Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-20 00:00:00

24 жовтня 2007 року між позивачем (банк) та відповідачем (держатель) було укладено договір № 002-07178-241007 на відкриття карткового рахунку та обслуговування платіжної картки (далі - Договір). Згідно з п. 1.2 Договору банк відкриває держателю картковий рахунок № [NUMBER] в національній валюті України, оформляє та надає в користування держателю картку платіжної системи Visa International та/або Дельта, здійснює обслуговування держателя на умовах, викладених в Тарифному пакеті Visa Класичний, що міститься в додатку № 1 до цього Договору, та згідно з умовами цього Договору і Правил. Пунктом 1.3 Договору передбачено, що банк надає держателю кредит шляхом відкриття відновлювальної відкличної кредитної лінії на загальну суму 30 000 грн. та на день укладення цього Договору встановлює ліміт кредитної лінії на рахунку в сумі 2508,00 грн. Ліміт кредитної лінії розраховується банком самостійно. Відповідно до п. 3.6 Договору держатель картки зобов'язаний щомісяця в строки, визначені Правилами, здійснювати погашення заборгованості у вигляді обов'язкового мінімального платежу, складові якого зазначаються у Тарифах. Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення позову, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти, як це передбачено ч. 1 ст. 1048 ЦК України. За визначенням ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Визначення поняття зобов'язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України, відповідно до якої зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Порушенням зобов'язання, відповідно до ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Внаслідок невиконання відповідачем своїх зобов'язань за зазначеним договором, у нього виникла заборгованість, яка станом на 22.06.2015 становить 16 874,72 грн., а саме: тіло кредиту - 9 591,56 грн., прострочене тіло кредиту - 1 451,73 грн.; заборгованість за відсотками - 5 831,43 грн., що підтверджується доданим до позовної заяви розрахунком ціни позову. Разом з цим, сума процентів у розмірі 5 268,82 грн., яка додана до загальної суми заборгованості за процентами у рядку 90 розрахунку ціни позову з графи «комісія та інші» цього розрахунку, є необґрунтованою. До того ж, у позовній заяві зазначається про відсутність заборгованості у відповідача за комісією. Таким чином, позов в частині вимог про стягнення процентів на суму 5 268,82 грн. є необґрунтованим та не підлягає задоволенню. Згідно з частиною першою статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З огляду на викладене, з урахуванням наведених положень чинного законодавства, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню на суму 16 874,72 грн. За правилом частини третьої статті 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Позивача, згідно з п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» (в редакції, що була чинною на момент подання позову), звільнено від сплати судового збору. Отже, виходячи з мінімальної ставки судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, що, відповідно до підпункту 1 пункту 1 частини другої статі 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції, що була чинною на момент подання позову), становить 0,2 розміру мінімальної заробітної плати, тобто 243,60 грн., та враховуючи часткове задоволення позову на суму 16 874,72 грн., що становить 76,21% від суми заявлених вимог, розмір судового збору, що підлягає стягненню з відповідача на користь держави становить: 243,60 грн. * 76,21% = 185,65 грн. Враховуючи вищезазначене та

Outcome: partial