Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-21 00:00:00

25.01.2021 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості по аліментам та пені, у якій сторона позивача посилається на те, що 19.06.2010 року між позивачкою та відповідачем був укладений шлюб, під час якого [INFO] у них народилася донька [PERSON] . Заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва 14.05.2018 року шлюб був розірваний. 27.11.2017 року між сторонами був укладений договір про визначення місця проживання дитини, участі батьків у вихованні дитини та сплату аліментів. Відповідно до п. п. 3.1 та 3.2 вказаного договору на утримання дитини батько зобов`язується до 20 числа щомісячно передавати матері по 5000 грн. до досягнення дитиною 18 років. А у випадку навчання доньки [PERSON] у вищому навчальному закладі з денною формою навчання оплачувати зазначені аліменти до закінчення навчання. Виплати за додатковими витратами на дітей (навчання , лікування) здійснюються батьком, виходячи із фактичного розміру таких витрат згідно з відповідними договорами (рахунками) або підтверджені будь-якими іншими документами. Виходячи з умов договору, за 2018-2020 роки відповідач за 37 місяців повинен був сплатити 185 000 грн. (з розрахунку 37 міс. *5000 грн.). Проте, відповідач своїх зобов`язань не виконав, а фактично сплатив лише 63 000 грн. Сума заборгованості складає 122 000 грн. згідно із відомостями з банку за складним стороною позивача списком. Посилається, що відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Також відповідно до правової позиції, висловленої в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 року по справі № 572/1762/15- ц, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі ч. 1 ст. 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені, виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. Загальна сума пені за прострочені виплати аліментів складає 512 959 грн. Проте, згідно з ч. 1 ст.196 СК України розмір пені не може перевищувати 100% заборгованості, тобто, пеня складає також 122 000 грн. Виходячи з викладеного, просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по виплаті аліментів в сумі 122 000 грн. та пеню за несвоєчасну сплату аліментів в розмірі 122 000 грн. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 01.02.2021 року відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення сторін. В ухвалі сторонам було визначено строк на подання відзиву, відповіді на відзив та заперечень. Представник відповідача 05.04.2021 року подав відзив на позовну заяву, у якому просив у задоволенні позовної заяви відмовити за безпідставністю, посилаючись, що аргументи, якими позивач мотивують позовні вимоги, є такими, що не відповідають дійсності та спростовуються доданими ним доказами. Зокрема, вказує, що у зв`язку з нецільовим використанням позивачем аліментів, які відповідач сплачував на утримання дитини на банківські картки, через те, що страждали інтереси дитини, відповідач у 2018 році за порадою Служби у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської РДА Київської області відкрив на доньку [PERSON] окремий картковий рахунок в АТ КБ «ПриватБанк» з номером [NUMBER] , на який відповідач з 2019 року регулярно переказує кошти, якими під контролем відповідача оплачується значна частина продуктів харчування, одягу, предметів першої необхідності та багато чого іншого для доньки з метою задоволення її життєвих потреб. Історія платежів по зазначеному картковому рахунку спростовує наявність будь-якої заборгованості відповідача по аліментам. Крім коштів, які відповідач регулярно переводив на картки позивача та картку доньки в період з 2017 року по даний час безготівковим розрахунком в якості аліментів, кожного місяця відповідач окремо надавав позивачу кошти в середньому від 2000 до 3000 грн., а в ті місяці, коли безготівковим розрахунком кошти не переводились, відповідач надавав позивачу щомісячно більше 5000 грн. в якості аліментів. Зазначені обставини підтверджуються численними скріншотами листування між сторонами в додатку «Вайбер» за період з 2017 року по даний час, скріншотами електронних грошових переказів тощо. Часто відповідач, з огляду на нецільове витрачання аліментів позивачем, окрім переведення позивачу аліментів в безготівковій формі та надання їх готівкою, самостійно купував дитині одяг, продукти харчування та багато іншого, що доводиться чеками. Фактично відповідач переказував позивачу безготівково, надавав готівкою грошові кошти, купував одяг, шкільне приладдя, продукти харчування на загальну суму, яка загалом щомісячно постійно перевищувала суму в 5000 грн. Таким чином, сукупність вказаних доказів доводить, на його думку, що позовна вимога про стягнення заборгованості по аліментам не підлягає задоволенню, оскільки власне заборгованості відповідача по аліментам не існує та ніколи не існувало, а справжньою причиною звернення позивача із даною позовною заявою, на глибоке переконання відповідача, є корисливість позивача, небажання самостійно працювати та заробляти кошти та давно сформована звичка жити за рахунок відповідача, його коштів та праці. В свою чергу, позовна вимога про стягнення пені по аліментам також не підлягає задоволенню з огляду на те, що передумовою та підставою для стягнення пені по аліментам відповідно до ст. 196 СК України є наявність заборгованості по аліментам, яка спростовується наданими з відзивом доказами, що підтверджують відсутність заборгованості по аліментам. Також п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» визначено, що, якщо аліменти сплачуються не за рішенням суду, а згідно з укладеним договором між батьками, передбачена ст. 196 СК України санкція застосовується за наявності прямої вказівки про це в договорі. При цьому, укладений між сторонами договір від 27.11.2017 року про визначення місця проживання дитини, участі батьків у вихованні дитини та сплату аліментів не містить будь-яких положень щодо можливості застосування передбаченої ст. 196 СК України санкції. Крім того, відповідач просить суд врахувати те, що він вимушено відкрив на ім`я доньки картковий рахунок для того, щоб кошти, які він перераховував в якості аліментів, були використані за цільовим призначенням. Про існування карти і те, що відповідач буде сам контролювати витрачання з неї коштів, він повідомив позивача в день відкриття карткового рахунку і неодноразово про це нагадував позивачу протягом усього періоду з 2018 року по даний час. Про існування такої банківської картки знає дитина, позивач, всі близькі та родичі відповідача та працівники Служби у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської РДА. Позивач неодноразово і дуже часто позичала гроші на свої потреби в різних фінансових установах, на всі запитання відповідача відповідала, що це не його справа, при цьому регулярно просила відповідача гасити прострочення та пеню по зазначених позиках, що він і робив. Відповідач в минулому неодноразово давав позивачу кошти для її батьків на лікування та допомагав їм продуктами та побутовою технікою. Також відповідач посилається на інші певні обставини, підтверджуючи їх, зокрема, скріншотами листування між сторонами в додатку «Вайбер», повідомленням [PERSON] до Києво-Святошинського відділу поліції ГУ НП в Київській області про вчинення [PERSON] кримінального правопорушення та інше, які не стосуються предмету даного спору, проте, на його думку, наглядно розкривають особистість позивача та проливають світло на дійсні причини подання позивачем позовної заяви. Крім того, вважає, що під час розгляду справи підлягає врахуванню та обставина, що у 2019-2020 роках майнове становище відповідача значно погіршилось, а сімейне становище змінилось (на даний час відповідач проживає однією сім`єю разом з цивільною дружиною та її донькою), що доводиться документами щодо перебування відповідача на обліку у центрі зайнятості. Тому, якби у даному випадку мала місце заборгованість відповідача по аліментам та були б підстави для стягнення з відповідача пені по аліментах, то в будь-якому випадку її розмір на підставі ч.2 ст.196 СК України підлягає суттєвому зменшенню судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Інших заяв по суті справи від учасників справи не надходило. Оскільки розгляд справи відбувається у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, учасники справи не викликались. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Згідно з ч. 2 ст. 181 СК України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Положеннями ч.1 ст. 189 СК України передбачено, що батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується. Враховуючи положення ст.ст. 8, 9 СК України та виходячи з правової природи, змісту, нормативних підходів до форми, порядку укладення, зміни і припинення договору про сплату аліментів на дитину, даний договір є різновидом цивільних договорів у сімейному праві Україні. Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України). Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 цього Кодексу). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України). Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Отже, виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку, що сторонами було досягнуто згоди щодо аліментних зобов`язань, шляхом укладення договору в добровільному порядку, що посвідчено нотаріусом. Так, судом встановлено, що з 19.06.2010 року до 14.05.2018 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають доньку [PERSON] , [INFO] . 27.11.2017 року сторони уклали нотаріально посвідчений договір про визначення місця проживання дитини, участі батьків у вихованні дитини та сплату аліментів, відповідно до умов п. п. 3.1 та 3.2 якого відповідач зобов`язувався на утримання дитини до 20 числа щомісячно передавати матері по 5000 грн6. до досягнення дитиною 18 років. А у випадку навчання доньки у вищому навчальному закладі з денною формою навчання оплачувати зазначені аліменти до закінчення навчання. Виплати за додатковими витратами на дітей (навчання, лікування) здійснюються батьком, виходячи із фактичного розміру таких витрат згідно з відповідними договорами (рахунками) або підтверджені будь-якими іншими документами. Платежі, які були здійснені відповідачем, як вбачається з виписки з банківського рахунку позивача, мали нерегулярний характер та стосуються різного розміру сплати аліментів, тобто, заборгованість за аліментами існує протягом усього періоду їх сплати. Таким чином, за період з грудня 2017 року по грудень 2020 року на виконання умов договору відповідач сплатив позивачу 63000 грн., заборгувавши 122000 грн., що ним оспорюється з посиланням на відкриття на доньку окремого карткового рахунок в АТ КБ «ПриватБанк» з номером [NUMBER] , на який він з 2019 року регулярно переказує кошти, якими під його ж контролем оплачується значна частина