Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-03 00:00:00

26 квітня 2017 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом. Свої вимоги обґрунтовував тим, що 27 березня 2017 року між ним та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу № 753, за яким відповідач зобов'язався придбати та передати йому у власність транспортний засіб «LADA Largus». На виконання умов договору він вніс на рахунок відповідача 21 693 грн. При цьому йому не було роз'яснено, що вказана сума є комісійною винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані із підготовкою та укладенням договору. Посилаючись на те, що відповідачем не було доведено до його відому достовірних умов договору, що вплинуло на можливість його свідомого вибору, а також на Закон України «Про захист прав споживачів», просив визнати недійсним договір фінансового лізингу № 753 від 27 березня 2017 року, а також стягнути з відповідача на його користь 21 693 грн в рахунок повернення коштів за вказаним договором. Позивач та його представник в судовому засіданні заявлені вимоги підтримали у повному обсязі. Представник відповідача до суду не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Від відповідача до суду надійшли письмові заперечення проти позову, в яких він зазначив, що позивач, укладаючи договір, повністю усвідомлював всі його умови. Вважав неспроможними доводи позивача щодо обов'язкової нотаріальної форми договору лізингу. Крім того,вказав, що позивачем не доведено порушення принципу добросовісності та всіх трьох чинників, що необхідні для кваліфікування договору як несправедливого. Просив вважати всі вимоги позивача необґрунтованими та відмовити у повному обсязі у задоволенні позовних вимог [PERSON]. Вислухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши письмові докази, суд дійшов такого. В судовому засіданні встановлено, що 27 березня 2017 року між ТОВ «Єврокар Україна» та позивачем [PERSON] було укладено договір фінансового лізингу № 753, предметом якого є придбання транспортного засобу «LADA Largus» вартістю 309 990 грн (а. с. 8-15). 28 березня 2017 року позивачем на рахунок відповідача було внесено 21 693 грн, що підтверджується відповідною квитанцією (а. с. 16). 29 березня 2017 року [PERSON] звернувся до адміністрації ТОВ «Єврокар Україна» із заявою про розірвання договору та повернення сплачених ним коштів (а. с. 29). 05 травня 2017 року відповідачем на адресу позивача направлено відповідь про те, що договір фінансового лізингу розірвано за його заявою, і у відповідності до положень п. 12.1 ст. 12 Договору, сплачена комісія за оформлення договору поверненню не підлягає (а. с. 30). Правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані нормами ЦК України, а також Законом України «Про фінансовий лізинг». Згідно зі ст.ст. 1, 2 вказаного Закону фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають з договору фінансового лізингу, за яким лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізиногоодержувачем специфікацій та умов та передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг віднесено до фінансових послуг. Пунктом 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. З урахуванням викладеного суд приходить до переконання, що на споживачів послуги фінансового лізингу - лізингоодержувачів також поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів». Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині 2 ст. 18 вказаного Закону, де вказано, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Зі змісту вказаної правової норми випливає, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. За змістом ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Аналіз цих норм дає підстави для висновку, що несправедливими є й положення договору про фінансовий лізинг, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за дострокове його погашення. Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Виходячи з викладеного, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про несправедливість відносно споживача умов спірного договору фінансового лізингу, адже розмір суми комісії за організацію договору в розмірі 7% від погодженої вартості предмета лізингу, що становить 21 693 грн, які позивач сплатив відповідачеві, не відповідає обсягу робіт, які отримав споживач. Суд вважає, що ця сума є надто завищеною, оскільки відповідач фактично не поніс інших витрат на організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням даного договору, крім витрат на роздруківку тексту договору та заповнення декількох рядків та реквізитів лізингоодержувача у тексті договору рукописним текстом. Доказів понесення інших затрат відповідачем суду не надано. Останнім також не обґрунтовано співмірність розміру платежу за організацію, підготовку та укладення даного договору виконаній послузі, яка не є лізинговим платежем. Перелік несправедливих умов у договорах зі споживачами наведено в ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», і цей перелік не є вичерпним. Суд вважає, що спірним договором фактично забезпечено захист інтересів лише лізингодавця, і це свідчить про очевидну диспропорцію між правами та обов'язками сторін. Отже, несправедливі умови договору лізингу, які порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, завдають шкоди споживачеві, є достатніми підставами вважати недійсним даний договір лізингу із застосуванням правових наслідків недійсності правочину. Суд також вважає несправедливою умову договору щодо можливості лізингодавця без з'ясування причин неможливості повного виконання зобов'язання лізингоодержувачем фактично розірвати договір в односторонньому порядку, при цьому залишити за собою сплачений обов'язків платіж за оформлення договору, який поверненню не підлягає в жодному випадку, а при розірванні договору повертає лізингоодержувачу сплачений ним авансований платіж або тільки 20 відсотків від сплаченого авансованого платежу, як штраф за дострокове розірвання договору (п. 12.1 ст. 12 Договору). Статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Порушення цієї норми Закону полягає в тому, що при укладенні з позивачем договору фінансового лізингу відповідач завуалював призначення платежу в розмірі 21 693 грн під виглядом першочергового платежу, який насправді, за умовами договору, не повертається в жодному випадку та є комісією за укладення самого договору. Приймаючи до уваги вищевикладене, суд вважає, що укладений 27 березня 2017 року договір між [PERSON] та ТОВ «Єврокар Україна»є недійсним у відповідності до вимог ст. 227 ЦК України з моменту його вчинення, внаслідок чого позивачеві, в порядку застосування ст. 216 ЦК України, слід повернути сплачені на виконання цього договору кошти в сумі 21 693 грн шляхом їх стягнення з відповідача. Проаналізувавши сукупність доказів, наданих сторонами, суд дійшов переконання, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Також, у відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 640 грн, сплата якого підтверджується відповідною квитанцією, а також 640 грн - на користь держави за вимогу немайнового характеру, оскільки позивача від сплати судового збору за подання цього позову звільнено, з урахуванням правової позиції Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ України у справі № 405/7915/15-ц від 18 травня 2016 року. На підставі викладеного,

Outcome: approved