Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-18 00:00:00

25 травня 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності. Свої вимоги позивач мотивує тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Білопільською державною нотаріальною конторою 05 квітня 2007 року йому на праві власності належить 1/2 частина двокімнатної квартири, розташованої за адресою: Сумська область, м. Білопілля, вул. 9 Січня, 31/6. Друга половина вказаної квартири на підставі договору дарування належить [PERSON] Остання жодного дня у квартирі не проживала та не має наміру проживати. В той же час він несе весь тягар утримання житла, робить дрібний ремонт, сплачує платежі за комунальні послуги. Вказує, що після оформлення спадщини у 2007 році звертався до [PERSON] щодо визначення долі квартири, на що остання повідомила, що частка квартири їй не потрібна та погодилася підписати документи, які б дозволили позбутися цього майна. З цього приводу їздив за адресою, де проживала відповідач та дізнався, що квартира продана, а нові власники не знають нового місця мешкання останньої. Посилаючись на те, що зареєстроване за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: Сумська область, м. Білопілля, вул. 9 Січня, 31/6, позбавляє його, як власника другої половини квартири, повноцінно користуватися нерухомим майном, на підставі ст. 124 Конституції України, ст. ст. 344, 392 ЦК України [PERSON] просить визнати за ним право власності на 1/2 частку вказаної двокімнатної квартири, яка належить [PERSON] за набувальною давністю. Ухвалою від 31 травня 2018 року відкрито провадження у справі за вказаним вище позовом та призначено її до підготовчого засідання в порядку загального позовного провадження, а хвалою від 22 червня 2018 року справу призначено до розгляду по суті та за клопотанням представника позивача у судове засідання викликано свідків [PERSON] та [PERSON] (а. с. 34-35, 43-44). У судовому засіданні позивач [PERSON] та адвокат [PERSON], який діє в інтересах останнього, позов підтримали. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявилася. Остання належним чином, шляхом публікації оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, була повідомлена про час, день і місце розгляду справи (а. с. 47). На підставі ч. 10 ст. 130 ЦПК України суд розглядає справу без участі відповідача. Представник третьої особи Білопільської міської ради Сумської області, будучи належним чином повідомленим про час, день та місце розгляду справи, у судове засідання не зявився без повідомлення причин (а. с. 48). Заслухавши позивача [PERSON] та його представника [PERSON], свідків [PERSON] та [PERSON], повно, всебічно і обєктивно дослідивши матеріали справи, оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозвязку, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, суд приходить до наступних висновків. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено і вбачається з матеріалів справи, що позивач [PERSON] з 25 жовтня 1983 року зареєстрований і проживає в [INFO] (а. с. 16). На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Білопільської державної нотаріальної контори 05 квітня 2007 року, зареєстрованого у реєстрі за №551, останньому на праві приватної власності належить 1/2 частина двокімнатної житлової квартири за адресою: Сумська область, м. Білопілля, вул. 9 Січня (нині вул. Спаська), 31/6, про що 10 травня 2007 року внесені відомості до реєстрової книги №49 на сторінці 136 за реєстровим №4938 (а. с. 8-11). Відповідач [PERSON] є власником 50/100 частини вказаної двокімнатної квартири, що підтверджується договором дарування від 02 лютого 2002 року, посвідченого державним нотаріусом Білопільської районної державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрованого у реєстрі за №145 (а. с. 7). Як зазначив у судовому засіданні позивач [PERSON], відповідач є його рідною племінницею. Тривалий час остання проживає в Ізраїлі. Під час спілкування з її матірю, яка мешкає там же, йому відомо, що [PERSON] спірна квартира не потрібна. Разом з тим, остання не бажає вчиняти будь-які дії щодо відчуження вказаної нерухомості, посилаючись на те, що затрати на переліт в Україну дорожчі за її вартість. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Частина 2 статті 41 Конституції України передбачає, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. При цьому право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, повязаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, те, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. При вирішенні спорів, повязаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: 1) володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; 2) володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; 3) володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнішнім володільцем та повернення цього майна протягом одного року або предявлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Отже, при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років. Володіння без правової підстави це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном. Аналізуючи поняття добросовісності володіння як ознаки набувальної давності за статтею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений в тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Таким чином, набувальна давність поширюється на випадки фактичного, без правової підстави володіння чужим майном. Встановлені у справі обставини свідчать про те, що позивач обізнаний відносно того, що власником 1/2 частини квартири є його рідна племінниця [PERSON], а тому не можна вважати володіння позивачем часткою останньої у праві власності на нерухомість добросовісним. Доводи [PERSON] про те, що відповідач відмовилася від належної їй частини квартири всупереч ст. 81 ЦПК України не підтверджені належними, допустимими та достовірними доказами. Та обставина, що позивач користується всією квартирою, здійснює ремонти та оплачує комунальні послуги не породжує у нього права на набуття права власності за набувальною давністю. Враховуючи викладене, суд вважає, що підстави для визнання за позивачем права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, визначені ст. 344 ЦК України, відсутні, а відтак, приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed