Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-12 00:00:00

25 вересня 2020 року (згідно відмітки на конверті, в якому надійшов позов) Акціонерне товариство «Укрсиббанк» (далі - позивач, АТ «Укрсиббанк») звернулося в суд з позовом до [PERSON] (далі - відповідач-1, [PERSON] ,), [PERSON] (далі - відповідач-2, [PERSON] ), [PERSON] (далі - відповідач-3, [PERSON] ) про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги мотивовані тим, що 04 березня 2008 року між позивачем та [PERSON] був укладений кредитний договір №11440496001, відповідно до умов якого банк надав, а відповідач отримав кредиту у розмірі 89 900,00 доларів США на споживчі цілі строком до 02 березня 2029 року, з погашенням кредиту рівними частинами згідно графіку платежів. На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між позивачем та [PERSON] , [PERSON] були укладені окремі договори поруки. Вказує, що відповідач-1 свої зобов`язання щодо погашення заборгованості за кредитом не виконав і станом на 23 вересня 2020 року утворилася заборгованості у загальному розмірі 985 916,93 грн., з яких: 1) заборгованість за тілом кредиту 657 716,52 грн., з яких 69 535,24 грн. - за простроченими платежами; 2) 274 285,07 грн. заборгованість за договірними процентами згідно ст.1048 ЦК України; 3) 22 725,50 грн. заборгованість за 3% річних згідно ст.625 ЦК України; 4) 5 915,21 грн. пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом у період з 24 вересня 2019 року по 29 лютого 2020 року; 5) 25 274,63 грн. пені за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за строк з 24 вересня 2019 року по 29 лютого 2020 року. У зв`язку з цим, просить суд стягнути з відповідача солідарно з відповідача-1 та відповідача-2, а також з відповідача-1 та відповідача-3, вказану заборгованість та судові витрати, пов`язані з розглядом справи. Ухвалою суду від 21 жовтня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито загальне позовне провадження та призначено розгляд справи у підготовчому засіданні. Ухвалою суду від 22 грудня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи у судовому засіданні по суті. В судове засідання представник позивача не з`явився, але подав суду заяву, в якій просить справу слухати у його відсутності, позов підтримує та просить його задовольнити. Відповідачі в судові засідання не з`явилися, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином поштою. Представник відповідача-1 у письмовій заяві просить суд відкласти розгляд справи у зв`язку із зайнятістю в іншому судовому засіданні. Суд, розглянувши клопотання представника відповідача 1 про відкладення розгляду справи, постановив відхилити останнє, у зв`язку з необґрунтованістю. Разом з тим, суд зауважує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. При цьому, письмових відзиві на позов жоден із відповідачів не подали. Як визначено у частині першій статті 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки відповідачі були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, однак не з`явилися в судове засідання, враховуючи, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, з наступних підстав. Судом встановлено, що 04 березня 2008 року між позивачем та [PERSON] був укладений кредитний договір №11440496001 (далі - кредитний договір), відповідно до умов якого банк надав, а відповідач отримав кредиту у розмірі 89 900,00 доларів США на споживчі цілі строком до 02 березня 2029 року, з погашенням кредиту рівними частинами згідно графіку платежів. В подальшому строк кредитування був збільшений до 04 березня 2044 року (а.с.14-49). На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 04 березня 2018 року між позивачем та [PERSON] був укладений договір поруки №11309840000/1 (а.с.50-53). 05 березня 2015 року між позивачем та [PERSON] був укладений окремий договір поруки №260495. Зі змісту вищенаведених договорів поруки слідує, що [PERSON] та [PERSON] кожен окремо поручився за [PERSON] , але між собою вони (поручителі) не поручалася. Згідно проведеного позивачем розрахунку, станом на 23 вересня 2020 року утворилася заборгованості за кредитним договором у загальному розмірі 985 916,93 грн., з яких: 1) заборгованість за тілом кредиту 657 716,52 грн., з яких 69 535,24 грн. - за простроченими платежами; 2) 274 285,07 грн. заборгованість за договірними процентами згідно ст.1048 ЦК України; 3) 22 725,50 грн. заборгованість за 3% річних згідно ст.625 ЦК України; 4) 5 915,21 грн. пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом у період з 24 вересня 2019 року по 29 лютого 2020 року; 5) 25 274,63 грн. пені за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за строк з 24 вересня 2019 року по 29 лютого 2020 року. Надаючи свою правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає таке. В першу чергу, суд вважає за необхідним надати свою оцінку обґрунтованості позовних вимог про стягнення основної суми боргу (тіла кредиту). У пунктах 60-63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року №638/13683/15-ц зроблений такий правовий висновок. У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (частина друга статті 627 ЦК України у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 ЦК України у вказаній редакції). Регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону України «Про захист прав споживачів». З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить, - також Закон України «Про захист прав споживачів». Частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, що була чинною до 10 червня 2017 року, встановлювала обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту. Звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений Законом України «Про захист прав споживачів» порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 цього Закону у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором. В розглядуваному випадку, як встановлено судом, спірний кредитний договір був укладений на споживчі цілі 04 березня 2008 року, тобто, в період дії частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів, у редакції чинній до 10 червня 2017 року, а тому правові висновки Великої Палати Верховного Суду можливо застосувати і до даної ситуації. У розділі 12 кредитного договору сторони передбачили порядок дострокового повернення кредиту за вимогою банку, який передбачав направлення банком на адресу позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту. У разі не усунення позичальником порушень умов за цим договором протягом 31 календарного дня з дати одержання вищевказаного повідомлення (вимоги), вважається, що термін повернення кредиту настав на 32 календарний день з дати одержання повідомлення (вимоги).У разі неотримання позичальником повідомлення (вимоги) протягом 40 календарних днів з дати його направлення, вважається, що термін повернення кредиту настав на 41 календарний день. Тобто, поряд з вимогами частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів, у редакції чинній до 10 червня 2017 року, сторони в договорі окремо обумовили обов`язкове направлення банком вимоги про дострокове повернення кредиту. Однак, в матеріалах справи відсутні будь-які відомості про виконання позивачем вимог частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів, у редакції чинній до 10 червня 2017 року, розділу 12 кредитного договору, а саме - доказів надіслання відповідного повідомлення (вимоги) банку про дострокове погашення заборгованості. В такому випадку, у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором, адже банк не дотримався передбаченого як договором, так і Законом порядку пред`явлення вимоги про дострокове погашення боргу, що непропорційно погіршує становище відповідача-1, як споживача кредитних послуг. З наведених вище підстав суд стягує з відповідача-1 лише поточну заборгованість за тілом кредиту, яка існувала станом на 23 вересня 2020 року (день проведення розрахунку позивачем), а у вимогах про дострокове погашення всієї суми кредиту відмовляє у зв`язку з їх передчасністю. Вказане не позбавляє позивача права, у разі виконання ним приписів частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів, у редакції чинній до 10 червня 2017 року, розділу 12 кредитного договору, та невиконання позичальником відповідних вимог, звернутися до суду з відповідним позовом. Визначаючи суму поточної заборгованості, яка існувала станом на 23 вересня 2020 року, суд бере за основу розрахунок позивача, який самостійно вказав, що поточна заборгованість становила 69 536,24 грн. (а.с.3). Такий самий розмір поточної заборгованості вказаний у розрахунку позивача (а.с.62-63). Тому саме цю суму суд стягує з відповідача 1, як поточну заборгованість за кредитним договором, що існувала станом на 23 вересня 2020 року. Що стосується вимог про стягнення відсотків за користування кредитом (договірних відсотків), суд зазначає таке. Як встановлено судом, на виконання приписів ст.1048 ЦК України, сторони у додатковій угоді №9 від 05 березня 2015 року встановили наступні відсотки за користування кредитом (а.с.40): 1) у період з 05 березня 2015 року по 04 березня 2016 року - 5,25 % річних в українській гривні; 2) у період з 05 березня 2016 року по 04 березня 2017 року - 7,34 % річних в українській гривні; 3) у період з 05 березня 2017 року по 04 березня 2018 року - 12,00 % річних в українській гривні; 4) у період з 05 березня 2018 року по 04 березня 2019 року - 13,09 % річних в українській гривні; 5) у період з 05 березня 2019 року по 04 березня 2020 року - 14,09 % річних в українській гривні; 6) у період з 05 березня 2020 року по 04 березня 2021 року - 15,09 % річних в українській гривні; 7) у період з 05 березня 2020 року по 04 березня 2044 року - 16,09 % річних в українській гривні. Оскільки суд відмовив у достроковому стягненні всієї суми заборгованості, а стягує лише поточну заборгованості, аналогічно до стягнення підлягають лише проценти, нараховані на поточну заборгованість. З наданого банком розрахунку видно, що поточна заборгованість у розмірі 1 234,84 грн. виникла у відповідача починаючи з 04 грудня 2017 року і станом на 23 вересня 2020 року вона зросла до 69 536,24 грн. В такому випаду суд при розрахунку суми процентів бере за основу їх розмір, що діяв: 1) у період з 05 березня 2017 року по 04 березня 2018 року - 12,00 % річних в українській гривні; 2) у період з 05 березня 2018 року по 04 березня 2019 року - 13,09 % річних в українській гривні; 3) у період з 05 березня 2019 року по 04 березня 2020 року - 14,09 % річних в українській гривні; 4) у період з 05 березня 2020 року по 04 березня 2021 року - 15,09 % річних в українській гривні; Відсотки розраховується судом за формулою [Відсотки] = [Сума боргу] [Процентна ставка] / 100% / 365 днів [Кількість днів]. Відсотки за період з 04 грудня 2017 року по 04 березня 2018 року (ставка 12%) Дата початкуДата закінченняКількість днівСума боргуВідсоткова ставкаВідсотки 04.12.201703.01.2018311 234.841212.59 04.01.201804.02.2018322 722.341228.64 05.02.201804.03.2018284 209.841238.75 Всього: 91 79.98 Відсотки за період з 05 березня 2018 року по 04 березня 2019 року (ставка 13,09%) Дата початкуДата закінченняКількість днівСума боргуВідсоткова ставкаВідсотки 05.03.201803.04.2018305 697.3413.0961.30 04.04.201803.05.2018307 184.8413.0977.30 04.05.201803.06.2018319 263.2213.09102.98 04.06.201803.07.20183011 341.6013.09122.02 04.07.201805.08.20183313 419.8813.09158.82 06.08.201803.09.20182915 498.3613.09161.19 04.09.201803.12.20189117 576.7413.09573.62 04.10.201804.11.20183219 655.1213.09225.57 05.11.201803.12.20182921 733.5013.09226.03 04.12.201803.01.20193123 811.8813.09264.73 04.01.201903.02.20193125 890.2613.09287.84 04.02.201904.03.20192927 968.6413.09290.88 Всього: 426 2 552.28 Відсотки за період з 05 березня 2019 року по 04 березня 2020 року (ставка 14,09%) Дата початкуДата закінченняКількість днівСума боргуВідсоткова ставкаВідсотки 05.03.201903.04.20193030 047.0214.09347.97 04.04.201905.05.20193232 125.4014.09396.84 06.05.201903.06.20192934 203.7814.09382.90 04.06.201903.07.20193036 282.1614.09420.18 04.07.201904.08.20193238 360.5414.09473.86 05.08.201903.09.20193040 438.9214.09468.32 04.09.201903.10.20193042 517.3014.09492.39 04.10.201903.11.20193144 595.6814.09533.67 04.11.201903.12.20193046 674.0614.09540.52 04.12.201907.01.20203548 752.4414.09658.33 08.01.202003.02.20202750 830.8214.09528.35 04.02.202004.03.20203052 909.2014.09611.06 Всього: 366 5 854.39 Відсотки за період з 05 березня 2020 року по 23 вересня 2020 року (ставка 15,09%) Дата початкуДата закінченняКількість днівСума боргуВідсоткова ставкаВідсотки 05.03.202005.04.20203254 987.5815.09725.48 06.04.202003.05.20202857 065.9615.09658.78 04.05.202003.06.20203159 144.3415.09755.93 04.06.202005.07.20203261 222.7215.09807.74 06.07.202003.08.20202963 301.1015.09756.86 04.08.202003.09.20203165 379.4815.09835.62 04.09.202023.09.20202067 457.8615.09556.25 Всього: 203 5 096.67 Отже, загальний