Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-02 00:00:00

26.07.2018року позивач звернулася до суду з позовом до Новоодеської міської ради Миколаївської області, про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 15.02.2002року між нею, [PERSON] укладено договір купівлі-продажу № 2-39 . Згідно умов вказаного договору [PERSON] продав, а позивач купила цілий житловий будинок з надвірними будівлями № 15 розташований по вул. Ватутіна ( в теперішній час вул. [PERSON]) в м. Нова Одеса Миколаївської області. Зазначений обєкт нерухомості складається з: житлового будинку позначеного на плані літерою - А, житловою площею 29,6 кв. м., знос 57 відсотків, сараю камяного Б1, сараю камяного В1, споруди - 1, огорожі - 2, інвентаризаційною вартістю 7664 гривень. Вищевказаний обєкт нерухомості розташований на земельній ділянці загальним розміром 0,12га, з яких 0,10га передано продавцю для обслуговування житлового будинку, 0,02 га для ведення особистого підсобного господарства. Договір було зареєстровано Універсальною Товарною Біржею «РіКо-Альянс» в Журналі реєстрації біржових угод за № 2-39 від 15.02.2002 року. Крім того 24.12.2002року вищевказаний договір було зареєстровано Вознесенським міжміським бюро технічної інвентаризації. Позивач вказує, що умови договору сторонами було виконано повністю - покупцем було сплачено відповідачу обумовлену суму коштів, а відповідачем в свою чергу було передано вказаний будинок. На час укладення договору позивач не знала, що вказаний правочин підлягає нотаріальному посвідченню, оскільки в п. 9 Договору вказано про те, що він не підлягає подальшому нотаріальному посвідченню, а відколи довідалася, що договори купівлі-продажу нерухомого майна підлягають нотаріальному посвідченню, почала розшукувати [PERSON] та довідалася, що останній помер 12.08.2013 року. Посилаючись на вищевикладене, а також те, що вона добросовісно заволоділа і відкрито та безперервно володіє ним на протязі 16 років (період з 2002 по 2018 роки), утримує його, сплачує комунальні послуги, податки на нерухомість, проте де-юре не є власником будинку, оскільки при укладенні договору купівлі-продажу було порушено вимогу закону про обовязкове нотаріальне посвідчення цього договору, позивач на підставі статті 344 ЦК України просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на вказаний житловий будинок. Позивач в судове засідання не зявилася, але надала до суду заяву в якій просила справу розглядати без її участі та задовольнити позов. Представник відповідача надав до суду відзив на позов [PERSON] згідно якого позовні вимоги останньої визнав повністю, а справу просив розглядати без його присутності. Дослідивши обставини справи і перевіривши їх письмовими доказами, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з таких підстав. 15.02.2002року між [PERSON] та [PERSON] на Універсальній Товарній Біржі «РіКо-Альянс» укладено договір купівлі-продажу № 2-39 . Згідно умов вказаного договору [PERSON] продав, а позивач купила цілий житловий будинок з надвірними будівлями № 15 розташований по вул. Ватутіна в м. Нова Одеса Миколаївської області, що підтверджується оригіналом вказаного договору. Вищевказаний житловий будинок з надвірними будівлями складається з: самого житлового будинку позначеного на плані літерою - А, житловою площею 29,6 кв. м., (знос 57 відсотків), сараю камяного Б1, сараю камяного В1, споруди - 1, огорожі - 2, інвентаризаційною вартістю 7664 гривень та розташований на земельній ділянці загальним розміром 0,12га, з яких 0,10га передано продавцю для обслуговування житлового будинку, 0,02 га для ведення особистого підсобного господарства, що підтверджується як самим договором купівлі-продажу так і технічним паспортом спірного будинку. За розпорядженням Миколаївської ОДА №197-р від 21.05.2016року «Про перейменування обєктів топоніміки та демонтаж памятників та памятних знаків», вул. Ватутіна в м. Нова Одеса Миколаївської області перейменовано на вул. [PERSON]. Укладений між [PERSON] та [PERSON] договір купівлі-продажу було зареєстровано Універсальною Товарною Біржею «РіКо-Альянс» в Журналі реєстрації біржових угод за № 2-39 від 15.02.2002 року, а також 24.12.2002року вищевказаний договір було зареєстровано Вознесенським міжміським бюро технічної інвентаризації та записано в реєстрову книгу №11 за реєстровим №1865 , що підтверджується реєстраційним посвідченням БТІ. Після того як позивач дізналася про нікчемність укладеного між нею та [PERSON] договору вона хотіла посвідчити вищевказаний договір нотаріально, проте [PERSON] помер 12.08.2013року. З укладенням 15.02.2002року на Універсальній Товарній Біржі «РіКо-Альянс» договору купівлі-продажу № 2-39, сторонами було повністю виконано його умови, позивач сплатила продавцю обумовлену договором суму коштів, а той в свою чергу передав їй зазначений будинок. З дня укладення договору купівлі-продажу позивач добросовісно заволоділа спірним житловим будинком і продовжує відкрито, безперервно володіти ним протягом 16 років (з 15.02.2002року по теперішній час). Так позивач постійно проживає у вищевказаному будинку, утримує його, сплачує комунальні послуги, податки на нерухомість тощо. Проте позивач тривалий час не знала, що укладений між нею та [PERSON] договір є нікчемним в силу відсутності його нотаріального посвідчення. Відповідно до ст. 344ЦК\~України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15,16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Беручи до уваги вищевикладене, суд прийшов до висновку, що позивач, дійсно, відкрито і добросовісно володіє житловим будинком № 15 по вул. Данила Лимаренка в м. Нова Одеса Миколаївської області з 15.02.2002року, використовує його за призначенням, утримує його, сплачує всі комунальні послуги, що підтверджується наданими доказами, що свідчить про те, що позивач є добросовісним набувачем. Судом також не встановлено, що існують інші особи, які б претендували на будинок. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги щодо визнання права власності на житловий будинок за позивачем, у відповідності до\~ст. 344 ЦК України, за набувальною давністю підлягають задоволенню. Згідно з ч. 1\~ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову в сумі 704,80 грн. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~З огляду на викладене та враховуючи те, що відповідачем до початку розгляду справи по суті подано заяву про визнання позову, суд вважає за можливе повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні позову, тобто у розмірі 352 грн. 40 коп. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~З урахуванням повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні позову, у відповідності до ч.1\~ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення 50 відсотків від сплаченого позивачем судового збору в сумі 352 грн. 40 коп.\~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~

Outcome: approved