продуктів харчування, одягу, предметів першої необхідності та багато чого іншого для доньки з метою задоволення її життєвих потреб. Також відповідач посилається, що здійснював переводи на картки позивача та надав готівкові кошти, оплачував купівлю необхідних для доньки речей, що, на його думку, перевищувала суму в 5000 грн. Разом з тим, укладений сторонами договір має обов`язковий для них характер та має виконуватись у визначений сторонами спосіб. Так, щодо утримання дитини договором визначені строки та розмір виплати аліментів, а також грошова форма надання утримання. Крім того, окрім забезпечення повсякденних побутових потреб дитини, в договорі передбачений порядок несення додаткових витрат, призначених для забезпечення процесу її навчання й розвитку та оздоровлення, в міру необхідності. Щодо відкриття на доньку окремого карткового рахунок в АТ КБ «ПриватБанк» у зв`язку, на думку відповідача, нецільовим витрачанням позивачем аліментів, то відповідно до ст. 186 СК України контроль за цільовим витрачанням аліментів здійснюється органом опіки та піклування у формі інспекційних відвідувань одержувача аліментів, порядок та періодичність здійснення яких визначаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері усиновлення та захисту прав дітей. За заявою платника аліментів (крім тих, які мають заборгованість зі сплати аліментів) інспекційні відвідування одержувача аліментів здійснюються органом опіки та піклування позапланово, але не більше одного разу на три місяці. При цьому,у разі нецільового витрачання аліментів платник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів або про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України. Між тим, з відповідними вимогами до суду відповідач не звертався, а також підтвердження відкриття карткового рахунок в АТ КБ «ПриватБанк» особисто саме на ім`я доньки суду не надав. З виписки по картковому рахунку в АТ КБ «ПриватБанк» з номером [NUMBER] вбачається, що рахунок відкритий на ім`я відповідача і які витрати стосувались саме утримання доньки виокремити та вирахувати неможливо. Оскільки в договорі сторони передбачили сплату аліментів у грошовій формі, але не домовились про готівкову або безготівкову форму розрахунку, то суд приймає до уваги обидві форми. Позивач погоджується з отриманням сплати аліментів відповідачем шляхом безготівкового зарахування аліментів на її банківський рахунок, проте, відповідач будь-яких доказів про надання готівкових коштів не надає. Щодо покриття відповідачем, як він стверджує, додаткових занять дитини, про що свідчать скріншоти переписки сторін в додатку «Вайбер», то, як випливає зі змісту листування, вони викликані особливими обставинами, зокрема, розвитком здібностей дитини та станом здоров`я, та стосуються його участі у додаткових витратах на дитину, передбачених договором, понесення яких за власною ініціативою відповідача та за його погодженням не звільняє від сплати самих аліментів у визначеному сторонами порядку. Як було установлено вище, договір містить усі істотні умови, які необхідні для укладення такого виду договору, умови надання коштів на утримання дитини, їх розмір, що відповідає інтересам дитини та є обов`язковими для сторін договору. Цей договір укладений у письмовій формі і нотаріально посвідчений. Відповідно до положень ст.ст. 526, 527 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Отже, суд не приймає до уваги посилання відповідача на виплату їм аліментів належним чином згідно з умовами договору між сторонами, що не спростовує розрахунку позивача щодо заборгованості по їх сплаті. Позивач як матір впродовж всього періоду стягнення фактично несла обов`язок із утримання дитини, тому має право на звернення до суду та стягнення відповідної заборгованості. Така ж позиція викладена у постановах Верховного Суду від 26.06.2019 року та 23.10.2019 року (справи № 522/17771/14-ц та № 465/1735/14-ц). Згідно із ч. 4 ст. 15 СК України невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що відповідач неналежним чином виконував свої зобов`язання за договором про сплату аліментів від 27.11.2017 року в період з грудня 2017 року по грудень 2020 року, у зв`язку із чим утворилась заборгованість у розмірі 122 000 грн., яку останній має сплатити на користь позивача. У ч. 2 ст. 189 СК України встановлено, що у разі невиконання одним із батьків свого обов`язку за договором аліменти з нього можуть стягуватися на підставі виконавчого напису нотаріуса. Проте, встановлений порядок стягнення аліментів за виконавчим написом нотаріуса не може бути перешкодою для звернення за захистом порушених прав до суду, оскільки таким чином законодавець передбачив додаткову можливість спрощеного стягнення аліментів за виконавчим написом нотаріуса саме в інтересах дітей з метою спрощення процедурних питань, але в жодному разі цим правом не обмежив право на судовий захист. Щодо посилання відповідача на можливість суттєвого зменшення судом заборгованості з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, то слід зауважити, що на підтвердження зміни свого матеріального стану відповідач відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України не надав належних та допустимих доказів Відповідно до ст. 197 СК України з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів суд може відстрочити або розстрочити сплату заборгованості за аліментами. За позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Вказана норма права не встановлює конкретного, вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для повного або часткового звільнення від сплати заборгованості за аліментами. Питання проте, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Зазначена стаття передбачає не обов`язок, а право суду на звільнення платника аліментів від обов`язку сплачувати аліменти. Звільнення від сплати заборгованості по аліментам на неповнолітню дитину повинно мати місце лише у виключних випадках. Так, відповідачем надано довідку від 21.10.2020 року Києво-Святошинського районного центру зайнятості, що з 05.06. 