння, якби вона була живою. Після її смерті спадщину прийняла її дочка, позивач, як спадкоємець першої черги, яка не тільки фактично прийняла спадщину шляхом володіння та вступлення в управління майном, але й звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та отримала свідоцтво про спадщину, проте спірне домоволодіння до складу спадщини не увійшло через відсутність реєстрації права власності за померлою [PERSON] . Таким чином, право на визнання права власності набула її донька як спадкоємець першої черги за законом. Доводи відповідача, викладені у відзиві на позов, зокрема, що позивач не вчинила дій щодо прийняття спадщини, не знайшли свого підтвердження та спростовані доказами, отриманими в ході судового розгляду, зокрема, копією спадкової справи № 335 від 17 травня 1985 року, відкритої після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , з якої вбачається, що позивач не лише фактично прийняла спадщину шляхом вступлення в управління та володіння спадковим майном, але й звернулася із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори і отримала свідоцтво про право на спадщину. Тобто, [PERSON] було дотримано вимог ЦК Української РСР, чинного на час відкриття спадщини. Заперечення відповідача, що спадкоємець не може набути право власності на майно, на яке у спадкодавця не було зареєстрованого права власності, також ж не заслуговують на увагу, оскільки до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Тобто, до позивача перейшло право про визнання права власності, яке мала б [PERSON] , якби вона була живою. Таким чином, отримати спадщину на спірне майно, окрім, як в судовому порядку позивач не має можливості, оскільки [PERSON] , померла [INFO] , правовстановлюючі документи не отримала, у встановленому законом порядку право власності на належне їй майно не зареєструвала, тому право власності за [PERSON] на домоволодіння [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті своєї матері [PERSON] , померлої [INFO] , підлягає визнанню на житловий будинок, житлову прибудову, на будівлі та споруди, які були побудовані за життя [PERSON] . У задоволенні позовних вимог про визнання права власності в порядку спадкування за законом на літ. Н - навіс та літ. О - вольєр, які згідно з технічним паспортом були побудовані у 1990 році, відмовити, оскільки їх будівництво було здійснено після смерті [PERSON] і до складу спадкового майна ці об`єкти не входять. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір у загальному розмірі 3 789 гривень 00 коп. (а.с. 1, 2). Враховуючи, що відповідач по справі територіальна громада в особі Дніпровської міської ради є бюджетною організацією та відшкодування позивачеві витрат зі сплати судового збору її бюджетом не передбачено, тому суд вважає понесені позивачем судові витрати у справі віднести за її рахунок. На підставі викладеного,

Outcome: partial