Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-07 00:00:00

26.02.2016 р. [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання правочину удаваним та визнання права власності. Ухвалою Балтського районного суду від 17.06.2016 р. до участі у справі в якості третьої особи залучено Публічне акціонерне товариство (ПАТ) «Державний ощадний банк України». Заявою від 23.06.2016 р. позивачка уточнила позовні вимоги, просила визнати договір дарування від 30.01.2003 р. квартири [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON] удаваним правочином, визнати договір дарування договором купівлі-продажу, визнати право спільної сумісної власності подружжя на квартиру та визнати за нею право власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS]. В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позов та пояснили, що [PERSON] та [PERSON] з 22.02.2003 р. перебували у зареєстрованому шлюбі. Фактично вони проживали однією сімєю з 07.01.2003 р. Згідно досягнутої домовленості вони вирішили придбати квартиру для спільного проживання, яка розташована в [ADDRESS], яка раніше належала [PERSON] Домовившись про купівлю квартири за 6500 долларів США, батьки позивачки [PERSON] передали [PERSON] половину вказаної суми, а саме, 3250 долларів США, для купівлі квартири, іншу половину її вартості доклав [PERSON], попередньо отримавши для цієї мети кредит в АКБ «Морський транспортний банк», який вони спільно погашали в період шлюбу. За вказану суму він купив квартиру у [PERSON], і вони стали проживати в ній. Від шлюбу 14.03.2004 р. у них народилася донька Анастасія. У 2010 році позивачка дізналася, що між відповідачами був укладений договір дарування квартири. Рішенням Балтського районного суду від 13.07.2010 р. шлюб між ними було розірвано. Вважає, що між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири, а не її дарування, так як у [PERSON] не було будь-яких підстав дарувати квартиру незнайомій людині, крім того [PERSON] сплатив [PERSON] за придбання квартири грошові кошти в сумі 6500 долларів США, а той передав йому квартиру, отже між ними фактично відбувся договір купівлі-продажу квартири. Враховуючи, що квартира придбана за їхні спільні кошти, вважає, що вона є її та [PERSON] спільною сумісною власністю. [PERSON] визнавав той факт, що квартира куплена ним, а не прийнята в дарунок, мав намір подарувати квартиру їхній дитині, що підтверджується його власноручною розпискою, однак не виконав своєї обіцянки. Вони з [PERSON] разом не проживають, малолітня донька Анастасія, яка має вроджене захворювання, залишилася проживати разом з нею, тому вона просить відповідно до ч.3 ст.70 СК України визнати за нею право власності на 2/3 частини квартири. Відповідач [PERSON] позов не визнав та пояснив, що між ним та [PERSON] відбувся договір дарування квартири ще до реєстрації його шлюбу з позивачкою, гроші за квартиру [PERSON] він не сплачував, кредит в банку він брав на інші цілі. Батьки позивачки не давали йому кошти на придбання квартири. Розписки, на які посилається позивачка, він дійсно писав власноручно, але під примусом з боку позивачки, так як на час їх написання він перебував у хворобливому стані, що підтверджено висновком судово-психіатричної експертизи, яка проводилася в рамках кримінального провадження. Відповідач [PERSON] до суду не зявився, але подав заяву про розгляд справи у його відсутності. Представник третьої особи до суду не зявився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив, однак подав письмові заперечення, з яких вбачається, що ПАТ «Державний ощадний банк України» заперечує проти позовних вимог, посилаючись на те, що згідно вироку Балтського районного суду Одеської області від 27.08.2014 р. з [PERSON] підлягає стягненню на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» 304612,25 грн., до виконання вироку в цій частині залишено арешт, накладений на квартиру [ADDRESS], яка належить [PERSON] Договір дарування квартири між [PERSON] та [PERSON] був укладений до реєстрації шлюбу між [PERSON] та [PERSON], тому відповідно до ст..57 СК України навіть у випадку визнання договору дарування договором купівлі-продажу квартира не може бути визнана спільною сумісною власністю подружжя. Крім того, вважає, що відсутні докази передачі коштів [PERSON] [PERSON] на підтвердження укладення договору купівлі-продажу між ними. Суд, заслухавши доводи сторін, пояснення свідків, ознайомившись із запереченням третьої особи, оцінивши докази, що є у справі, дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Відповідно до ч.2 ст.58 ЦК України (в ред.1963 р., чинній на час укладення оспорюваного договору) якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. Частиною 1 ст.243 ЦК України (в ред.1963 р.) передбачено, що за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Згідно ст..224 ЦК України (в ред.1963р.) за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. В судовому засіданні встановлено, що 30.01.2003 р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Балтського районного нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №298. Згідно умов договору [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв у подарунок квартиру, розташовану за адресою Одеська область м.Балта вул..Котовського, номер будинку 189, номер квартири 20, яка складається з трьох кімнат загальною площею 68,0 кв.м, жилою 43,3 кв.м. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України \~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Як вбачається зі змісту ст..ст. 224 та 243 ЦК України (в ред..1963 р.) різниця між договорами купівлі продажу та дарування полягає в тому, що за договором дарування майно передається безоплатно, а за договором купівлі-продажу покупець зобовязаний сплатити за нього певну грошову суму. Стверджуючи, що між [PERSON] та [PERSON] був фактично укладений договір купівлі-продажу, а не договір дарування, позивачкою не доведено наявність істотної умови договору купівлі-продажу сплати покупцем грошової суми продавцеві за придбане майно. Покази свідків [PERSON] та [PERSON] в тій частині, що вони дали [PERSON] 3250 долларів США на придбання квартири заперечуються відповідачем [PERSON], будь-якими іншими обєктивними доказами не підтверджені, крім того, ці свідки є батьками позивачки, тобто особами, зацікавленими в результаті розгляду справи, тому суд критично ставиться до їх показів про те, що вони дали [PERSON] частину грошей на придбання квартири. Разом з тим, вони пояснили, що не були присутні при передачі грошових коштів [PERSON] [PERSON], отже їх твердження про сплату коштів [PERSON] є припущеннями. Кредитний договір від 14.01.2003 р., укладений між АКБ «Морський транспортний банк» та [PERSON] не містить вказівок на те, що кредит був отриманий на придбання квартири. Також суд критично ставиться до письмової розписки [PERSON] від 26.03.2010 р., зі змісту якої вбачається, що він дає згоду на відчудження належної йому квартири його доньці та дружині, а також, що квартира була придбана в кредит, який він погашав спільно з дружиною, так як така розписка була написана тільки 26.03.2010 р. перед розірванням шлюбу між подружжям [PERSON] та після накладення арешту на вказану квартиру постановою слідчого від 19.05.2009 р., що підтверджується копією вироку Балтського районного суду від 27.08.2014 р., та розцінює її як спробу зберегти арештоване майно на користь членів сімї від можливої примусової реалізації. Крім того, суд зважає на те, що в період 2010-2012 р.р. [PERSON] переніс гострий шизофреноподібний розлад, що підтверджено висновком стаціонарної судово-психіатричної експертизи №168 від 09.10.2012 р., яка проводилася в кримінальній справі(висновок знаходиться в матеріалах кримінальної справи №1/493/19/14), і вказана обставина не підлягає доказуванню відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України. Також відсутні будь-які письмові докази на підтвердження сплати [PERSON] [PERSON] грошових коштів, що протирічить вимогам ст..44 ЦК України (в ред..1963 р.). Крім того, суд звертає увагу, що 22.02.2003 р. між [PERSON] та [PERSON] (до шлюбу [PERSON]) Г.М. був зареєстрований шлюб у відділі РАЦС Балтського РУЮ, актовий запис №11. Шлюб розірваний рішенням Балтського районного суду Одеської області від 13.07.2010 р. Як на час укладення спірного договору дарування, так і на час реєстрації шлюбу був чинним Кодекс про шлюб та сімю України (1969 р.), ст..22 якого передбачалось, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Відповідно до ст..24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Отже, спільною сумісною власністю подружжя визнавалося тільки майно, нажите подружжям за час шлюбу. З 01.01.2004 р. набрав чинності Сімейний кодекс України. Відповідно до ст..60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). П.п.1, 2 ч.1 ст.57 СК України передбачено, що \~особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Враховуючи, що договір дарування квартири між відповідачами [PERSON] та [PERSON] укладений 30.01.2003 р., а шлюб між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано тільки 22.02.2003 р., права позивачки вказаним договором не порушуються, оскільки навіть при визнанні такого договору недійсним, квартира не може бути визнана їх спільною сумісною власністю. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed