Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-31 00:00:00

24.12.2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Укрсоцбанк» про розірвання договору про надання споживчого кредиту. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 15.01.2007 року було укладено договір про надання кредиту. Договір не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» в частині надання повної та достовірної інформації про умови надання кредиту, його сукупної вартості. На підставі ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» [PERSON] просить розірвати кредитний договір, оскільки надані банком послуги не мають потрібних [PERSON] властивостей. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги і просив їх задовольнити, надавши пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві обставинам. Представник відповідача в судове засідання не зявився. Відповідач про час та місце розгляду позову повідомлений належним чином. Клопотань про відкладення розгляду позову від відповідача не надходило. Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи суд встановив наступне. 15.01.2007 року між позивачем, який на той час носив прізвище «Підгурський», та Акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», укладено договір про надання споживчого кредиту № 11107812000. На підставі цього кредитного договору позивач отримав від банку кредит в іноземній валюті в сумі 18700 доларів США за умови сплати 12,3 відсотків річних, а також інших передбачених договором платежів строком до 15.01.2016 року. Відповідно до ст. 202 К України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Двостороннім правочином є погоджена дія двох сторін. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення закону щодо договору позики, якщо інше не випливає із суті кредитного договору. Як видно з позовних вимог, позивач просить розірвати вищезазначений договір як такі, що укладений з порушенням права позивача як споживача фінансових послуг на отримання повної та достовірної інформації про умови надання кредиту, його сукупної вартості. Вирішуючи позов суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Крім того, за вимогами ч. 1 ст. 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобовязання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Обставин, які свідчать про істотне порушення договору другою стороною або про істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, позивачем не наведено та доведено. Позивач в своєму позові та представник в судовому засіданні стверджують, що невідповідність кредитного договору вищезазначеним вимогам Закону призвела до того, що позивач придбав продукт, який не має потрібних позивачу властивостей, що є підставою для розірвання договору. За вимогами ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобовязаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобовязаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), повязаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування Пунктом 1 ч. 7 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено право споживача на розірвання договору і відшкодування завданих збитків, у разі коли надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця) спричинило: придбання продукції, яка не має потрібних споживачеві властивостей. Проте, позивачем не доведено наявність передбачених вищезазначеною нормою Закону підстав для розірвання укладеного між сторонами договору. Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму та строк кредиту, умови та порядок його видачі і погашення, розмір порядок нарахування та виплати процентів, відповідальність сторін. Предметом договору, відповідно до актів цивільного законодавства, є умови про ті права та обовязки, які формують основу змісту зобовязання, яке має виконуватись сторонами на підставі укладеного договору, а також умови про ті дії, які мають вчинити сторони виконуючи та реалізовуючи охоплені предметом договору права та обовязки і про обєкти, що сторони мають передати одна одній. Згідно з текстом укладеного сторонами кредитного договору, такі умови договором передбачено. Як вбачається з договору про надання споживчого кредиту від 15.01.2007 року, позивачу було надано інформацію щодо всіх умов договору, повязаних з його виконанням та щодо сукупної вартості договору. Так, в п. 9.13 договору зазначено, що підписанням даного договору позичальник свідчить про те, що всі умови даного договору йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього; перед підписанням даного договору позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства, зокрема, п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до п. 3 ст. 3 та ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності\~та справедливості. Як видно з матеріалів справи, укладений кредитний договір був добровільно підписаний, а відтак, позивач погодився з усіма вказаними істотними умовами та своїм підписом підтвердив, що був належними чином проінформований згідно вимог ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Позивачем не надано належним та допустимих доказів на підтвердження невиконання банком обовязку щодо надання повної інформації з приводу кредиту. Позиція позивача та його представника спростовується пунктом 9.13 добровільно підписаного позивачем договору про надання споживчого кредиту. Тому доводи позивача про невиконання банком передбаченого законом обовязку щодо розяснення перед укладанням договору всіх його умов, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Крім того, з аналізу норми права, передбаченої в п. 1 ч. 7 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів», випливає, що розірвання договору може бути лише в тому разі, якщо надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця) потягло за собою придбання продукції, яка не має потрібних споживачеві властивостей. Тобто, самого факту надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації не достатньо для розірвання договору. Обовязковими умовами для розірвання договору є придбання продукції, яка не має потрібних споживачеві властивостей, а також причинний звязок між діями продавця щодо надання або ненадання інформації та придбанням непотрібної споживачеві продукції. Ні в позовній заяві, ні в судовому засіданні не зазначено, які саме потрібні позивачу власті відсутні в отриманому ним 15.01.2007 року кредиту, або які з властивостей цього кредиту стали позивачу непотрібними. За таких обставин, враховуючи недоведеність невиконання банком обовязку щодо надання повної та достовірної інформації про кредит, відсутність посилання на будь-які наслідки, суд не вбачає підстав для розірвання укладеного сторонами договору. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed