Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-19 00:00:00

26 лютого 2015 року Публічне акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк» (далі по тексту - ПАТ «ПУМБ») звернулося з позовом до відповідачів, в якому просило: звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки\~ № 6118550 від 14 лютого 2008 року, а саме:\~ квартиру [ADDRESS], яка належить іпотекодавцям - [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності р.№3-03-235198 від 23 вересня 2003 року для задоволення вимог ПАТ «ПУМБ» до [PERSON] в розмірі 212 379,77 грн шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах з визначенням вартості предмета іпотеки в порядку виконавчого провадження; стягнути з відповідачів витрати по сплаті судового збору. В обґрунтування свого позову ПАТ «ПУМБ»\~ посилалося на те, що 14 лютого 2008 року між ЗАТ «ПУМБ» правонаступником всіх прав та обовязків якого є ПАТ «ПУМБ» та [PERSON] був укладений кредитний договір відповідно до умов якого, позивач зобовязався надати відповідачу [PERSON] кредит в розмірі 156 550 грн, а [PERSON] зобовязався використати кредит за цільовим призначенням, сплатити проценти за користування кредитом та повернути банку кредит частинами в розмірах, в порядку та в строки, визначені кредитним договором. Відповідач [PERSON] свої обовязки за кредитним договором не виконує, чим порушує законні права позивача. В забезпечення виконання вимог за кредитним договором між позивачем та відповідачами [PERSON] і [PERSON] було укладено договір іпотеки від 14 лютого 2008 року відповідно до якого, в іпотеку банку було передано спірну квартиру. Відповідно до пункту 1.1 іпотечного договору за рахунок предмета іпотеки задовольняються вимоги банку до відповідача [PERSON] у повному обсязі, включаючи сплату процентів, неустойки, основного боргу та процентів за основним зобовязанням. Заборгованість відповідачів перед банком за кредитним договором від 14 лютого 2008 року станом на 12 лютого 2015 року складає: 212 379,77 грн, з яких: 129 063,93 грн заборгованість за сумою кредиту; 23 027,57 грн заборгованість за непогашеними відсотками; 30 892,77 грн сума пені за порушення строків виконання зобовязань за кредитним договором; 1 565,50 грн сума штрафів за порушення обовязків кредитного договору; 27 830 грн сума штрафів за порушення обовязків щодо поновлення дії договорів страхування. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2015 року в задоволені позову відмовлено. Не погодившись з вказаним рішенням, ПАТ «ПУМБ» подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалося на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин справи, що мають значення для справи, невідповідність рішення суду першої інстанції фактичним обставинам справи, незаконність та необґрунтованість рішення. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 29 березня 2016 року апеляційна скарга ПАТ «ПУМБ» задоволена частково. Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2015 року скасоване, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ «ПУМБ» до [PERSON], [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки відмолено з інших підстав. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2017 року касаційна скарга ПАТ «ПУМБ» задоволена частково. Рішення апеляційного суду Харківської області від 29 березня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, відповідно до статті 303 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції скасуванню, виходячи з наступного. Відповідно до вимог статей 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним\~\~і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини,\~\~якими обґрунтовувалися\~\~ вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх\~\~підтвердження;\~які право відносини сторін випливають із встановлених обставин; яка\~\~правова норма\~\~підлягає застосуванню до цих правовідносин. Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.\~ Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ «ПУМБ» про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції виходив з положень пункту 41 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що випливають із кредитних відносин» та тих обставин, що незважаючи на те, що наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум шляхом звернення стягнення на передане боржником в іпотеку нерухомого майна, разом із тим, задоволення подібних позовних вимог можливе лише у разі, коли суду надані беззаперечні докази того, що попередні заходи не призвели до належного виконання зобовязання. Таким чином, суд першої інстанції вважав, що позивачем у порушення вимог статті 60 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів неможливості виконання рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 27 червня 2014 року про стягнення з [PERSON] суми заборгованості за кредитним договором. Проте з таким висновком суду першої інстанції судова колегія в повному обсязі погодитись не може. Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що 14 лютого 2008 року між ЗАТ «ПУМБ» правонаступником всіх прав та обовязків якого є ПАТ «ПУМБ» та [PERSON] був укладений кредитний договір відповідно до умов якого, позивач зобовязався надати відповідачу [PERSON] кредит в розмірі 156 550 грн, а [PERSON] зобовязався використати кредит за цільовим призначенням, сплатити проценти за користування кредитом та повернути банку кредит частинами в розмірах, в порядку та в строки, визначені кредитним договором. В забезпечення виконання вимог за кредитним договором між позивачем та відповідачами [PERSON] і [PERSON] було укладено договір іпотеки від 14 лютого 2008 року відповідно до якого, в іпотеку банку було передано квартиру [ADDRESS], яка на праві власності належить іпотекодавцям [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності реєстровий номер 3-03-235198 від 23 вересня 2003 року. Зазначений іпотечний договір підписаний сторонами. Відповідно до пункту 1.3 за домовленістю сторін на момент укладення цього Договору предмет іпотеки оцінено у сумі 278\~300 грн При цьому сторони згодні з тим, що при зверненні стягнення та реалізації предмету іпотеки іпотекодержатель не буде звязаний або будь-яким чином обмежений зазначеною оціночною вартістю предмета іпотеки. Пунктом 4 іпотечного договору передбачено право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки та одержання задоволення своїх вимог з вартості предмету іпотеки переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця в таких випадках: у разі невиконання чи неналежного виконання основаного зобовязання; у разі невиконання вимоги іпотекодержателя про дострокове виконання основаного зобовязання, зробленої на підставі закону, кредитного договору чи цього договору. Судом встановлено, що у зв'язку з неналежним виконанням позичальником [PERSON] умов кредитного договору станом на\~ 12 лютого 2015 року заборгованість складає 212 379,77 грн, з яких: 129 063,93 грн - заборгованість за сумою кредиту; 23 027,57 грн заборгованість за непогашеними відсотками; 30 892,77 грн сума пені за порушення строків виконання зобовязань за кредитним договором; 1 565,50 грн сума штрафів за порушення обовязків кредитного договору; 27 830 грн сума штрафів за порушення обовязків щодо поновлення дії договорів страхування. \~ \~ \~ \~ Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 27 червня 2014 року з [PERSON] на користь позивача стягнута заборгованість за кредитним договором від 14 лютого 2008 року в розмірі 143 829,86 грн. Вказане рішення набрало законної сили. 06 липня 2015 року старшим державним виконавцем Комінтернівського ВДВС ХМУЮ була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження за вказаним вище рішенням суду. \~ \~ \~ Відповідачами не надано доказів, що [PERSON] належним чином виконує вказане рішення суду та регулярно сплачує борг. Під час розгляду справи до суду апеляційної інстанції представником відповідача [PERSON] було надано дві квитанції про сплату [PERSON] 100 грн та 500 грн від 06 лютого 2017 року та від 15 квітня 2017 року відповідно. Зазначені квитанції, які надані відповідачем на підтвердження виконання рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором, судовою колегією до уваги не приймаються, оскільки платежі за вказаними квитанціями сплачувалися безпосередньо банку, а не до виконавчої служби в рахунок погашення заборгованості за рішенням суду. Виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору апеляційний суд дійшов висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений в постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, яка згідно зі статтею 360-7 ЦПК України є обовязковою для судів. За змістом частини 1 статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобовязання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України і передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основаного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Статтею 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що суд вправі відмовити у задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекадавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобовязання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. У пункті 41 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам розяснено, що при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основаного зобовязання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Апеляційний суд вважає, що порушення [PERSON] основного зобовязання за кредитним договором завдає збитків іпотекодержателю та порушує права банку на своєчасне отримання заборгованості за кредитним договором, оскільки боржник не виконав та не виконує належним чином зобовязання за кредитним договором: не погасив основний борг, нараховані проценти, неустойку за кредитним договором, - у звязку з чим банк має законні підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки. Крім цього, судова колегія звертає увагу на те, що ані [PERSON], ані його представником не було надано до суду довідку Комінтернівського ВДВС ХМУЮ щодо розміру погашення заборгованості відповідачем за виконавчим листом на виконання рішення суду на підтвердження його пояснень щодо регулярного погашення боргу. За таких підстав, апеляційний суд вважає, що відсутні беззаперечні докази виконання зобов'язання за кредитним договором, погашення основного боргу, нарахованих процентів, неустойки за кредитним договором, що безумовно завдає збитків іпотекодержателю та порушує права банку на своєчасне отримання заборгованості за кредитним договором. Що стосується доводів відповідачів щодо неспівмірності вартості предмета іпотеки із розміром заборгованості, апеляційний суд зазначає наступне. Як вбачається із матеріалів справи і це встановлено судом першої інстанції, загальна сума заявленої у позові заборгованості станом на 12 лютого 2015 року по кредитному договору № 6118465 від 14 лютого 2008 року, забезпеченого іпотекою, складає\~212\~379,77 грн, яка складається із заборгованості кредиту в розмірі 129\~063,93 грн; заборгованості за непогашеними відсотками за користування кредитом в розмірі 23\~027,57 грн; пеня за порушення строків виконання зобовязань за кредитним договором 30\~892,77 грн; штраф (фіксована частина) 1565,50 грн; штраф за порушення обовязків щодо поновлення дії договорів страхування у розмірі 27\~830 грн. Відповідно до пункту 1.1 договору іпотеки № 6118550 від 14 лютого 2008 року за рахунок предмета іпотеки задовольняються вимоги банку до відповідача [PERSON] у повному обсязі, включаючи сплату процентів, неустойки, основного боргу та основним зобовязанням. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] та [PERSON], передаючи нерухоме майно вартістю 278\~300 грн в іпотеку на забезпечення кредиту в сумі 156\~550 грн, тобто з моменту укладання договору іпотеки іпотекодавцям було зрозуміло, що вартість предмета іпотеки в рази перевищує суму кредиту, однак останні погодилися на можливу реалізацію предмета іпотеки у разі неналежного виконання зобовязання, про що свідчать їх підписи у цьому договорі. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 26 грудня 2011 року в справі за № 6-340цс15, законодавством не передбачено такої підстави для відмови в задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки як неспівмірність заборгованості за основним зобовязанням із вартістю майна, переданого в іпотеку в рахунок забезпечення належного його виконання. За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції не врахував висновку, викладеного у вищевказаній постанові Верховного Суду України, який має враховуватися при застосуванні норм права відповідно до статті 360-7 ЦПК України, та незаконно відмовив у задоволенні позову з підстав неспівмірності суми заборгованості за кредитним договором із заставною вартістю предмета іпотеки. Статтею 39 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються, зокрема, загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої\~статтею 38 цього Закону; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку», слід дійти висновку, що у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною 6\~статті 38 цього Закону. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року № 6-61цс15. Відповідно до частини 6 статті 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна субєктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього. За змістом пункту 1.3 договору іпотеки оціночна вартість предмета іпотеки була визначена за згодою сторін і становила 278\~300 грн. Цим же пунктом сторони погодилися, що при зверненні стягнення та реалізації предмету іпотеки іпотекодержатель не буде звязаний або будь-яким чином обмежений зазначеною оціночною вартістю предмету іпотеки. Згідно з висновком ТОВ «Ріелті-брокерідж» на замовлення ПАТ «ПУМБ» про незалежну оцінку обєкта нерухомого майна, вартість предмета іпотеки станом на 05 квітня 2017 року становить 536\~520 грн (а.с. 93-98 т. 2). З огляду на викладене, колегія суддів вважає за можливе визначити спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», визнавши початкову ціну продажу предмету іпотеки у розмірі 536\~520 грн. За наслідками розгляду апеляційної скарги ПАТ «ПУМБ» апеляційний суд відповідно до вимог пункту 2 частини 1 статті 307 ЦПК України скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове рішення про задоволення позовних вимог з підстав, передбачених пунктами 1, 3 частини 1 статті 309 ЦПК України.

Outcome: approved