Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-25 00:00:00

25 жовтня 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] . В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 29 січня 2003 року між ним та відповідачами було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Оскільки вказаний договір було посвідчено Очаківською філією Південної товарної біржі і вважається недійсним, він не має можливості розпорядитися належним йому майном. Посилаючись на те, що ним та відповідачами виконані усі умови договору, просив визнати угоду дійсною. В судове засідання позивач не з`явився, надав суду заяву у якій просив слухати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує, просить позов задовольнити, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідачі будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи у порядку, передбаченому ч.11 ст. 128 ЦПК України, через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, а також за останнім відомим місцем проживання у порядку, передбаченому ч. 2 ст. 130 ЦПК України, до суду не з`явилися, про причини своєї неявки не повідомили. Третя особа - Очаківська філія Південної товарної біржі про причини неявки свого представника суду не повідомила, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Суд вважає можливим постановити рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст.ст. 280, 281 ЦПК України. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов наступного. Як встановлено в судовому засіданні, 29 січня 2003 року [PERSON] уклав з [PERSON] та [PERSON] договір купівлі-продажу нерухомого майна. Згідно договору [PERSON] та [PERSON] продали, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] . Даний договір був оформлений в Очаківській філії Південної товарної біржі від 29 січня 2003 року за № 01090 та 31 січня 2003 року зареєстрований Очаківською міською філією КП ММБТІ за реєстровим № 2589. Нотаріально даний договір не посвідчувався. Згідно із п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Враховуючи, що спірні правовідносини виникли у 2003 році, для їх врегулювання слід застосовувати норми ЦК УРСР в редакції 1963 року. У відповідності зі ст. 224 ЦК УРСР, за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно із ст. 225 ЦК УРСР, право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. За змістом ч. 1 ст. 227 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу нерухомого майна повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягнене дійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Згідно ст.\~47\~ЦК УРСР в редакції 1963 року, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Відповідно до ст.\~15\~Закону України\~«Про товарну\~біржу» від\~10\~грудня 1991\~року №\~1956-XII (що застосовувався до даних правовідносин на момент укладення договору), угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Згідно ст. 48 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства\~юстиції України\~від 14\~червня 1994\~року №\~18/5 та зареєстрованої 07 липня 1994 року за № 152/361, яка діяла на час спірних правовідносин, правовстановлюючим документом на будинок міг бути договір купівлі-продажу, зареєстрований на біржі. Зазначена норма закону протирічила змісту діючої на той час ст. 227 ЦК України(1963 р.), згідно якої договір купівлі-продажу нерухомого майна повинен бути нотаріально посвідчений та підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 16\~ЦК України передбачає, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом є визнання цього права. Відповідно до постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», якщо угода, що потребує нотаріального посвідчення виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального посвідчення, суд за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників, прокурора вправі визнати угоду дійсною. Тобто, діючі на час укладення договору купівлі-продажу між позивачем та відповідачами норми Закону передбачали, що в разі, якщо сторона повністю або частково виконала угоду, то суд має право визнати таку угоду дійсною. Ці ж вимоги викладені і в статті 220 Цивільного кодексу України, діючого в даний час. В силу ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Враховуючи викладене вище, суд вважає, що на час укладання угоди мала місце суперечність законодавства, та приймаючи до уваги той факт, що підстав нікчемності правочину судом не виявлено, права та інтереси сторін укладений правочин не порушував, а навпаки, позивач після набуття прав на нерухоме майно в повному обсязі не може користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, тому це є підставою для визнання угоди дійсною.

Outcome: approved