розмір договірних відсотків, нарахованих на поточну заборгованість у розмірі 69 536,24 грн. за період з 04 грудня 2017 року по 23 вересня 2020 року становить 13 583,32 грн, і саме цю суми договірних відсотків суд стягує з відповідача-1 на користь позивача. В задоволенні решти вимог про стягнення відсотків слід відмовити за їх передчасністю, адже вони нараховані за зобов`язаннями, строк погашення яких не настав. Що стосується вимог про стягнення 3% річних нарахованих згідно ст.625 ЦК України, суд зазначає таке. Велика Палата Верховного Суду у пункті 54 постанови від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 зробила правовий висновок, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Отже, враховуючи вищенаведений правовий висновок Великої Палати Верховного Суду стосовно правильного застосування положень ст.ст.625, 1048 ЦК України, позивач вправі нараховувати лише договірні відсотки за кредитним договором у період дії строку кредитування, до використанням ним права на дострокове погашення всієї суми позики, яке передбачене ст.1050 ЦК України. До настання одного з цих моментів, позивач не вправі нараховувати 3% річних, які передбачені у ст.625 ЦК України, адже відносини між сторонами не трансформувалася з договірних в охоронні. У зв`язку з вищенаведеним, у задоволенні вимог про стягнення 3% річних у розмірі 22 725,50 грн. слід відмовити за безпідставністю. Що стосується вимог про стягнення пені, суд зауважує наступне. Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. За змістом вищенаведених положень цивільного законодавства слідує, що неустойка у формі пені може нараховуватися лише на основне зобов`язання, а на похідні зобов`язання у вигляді відсотків за користування кредитом, пеня нараховуватися не може, адже це суперечить її правовій природі. В розглядуваному випадку сторони погодили у п.8.1 кредитного договору пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу (а.с.16). Зі змісту позову слідує, що банк просить суд стягнути пеню за період з 24 вересня 2019 року по 29 лютого 2020 року у розмірі 5 915,21 грн. нараховану на тіло кредиту, а також у розмірі 25 274,63 грн. - нараховану на проценти за користування кредитом. Оскільки пеня на проценти нараховуватися не може, суд відмовляє у задоволенні вимог про стягнення пені у розмірі 25 274,63 грн., які нараховані на проценти за користування кредитом. З наданого банком розрахунку вбачається, що пеню на основну суму боргу він розраховував виходячи з поточної заборгованості, яка існувала у період з 24 вересня 2019 року по 29 лютого 2020 року, що є правильним та узгоджується з висновками суду про допустимість стягнення лише поточної заборгованості, а не всієї суми кредитом достроково, а також застосовуючи вірний розмір подвійної облікової ставки НБУ. Тому підстав перевіряти цей розрахунок суд не вбачає і задовольняє позовні вимоги в цій частині шляхом стягнення пені у розмірі 5 915,21 грн. (а.с.69). Щодо вимог до поручителів, суд зазначає таке. Частинами першою - другою статті 554 ЦК України визначено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Зі змісту договорів поруки та додаткових угод до них слідує, що обоє поручителів - [PERSON] та [PERSON] поручилися за зобов`язаннями [PERSON] , в тому числі за збільшеними процентами за користування позикою, які востаннє переглядалися сторонами 05 березня 2015 року згідно додаткової угоди №9 (а.с.40, 50, 53, 54). Отже, оскільки відповідач-2 та 3, кожен за окремим договором поруки, поручилися перед відповідачем-1, заборгованість за договором, яка визнана судом обґрунтовано, слід також стягнути з них солідарно, при цьому не передбачаючи солідарне зобов`язання між самими поручителями. Такий підхід стосовно стягнення заборгованості із декількох солідарних боржників, в яких відсутнє солідарне зобов`язання між собою, відображений і в судовій практиці Великої палати Верховного суду (п.37 постанови від 17 квітня 2018 року справа № 545/1014/15-ц, провадження № 14-54 цс 18). Щодо розподілу судових витрат. У зв`язку з частковим задоволенням позову, на підставі ст.141 ЦПК України, з відповідачів у рівних частинах слід стягнути судовий збір у розмірі 1 335,42 грн., що пропорційно до задоволених позовних вимог (14 788,75 х (69 536,24 + 13 583,32 + 5 915,21) / 985 916,63).

Outcome: partial