Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-06 00:00:00

25 червня 2015 року позивач звернувся до суду з позовом та просив ухвалити рішення, яким виділити йому в натурі у власність частку спільного майна, а саме 74/100 часток житлового будинку з господарськими спорудами під [ADDRESS]. Припинити право спільної часткової власності на житлове приміщення розташоване під [ADDRESS], що належить [PERSON]. Свої вимоги мотивував тим, що на підставі договору дарування він є власником 74\\100 часток житлового будинку з господарськими спорудами під [ADDRESS], а відповідач [PERSON] є власником іншої частини будинку. Позивач вказує на те, що частина будинку, якою він володіє, має окремий вхід із відокремленою прибудинковою територією. Будинок за технічними показниками та розташуванням приміщень може використовуватись як самостійний об'єкт нерухомості. Позивач стверджує те, що він має намір виділити частку у спільній частковій власності та відокремити свою частину будинку із виведенням його в самостійний об'єкт, однак у зв'язку з тим, що з відповідачем нормальні відносини не складаються, він вимушений звернутись до суду з даним позовом. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.74, 76, 77 ЦПК України. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позові. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов визнала у повній мірі, проти його задоволення не заперечувала, пояснивши, що жодного спору з позивачем з приводу виділення його частки не має. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. У судовому засіданні встановлено, що на підставі Свідоцтва про право власності на житловий будинок з господарськими спорудами, виданого 08 жовтня 2012 року Виконавчим комітетом Одеської міської ради, [PERSON] на праві приватної власності належав об'єкт, який в цілому складався з: будинку літ. «А», загальною площею 236, 3 кв.м., житловою площею 153, 2 кв.м., погрібу літ. «Б», гаражу літ. «Д», вбиральні літ. «З», відображених у технічному паспорті від 22.03.2012 року. 17 лютого 2014 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Пачевою І.І. було посвідчено Договір дарування частки житлового будинку, відповідно до умов якого [PERSON] передала безоплатно у власність, а [PERSON], прийняв у власність 74\\100 часток житлового будинку з господарськими спорудами під [ADDRESS], що складається в цілому з одного житлового будинку під літ. «А», загальною площею 236, 3 кв.м., в тому числі житловою площею 153, 2 кв.м., та споруд: «Б» погріб, «Д» гараж, «З» вбиральня, та розташований на земельній ділянці 552 кв.м., яка знаходиться у фактичному користуванні. Отже, позивач [PERSON] є власником 74\\100 часток, а відповідач [PERSON] власником 26/100 житлового будинку з господарськими спорудами під [ADDRESS] У судовому засіданні як позивач так і сам відповідач підтвердили, що між сторонами дійсно склався порядок користування будинком, надвірними спорудами та земельною ділянкою, крім того в матеріалах справи міститься висновок експерта Колективного підприємства «Центр інженерних досліджень», в якому зазначається, що виділ часки будинку літ. «А», а об'ємі наступних приміщень житлові кімнати - 1-4, 1-5. 1-17, 1-18; коридор - 1-7; кухні - 1-6, 1-15; санвузли - 1-8, 1-14, 1-16, житловою площею 104, 6 кв.м. та загальною площею 150, 6 кв.м. - можливий, і жлдного спору з цього приводу між ними немає. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України. У відповідності до вимог ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Згідно ст.367 ЦК України, майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Частиною 3 ст. 364 ЦК України передбачено що договір про виділ у натурі частки нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Проте при вирішенні даної справи суд враховує норми ст. 4 ЦПК України, згідно якої передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Частиною 1 ч. 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Під час розгляду справи судом встановлено, що спір між сторонами відсутній, порядок користування житловим будинком визначений, а від так підстави для звернення до суду з даним позовом відсутні. Крім того, суд бере до уваги, що питання видачі розпоряджень про затвердження розподілу часток жилих приміщень та господарських споруд, а також поділу, виділу та об'єднання відповідно до Положення про Київську району адміністрацію, затвердженого рішенням Одеської міської ради від 13.02.2014 р. N 4584-VI, належить до компетенції саме Київської районної адміністрації, і жодних доказів неможливості провести такий виділ у встановленому законом порядку та необхідності у зв'язку з цим звертатись до суду сторони суду не надали. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі вищевикладеного, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є не обґрунтованими та безпідставними, спір між сторонами відсутній , а від так у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed