Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-29 00:00:00

25.07.2019 року до суду надійшла спільна заява [PERSON] та [PERSON] про розірвання шлюбу за заявою подружжя, яке має дітей. Шлюб було зареєстровано 30.05.2015 року. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - [PERSON] , [INFO] . Сімейне життя не склалось з причин різних характерів, різних поглядів на життя, у зв`язку з чим виникають сварки, втрачено почуття любові та поваги, просять розірвати шлюб. У судове засідання сторони не з`явились, про час і місце судового розгляду були повідомлені своєчасно та належним чином, надали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, в якій вказали, що просять розірвати шлюб. На підставі ч. 4 ст. 109 СК України до суду від сторін заяви про відкликання заяви про розірвання шлюбу не надходили. Встановивши фактичні обставини справи і перевіривши їх доказами, суд дійшов до висновку про необхідність задоволення позову. Судом встановлено, що сторони 30.05.2015 року зареєстрували шлюб, про що Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції 30.05.2015 року було видано Свідоцтво про шлюб (актовий запис № 197) (а.с. 7). Батьками [PERSON] , [INFO] зазначені [PERSON] та [PERSON] (а.с. 8). 23.07.2019 року між сторонами укладено договір про визначення місця проживання дитини, умов її утримання та участі батьків у її вихованні (а.с. 12-13). Відповідно до ч. 3 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. У відповідності до приписів ч.4 ст.56 СК України, примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі, примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Нормами ч.2 ст. 105 СК України встановлено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за спільною заявою подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 109 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст. 109 СК України, визначено, що подружжя, яке має дітей, має право подати до суду заяву про розірвання шлюбу разом із письмовим договором про те, з ким із них будуть проживати діти, яку участь у забезпеченні умов їхнього життя братиме той з батьків, хто буде проживати окремо, а також про умови здійснення ним права на особисте виховання дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України, встановлено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно ч.3 ст. 293 ЦПК України, визначено що у порядку окремого провадження розглядаються також справи про надання права на шлюб, про розірвання шлюбу за заявою подружжя, яке має дітей, за заявою будь-кого з подружжя, якщо один з нього засуджений до позбавлення волі, про встановлення режиму окремого проживання за заявою подружжя та інші справи у випадках, встановлених законом. На виконання вимог ч. 8 ст. 294 ЦПК України, заявники визначили, що після розірвання шлюбу у заявниці [PERSON] не буде змінюватися прізвище на дошлюбне, яке було змінено під час державної реєстрації шлюбу, який наразі розривається. Згідно із роз`ясненнями, які містяться в пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11 розірвання шлюбу судом за спільною заявою подружжя, яке має дітей провадиться в окремому провадженні у випадку, якщо існує взаємна згода подружжя щодо розірвання шлюбу. При розгляді справи суд встановлює, чи відповідає заява про розірвання шлюбу дійсній волі дружини та чоловіка, та чи не будуть після розірвання шлюбу порушені їх особисті та майнові права, а також права їх дітей. Таким чином, в ході судового засідання суд повинен з`ясувати наявність вільного волевиявлення кожного із подружжя як щодо розірвання шлюбу, так і щодо змісту договору, а також у з`ясуванні відповідності умов договору інтересам дитини (дітей). Розірвання шлюбу за спільною заявою подружжя може мати місце лише при умові якщо, між іншим, буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка. З`ясувавши фактичні взаємини між подружжям, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити інтересам сторін, а тому шлюб між сторонами потрібно розірвати. Враховуючи, що заява про розірвання шлюбу сторін відповідає їх дійсній волі, наявні договори про визначення місця проживання дитини, сплату аліментів, тому суд приходить до висновку, що шлюб між сторонами не може бути збережений, оскільки факти, встановлені у справі, свідчать про те, що він фактично розпався, спільне життя подружжя і збереження сім`ї стало неможливим, його формальне існування обмежує особисту свободу сторін та порушує їх особисті інтереси, що має істотне значення, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved