Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-21 00:00:00

25 листопада 2014 року [PERSON] звернулася до суду із указаною позовною заявою, у якій зазначила, що [INFO] року у с. Деребчин Шаргородського району Вінницької області народилася [PERSON], про що 25.06.1973 року Деребчинською сільською радою був зроблений актовий запис про народження за № 40. У цьому актовому записі батьком [PERSON] зазначений [PERSON], а матір'ю [PERSON]. Позивач також зазначає, що у вересні 1953 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, проте, 11.11.1956 року зазначений шлюб було розірвано, а 12.11.1956 року [PERSON] одружився з [PERSON], про що зроблено відповідні актові записи. 18.10.1970 року [PERSON] уклав шлюб з [PERSON], який було розірвано у 1979 році. У актовому записі про народження [PERSON] зазначено, що її батьком є [PERSON], а підставою для унесення цих відомостей стало свідоцтво про шлюб її матері з [PERSON] Проте, [PERSON] не повідомила про розірвання шлюбу з [PERSON] у 1956 році, шлюб з яким на час народження [PERSON] було розірвано. Отже, [PERSON] була народжена поза шлюбом, а [PERSON] не звертався із заявою до Деребчинської сільської ради чи до ЗАГСу про своє батьківство. За життя [PERSON] був одружений чотири рази, проте дітей у жодному зі шлюбів він не мав. [PERSON] був рідним братом [PERSON] [INFO] року [PERSON] помер, а [INFO] року померла його сестра, яка також була одружена кілька разів, проте дітей не мала. Після смерті [PERSON] та [PERSON], які є кровними родичами позивача, щодо їх спадщини почалися спори між [PERSON] та іншою дочкою [PERSON] - [PERSON], яка стала дочкою [PERSON] під час його хвороби, коли він знаходився на стаціонарному лікуванні у Шаргородській ЦРЛ., про що їй було повторно видане свідоцтво про народження, а до цього у свідоцтві про її народження у графі «батько» стояв прочерк. 08 серпня 2014 року у Шаргородській держнотконторі позивач отримала постанову, якою їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON], оскільки позивачем не було надано документів, що підтверджують її родинні стосунки з спадкодавцем. Проте, на думку позивача, із доказів, що додаються до позову та показань свідків вбачається її кровне споріднення з [PERSON] та [PERSON], що дає їй право на спадкування. Водночас, [PERSON] не є дочкою [PERSON], а тому, вона не може претендувати законним чином на його спадщину, що відкрилася у жовтні 2009 року. З огляду на викладене, позивач просить ухвалити рішення, яким виключити з актового запису № 40 від 25.06.1973 року про народження [PERSON], [INFO], запису про [PERSON], який помер [INFO] року, відомостей про нього як про батька [PERSON] У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали позовні вимоги, посилаючись на обставини, зазначені у позові. [PERSON], зокрема, пояснила, що вона є племінницею [PERSON] та [PERSON], після смерті яких вона бажає прийняти спадщину. У разі задоволення позову у цій справі, [PERSON] буде усунута від спадщини після смерті [PERSON] та [PERSON], що надасть позивачу можливість оформити спадщину після них. Позивач також пояснила, що зверталася у Шаргородську держнотконтору з приводу оформлення спадщини після смерті [PERSON], проте, нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON], оскільки позивачем не було надано документів, що підтверджують її родинні стосунки з спадкодавцем. З приводу оформлення спадщини після смерті [PERSON], позивач до нотаріуса не зверталася, заяв про прийняття спадщини після нього не подавала. На даний час, у неї відсутнє судове рішення про встановлення її родинних стосунків з [PERSON] та [PERSON], проте, вона вважає, що її родинні стосунки з спадкодавцями підтверджуються доданими до позову документами та показаннями свідків. Представник відповідача - Деребчинської сільської ради Шаргородського району Вінницької області [PERSON] у судовому засіданні зазначала, що реєстрацію народження [PERSON] сільська рада здійснила відповідно до чинного на той нас законодавства. Ухвалою суду від 22.12.2014 року, за заявою позивача, [PERSON] залучено співвідповідачем у цій справі та одночасно виключено її зі складу третіх осіб (а.с. 82). У письмових запереченнях (а.с. 83, 84) та у судовому засіданні відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] позов не визнали, посилаючись на його безпідставність. Зазначили, зокрема, що позивач не довела своїх родинних відносин з [PERSON] та [PERSON] Посилання позивача у позові на ст.ст. 136 та 137 СК України, на думку відповідача, також є безпідставним, оскільки Сімейний кодекс України не діяв у 1973 році, коли народилася відповідач. Тоді як згідно ст. 6 Цивільного кодексу УРСР та ст. 56 КпШС Української РСР, право на звернення до суду з таким позовом мала тільки особа, яка записана батьком дитини і протягом року, з дня, коли така особа дізналася про проведений запис. Окрім того, відповідач та її представник посилались на те, що [PERSON] та її батько [PERSON] постійно спілкувалися, ходили один до одно у гості, про що свідчать фотографії із сімейного альбому [PERSON], а 12 березня 2002 року [PERSON] подарував [PERSON] половину житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого у [ADDRESS]. Представник третьої особи - Відділу ДРАЦС Шаргородського районного управління юстиції Вінницької області [PERSON] у судовому засіданні пояснила, зокрема, що реєстрацію народження [PERSON] було здійснено відповідно до чинного на той нас законодавства. Окрім того, представник третьої особи зазначила, що [PERSON] не підтвердила своїх родинних відносин з [PERSON] та [PERSON] Розглянувши документи та матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового засідання, показання свідків, всебічно і повно з'ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача та заперечення відповідача, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд установив наступні обставини. Відповідно до запису акта про шлюб № 17, 18.09.1953 року було укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON]., який було розірвано 11.11.1956 року, що підтверджується записом акту про припинення шлюбу № 5 (а.