2019 року по 16.10.2019 року він перебував на обліку як безробітний, для подання у орган праці та соціального захист, тобто, для отримання за вказаний період допомоги по безробіттю, що само по собі не може свідчити про суттєве погіршення матеріального становища відповідача після 27.11.2017 року (дати укладення договору про сплату аліментів). Натомість, матеріали справи не містять відомостей щодо розміру доходів відповідача та його матеріального стану до укладення аліментного договору та після цього, а також зміну його сімейного стану. У зв`язку із неможливістю порівняти матеріальний стан платника аліментів до та після укладення аліментного договору за відсутності відповідних відомостей у матеріалах справи та ненаданням відповідачем доказів на підтвердження вказаного, висновок про зміну матеріального становища останнього, а саме погіршення такого становища, є таким, що не ґрунтується на матеріалах та обставинах справи. Між тим, перебування відповідача з 05.06.2019 року по 16.10.2019 року на обліку як безробітного на не можуть бути достатніми підставами для застосування вказаної вище статті СК України. Значна частина заборгованості за аліментами нього виникла поза межами цього періоду, а обов`язок зі сплати аліментів він не виконував належним чином протягом усього строку стягнення аліментів. Крім того, він не підтвердив причинно-наслідковий зв`язок між цією обставиною та виникненням заборгованості, тобто не доведено, що він не міг виконувати обов`язки з утримання дитини саме у зв`язку з цим. Разом із тим, суд звертає увагу, що у разі доведеності зміни свого матеріального становища відповідач не позбавлений права звернутись до суду за захистом своїх прав за умови наявності підстав для зміни розміру аліментів. Згідно із ст. 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. Згідно зі с. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Укладаючи договір, сторони розраховують на його належне виконання і досягнення поставлених ними цілей. Проте, у ході виконання договору можуть виявитися обставини, які хоча і не були враховані сторонами при укладенні договору, але можуть істотно впливати на інтереси однієї чи обох сторін. Саме на ці випадки розраховані правила ст. 652 ЦК України, які допускають можливість зміни або розірвання договору у зв`язку з істотною зміною обставин. Так, за загальним правилом зміна обставин вважається істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. У разі істотної зміни обставин, якими керувалися сторони при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання (ч. 1 ст. 652 ЦК України). Стороні, що вимагає зміни або припинення спірного договору про сплату аліментів, при неотриманні згоди іншої сторони надано право звернутися до суду з позовом про зміну або розірвання договору. Водночас, відповідно до ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Тобто, враховуючи зміст вказаних вище положень законодавства, можна дійти висновку про можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось з них та в інших випадках, передбачених цим законом, та за зверненням про це зацікавленої сторони. Договір має обов`язковий для сторін характер, тому його виконання забезпечується певними юридичними засобами. Відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Також згідно з наданим позивачем розрахунком розмір неустойки за прострочення зобов`язання за договором становить 122 000 грн. Разом з тим, в абз. 4 п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, якщо аліменти сплачуються не за рішенням суду, а згідно з укладеним між батьками договором, передбачена ст. 196 СК України санкція застосовується за наявності прямої вказівки про це у договорі. Так, умовами укладеного між сторонами договору не передбачено, що у разі невиконання, несвоєчасного чи неналежного виконання умов договору та виникнення заборгованості з вини батька, він зобов`язаний сплатити неустойку (пеню) і в якому розмірі від несплаченої суми аліментів за кожен день прострочення зобов`язання. В такому разі, вочевидь, якщо в договорі не встановлена відповідальність за прострочення сплати аліментів, у разі примусового його виконання норми ст.196 СК України не застосовуються. В цьому випадку можуть застосовуватись відповідні правила ЦК України, які визначають наслідки порушення грошового зобов`язання, зокрема, ч.2 ст.625 цього Кодексу, в якій сказано, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Втім, оскільки суди розглядають справу лише в межах заявлених позовних вимог та за обраним позивачем способом захисту, а з цих підстав позов позивач не пред`являв, то буде безпідставним застосування такої норми судом самостійно. З огляду на наведене, позов слід задовольнити частково. Згідно положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1220 грн.

Outcome: partial