Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-01 00:00:00

25.02.2021 позивачка звернулась до суду з вищевказаним позовом, у якому просить суд визнати [PERSON] , таким, що втратив право користування житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивачці на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] . Відповідач зареєстрований, але більше року за вказаною адресою не проживає, про що було складено Виконавчим комітетом Решетилівської міської ради Акт обстеження житлово-побутових умов від 15.02.2021. 03.03.2021 суддею Романенко О.О. відкрито провадження у справі, ухвалено справу розглядати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 18.05.2021 закрито підготовче судове засідання та справу призначено до судового розгляду по суті. У судове засідання з`явилася позивачка та свідки: [PERSON] та [PERSON] . Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча про час, дату і місце розгляду справи був повідомлений належним чином шляхом публікації оголошення на офіційному веб-сайті суду (а.с.34, 41, 48). Клопотання про розгляд справи за його відсутності чи інших заяв по суті або з процесуальних питань від відповідача до суду не надходило. Відповідач не надав заперечень проти зазначених у позові обставин. Отже, за письмової згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.ст. 280-281 ЦПК України. У судовому засіданні позивачка заявлені позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позові. Окрім того, суду пояснила, що [PERSON] є чоловіком її сестри - [PERSON] . Реєстрацію відповідача в даному будинку здійснював ще її батько. Після смерті батька, [PERSON] обіцяв її матері [PERSON] знятися з реєстрації, однак так цього і не здійснив. Відповідач жодного дня не проживав за місцем своєї реєстрації, його речей в домоволодінні немає і ніколи не було. Сестра уже тривалий час не проживає з відповідачем. На даний момент жодних зв`язків з бувшим чоловіком сестри - [PERSON] позивачка не підтримує. Те, що відповідач залишається прописаним у будинку перешкоджає їй оформити субсидію та вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Суд, заслухавши пояснення позивачки, показання свідків, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] з 23.01.2021 є одноосібною власницею житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.10). Із довідки виконавчого комітету Решетилівської міської ради Полтавської області від 17.07.2021 №10-12/1544, вбачається, що у вищевказаному домогосподарстві зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] (син), [PERSON] (дочка), [PERSON] (син) та [PERSON] (зять) (а.с.13). Згідно акту обстеження житлового-побутових умов сім`ї [PERSON] від 15.02.2021, за адресою: [ADDRESS] зареєстрований, зокрема, [PERSON] , [INFO] , однак за вказаною адресою не проживає. Понад 15 років і по даний час проживає в с.Шрамки Полтавського р-ну (колишнього Решетилівського р-ну) Полтавської області (а.с.14). У судовому засіданні свідок [PERSON] зазначила, що проживає по сусідству із позивачкою за адресою: [ADDRESS] , мають добрі сусідські відносини. [PERSON] був прописаний, ще за життя [PERSON] - матері позивачки та її чоловіка. Відповідач жодного дня не проживав за місцем своєї реєстрації та його речей ніколи не було у даному домоволодінні. Покійна мати позивачки постійно піднімала питання, щоб відповідач виписався, але той лише обіцяв. Свідок [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] є чоловіком сестри позивачки. Вона неодноразово бачила як він приїздив на автомобілі в гості до [PERSON] матері позивачки, яка була господарем зазначеного домоволодіння. Відповідач жодного дня не проживав за місцем своєї реєстрації та його речей ніколи не бачила у даному будинку. Суд не бере до уваги копії технічного паспорту на житловий будинок, оскільки даний письмовий доказ не має доказового значення у справі та не є належним та допустимим доказом при вирішенні спору про втрату права користування житловим приміщенням. Спір у справі виник із житлових правовідносин та його вирішення регулюється нормами житлового та цивільного законодавства. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому, право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Згідно із частиною 1 статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміну «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважним причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання. Аналогічна правова позиція викладена у постанові КЦС ВС від 23 квітня 2020 року у справі № 686/8440/16-ц. Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Права і обов`язки членів сім`ї власника будинку (квартири) регулюються статтями 156, 157 ЖК України, а права і обов`язки наймачів - статтями 158 - 170 ЖК України, а також главою 59 ЦК України. Належних і допустимих доказів того, що сторони пов`язані спільним побутом та мають взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання до суду не надано. Право членів сім`ї власника будинку (квартири) користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є Судом достовірно встановлено, що відповідач не відноситься до членій сім`ї позивача, яка є одноосібним власником житлового будинку. Реєстрація відповідача у будинку здійснювалася попереднім власником, якому відповідач приходився зятем. Таким чином із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Також судом встановлено, що договору найму із позивачем відповідачем не укладалося. Більше того, позивачкою доведено, що відповідач фактично жодного дня не проживав у будинку, а був лише зареєстрований в ньому. Відповідно до ст. 72 Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться у судовому порядку. Реєстрація відповідача, який фактично понад 15 років не проживає за місцем своєї реєстрації, у житловому будинку, належному позивачці порушує її права власника розпоряджатися своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. З досліджених вище доказів встановлено, що відповідач не проживає та не з`являється у належному позивачці будинку понад 15 років. Доказів того, що відповідач має родинні стосунки із позивачкою, сторони пов`язані спільним побутом, ним укладено договір найму житла із позивачкою, як новим власником житла, позивачка чинить перешкоди у доступі до житла відповідачу відсутні, тому суд доходить висновку про наявність передбачених законом підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі. Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 209 ЦПК України завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду з даним позовом позивачкою сплачено судовий збір у розмірі 908 грн, що підтверджується квитанцією № 89 від 25.02.2021 (а.с.1). Вказані кошти судового збору були зараховані до спеціального фонду державного бюджету України 25.02.2021, що підтверджується наявною в матеріалах справи випискою про зарахування судового збору до спеціального фонду державного бюджету України (а.с.26). Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] у повному обсязі, то з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню сплачений нею судовий збір у розмірі 908 грн. На підставі викладеного, відповідно до ст. 72, 156, 157 ЖК України, ст.ст. 383, 391 ЦК України,

Outcome: approved