с. 30, 13). [INFO] року у с. Деребчин Шаргородського району Вінницької області народилася [PERSON], що вбачається зі свідоцтва про народження [NUMBER] (а.с. 54). Згідно зазначеного вище свідоцтва, батьком [PERSON] є [PERSON], а матір'ю - [PERSON]. 18 червня 1999 року [PERSON] одружилася, змінивши прізвище на Шпак, що підтверджується свідоцтвом про одруження (а.с. 55). Згідно свідоцтва про смерть Серія [NUMBER], [INFO] року [PERSON] помер (а.с. 14). Як убачається із копії спадкової справи до майна померлого [PERSON], особами, які після його смерті прийняли спадщину є його дочки - [PERSON] та [PERSON], оскільки лише вони подали у нотаріальну контору відповідні заяви у строк, передбачений законом (а.с. 43-52). Позивач, стверджуючи, що вона є племінницею [PERSON], а також те, що [PERSON] не є його дочкою, просить виключити із актового запису про народження [PERSON] інформацію про [PERSON] як про батька. Установленим судом обставинам відповідають цивільні правовідносини, пов'язані із оспорюванням батьківства, які регулюються нормамиКодексу про шлюб та сім'ю Української РСР 1969 року, який діяв на час народження відповідача (надалі - КпШС УРСР), окрім того, оскільки правовідносини [PERSON] та [PERSON] як дочки та батька існували до 2009 року, то до спірних правовідносин можливо застосувати і норми Сімейного кодексу України, який набрав чинності з 01.01.2004 року (надалі - СК України). Так, статтею 56 КпШС УРСР передбачалося, що особа, записана як батько або як мати дитини в книзі записів народжень або особа, яка фактично є батьком дитини, в разі смерті матері чи позбавлення її батьківських прав має право оспорити проведений запис протягом року з того часу, коли їй стало або повинно було стати відомо про проведений запис. Згідно ч. 1 ст.136 СК України, особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред'явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. Отже, зазначене вище свідчить про те, що як законодавством, чинним на час народження [PERSON], так і законодавством, яке було чинним до смерті [PERSON], передбачалося, що оспорити проведений запис про народження особи, може лише той з батьків, хто заперечує своє батьківство. Виняток із цього правила міститься у ч. 3 ст. 137 СК України, згідно з якою, якщо через поважні причини особа не знала про те, що записана батьком дитини, і померла, оспорити батьківство можуть її спадкоємці: дружина, батьки та діти. Водночас, позивач стверджує, що вона є племінницею [PERSON], а отже, [PERSON] не є тим спеціальним суб'єктом, якому законодавством передбачено можливість захистити своє порушене, не визнане або оспорюване право шляхом пред'явлення позову про виключення запису про особу як про батька з актового запису про народження дитини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Таким чином, суд може захистити права, свободи та інтереси лише у спосіб, визначений законами України, проте обраний позивачем спосіб захисту законом не передбачено. Частиною 1 ст. 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.ст. 10, 57-60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана за допомогою належних та допустимих доказів довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно положень ст.ст. 11 та 212 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог, на підставі доказів, які він оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За частиною 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким чином, судовому захисту підлягає лише порушене, невизнане або ж оспорюване право, свобода чи інтерес. При цьому, позивач, з огляду на принцип змагальності сторін зобов'язаний довести належними та допустимими доказами факт порушення, невизнання або оспорювання свого права, свободи чи інтересу. Не доведення цього факту є підставою відмови у задоволенні позову. У даному випадку, позивач взагалі не довела порушення свого права, оскільки не надала жодного належного та допустимого доказу того, що вона є родичем [PERSON], а отже є спадкоємцем після його смерті. При цьому, позивач не просила суд установити факт її родинних відносин з [PERSON], а самостійно виходити за межі позовних вимог суд, згідно ст. 11 ЦПК України, не має права. Слід зазначити, що в цілому, доказування позивачем родинних стосунків ґрунтувалося виключно на припущеннях, що суперечить ч. 4 ст. 60 ЦПК України, а наявні у справі письмові докази та показання допитаних у судовому засіданні свідків не дали можливості зробити висновок про родинні стосунки позивача з покійним [PERSON] Виключно на припущеннях ґрунтується також доказування позивачем обставин, якими вона обґрунтовує свої вимоги, а саме те, що відповідач начебто не є дочкою [PERSON] Так, зі змісту ч. 3 ст. 136 СК України вбачається, що підставою для ухвалення рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження є доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною. Частиною 2 ст. 59 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. У даному випадку встановити кровне споріднення між [PERSON] та [PERSON] можливо лише шляхом проведення судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи, а отже допустимим доказом того, що [PERSON] не був батьком відповідача може бути лише висновок відповідної експертизи. Проте, позивач заяви про призначення експертизи не подала, не дивлячись на відповідні роз'яснення суду з цього приводу, водночас, суд, згідно ч. 1 ст. 143 ЦПК України, не вправі з власної ініціативи призначати експертизу. У той же час, показання свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про те, що їм начебто відомо про те, що [PERSON] дітей ніколи не мав, на які посилалися позивач та її представник в обґрунтування позовних вимог, судом до уваги не беруться, виходячи із такого. Указані вище свідки пояснили, що безпосередньо з [PERSON] вони ніколи не спілкувалися з приводу його дітей. Свідки також пояснили, що вони не бачили медичних документів, які б свідчили про те, що [PERSON] через певні вади здоров'я не може мати дітей. Свідок [PERSON], зокрема, пояснив, що про те, що [PERSON] не мав дітей йому стало відомо із розмови з братом останнього [PERSON], яка відбулася у 1962 році, тоді як відповідач народилася через десять років після того - у 1973 році. Суд також ураховує, що як пояснила у судовому засіданні свідок [PERSON], [PERSON] в одній із розмов розповідав їй про дівчину, яка вважає його своїм батьком та про те, що він планує подарувати їй будинок. Отже, зазначене вище свідчить про те, що [PERSON] знав, що [PERSON] вважає його батьком проте оспорював цього факту, а натомість планував подарувати їй будинок. Не заслуговують на увагу посилання позивача та її представника на те, що, оскільки відповідач народилася поза шлюбом її матері з [PERSON], то вона не може бути його дочкою, позаяк загальновідомим фактом є те, що діти народжуються не лише у батьків, які перебувають у зареєстрованому шлюбі. У судовому засіданні як свідок була допитана [PERSON] (а.с. 87), яка, зокрема, пояснила, що [PERSON] був її рідним батьком, за життя він визнавав її своєю дочкою, вони час від часу ходили один до одного у гості, а у 2002 році [PERSON] подарував їй половину житлового будинку, розташованого у м. Шаргород. На підтвердження своїх слів [PERSON] надала суду фотографії з сімейного фотоальбому (а.с. 57-60), на яких разом з нею, її чоловіком та дітьми зображені [PERSON] та його сестра [PERSON] У судовому засіданні позивач та її представник упізнали на зазначених вище фотографіях [PERSON] та [PERSON] Окрім того, із договору дарування частки житлового будинку від 12.03.2002 року вбачається, що [PERSON] подарував [PERSON] 1/2 (половину) житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель, розташований у [ADDRESS] (а.с. 56). Зазначене вище переконує суд у відсутності обґрунтованих підстав вважати, що [PERSON] не є дочкою [PERSON] Ухвалюючи це рішення, суд також враховує, що навіть у разі задоволення позовних вимог [PERSON] та при доведенні нею родинних відносин з [PERSON], вона все одно не могла б спадкувати після його смерті, оскільки у [PERSON] окрім [PERSON] була ще одна дочка - [PERSON], тобто спадкоємець першої черги, батьківство щодо якої [PERSON] визнав за життя, про що подав до Відділу ДРАЦС відповідну заяву. Зазначений факт у судовому засіданні був визнаний сторонами та підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON] (а.с. 12). Отже, усе вище викладене свідчить про те, що позивач не довела належними та допустимими доказами обставин, якими вона обґрунтовує свої вимоги, а також факту порушення її права, окрім того, спосіб, обраний позивачем для захисту права, законом не передбачено, а тому у задоволенні позову слід відмовити. Частиною 1 ст. 88 ЦПК України, встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу (ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України). Під час провадження у цій справі, [PERSON] надавалась правова допомога адвокатом [PERSON], що вбачається із договору про надання правової допомоги від 10.12.2014 року та свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № [NUMBER] від 24.11.2005 року (а.с.62,63), за надану правову допомогу відповідач сплатила адвокату 1000 грн, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера Серія 10АААА 512003/290 від 22.12.2014 року (а.с. 85). Обґрунтованість витрат відповідача на правову допомогу підтверджена розрахунком суми гонорару за надану правову допомогу (а.с. 86) та не перевищує граничного розміру витрат на правову допомогу, встановленого Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». У пункті 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 зазначено, що витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Отже, оскільки рішення у цій справі ухвалено на користь [PERSON], то з позивача на її користь належить стягнути витрати на правову допомогу у розмірі 1000 грн. Тому,

Outcome: approved