Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-11 00:00:00

25.01.2018 року представник органу опіки та піклування районної адміністрації районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просить відібрати від неї дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], без позбавлення її батьківських прав, передавши останніх органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району до вирішення подальшої долі дітей. Ухвалою суду від 26.02.2018 року відкрито провадження по справі, відповідачці встановлений строк на подання відзиву. У встановлений строк відповідачка відзив на позов не надала. Ухвалою суду від 24 квітня 2018 року доручено Запорізькому обласному центру з надання безоплатної вторинної допомоги призначити адвоката для здійснення захисту інтересів дітей під час судового провадження. Ухвалою суду від 17.06.2018 року справа призначена до розгляду у судовому засіданні. Представник позивача [PERSON].у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав, суду пояснив, що діти опинилися у тяжких умовах, що містять певну загрозу для їх здоров'я та життя, їх мати - відповідачка по справі - страждає на невиліковне психічне захворювання. Під час загострення стану здоров'я [PERSON] знущалася над дітьми, била їх, тягала за волосся, зачинила вдома на замок без їжі. Їжу передавала через балкон мотузкою, коли вона прийшла наступного разу, дітям вдалося втекти до старшої повнолітньої сестри [PERSON], яка звернулася до органу опіки та піклування з проханням вирішити долю сестер та брата. Також на підставі заяви останньої відповідачку було примусово госпіталізовано на лікування до психіатричного закладу. Після лікування [PERSON] регулярно відвідує реабілітаційний центр, але діти не бажають спілкуватися з матір'ю, яка постійно їх критикує, а також висловлює незадоволення адміністрації центру щодо умов виховання та утримання дітей, критику на свою адресу остання не приймає, вважає себе добропорядною матір'ю, яке не бажає змінити своє відношення до дітей. Діти категорично не бажають повертатися до матері. [PERSON] - сестра неповнолітніх дітей має намір оформити опікунство над сестрами та братом, збирає необхідні документи. Просить позов задовольнити у повному обсязі, відібрати дітей від матері, оскільки існує наявна небезпека для них. У судове засідання [PERSON] повторно не з'явилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, перед початком судового засідання знаходилася у приміщенні суду, однак бути присутньою у судовому засіданні не забажала, причину неявки суду не повідомила, з заявами щодо відкладення розгляду справи не зверталася. У відповідності до вимог п.1 ч.3 ст. 223 ЦПК України суд розглянув справу у її відсутність. Під час судового провадження, у судовому засіданні 21.08.2018 року [PERSON] заявлені позовні вимоги не визнала, проти позову заперечила, вважала справу сфабрикованою проти неї, оскільки вона є безперечною багатодітною матір'ю, проти якої незаконно здійснюється провадження, діти повинні бути повернуті у її родину, при цьому пояснила, що вона регулярно відвідує КЗ «Пологівський обласний центр соціально-психологічної реабілітації», намагається спілкуватися з дітьми, однак останні уникають зустрічі з нею, висловила думку, що вдома зі спливом часу такі стосунки налагодяться, просить у позові відмовити. Представник третьої особи КЗ «Пологівський обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей № ЗОР Люта Л.О. заявлені позовні вимоги підтримала, просить позов задовольнити у повному обсязі. Суду пояснила, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] з літа 2017 року перебувають у центрі, спочатку діти були психічно пригнічені, з ними проводилася робота психолога, незабаром діти адаптувалися, приймають активну участь у житті центру. Діти жваві, активні, розвиненні , приймають активну участь у конкурсах, належно вчяться. [PERSON] регулярно приїжджає до дітей. Спочатку діти виходили до матері, але вона їх постійно критикувала за зовнішній огляд, поведінку, розмову, тощо, була незадоволена ними; тому в подальшому вони взагалі не виходять до матері, незважаючи на вмовляння з боку вчителів. Інколи [PERSON], не дивлячись на зауваження, привозить недозволені продукти харчування : торти, м'ясні та ковбасні вироби. На теперішній час діти усуваються від зустріч з матер*ю, вони висловлюють тривогу, коли їх питають про бажання повернутися до матері, кажуть, що у центрі їм краще. Просить позов задовольнити, виходячи з інтересів дітей. Неповнолітні [PERSON], [PERSON]. малолітній [PERSON] у відповідності до вимог ст. 172 СК України висловили свою думку щодо підтримки та задоволення позовних вимог, суду пояснили, що раніш вони перебували у інтернаті на неповному робочому тижні, додому приїжджали лише на вихідні. Вдома мити знущалася над ними, заставляла робити усю домашню роботу : прати, прибирати, готувати їжу, заставляла збирати траву, горіхи, обробляти земельну ділянку, при цьому пішком ходити на далеку відстань, що дорівнює декільком зупинкам загального міського транспорту, не дозволяла гуляти з друзями, постійно критикувала, запирала на ключ, не пускала на вулицю. Потім мати почала відвідувати релігійну секту, приносила додому різний мотлох, старий брудний одяг, який заставляла їх носити. Коли вони відмовлялась, вона била їх будь-якою річчю, яку могла знайти під рукою, зачиняла вдома, не пускала на двір, заставляла вчити пострадянські вірші та пісні. Вони просили адміністрацію залишатися на вихідних у інтернаті. Інколи їм дозволяли залишитися, але не завжди. [PERSON] ненароком розлила воду на підлогу, тоді мати [PERSON] схватила її за волосся та витерла ним підлогу. У липні 2017 року після незначної сварки, [PERSON] почала бити дітей вішалками, потім зачинила їх у квартирі, декілька днів не появлялася. Вони самі варили собі кашу, але фактично голодували, через час деякий вона прийшла, вони просили їх випустити, але та через двері сказала, що буде передавати їм їжу мотузкою через балкон з сьомого поверху, що вони ї робили, хоча передавала лише майже один хліб та крупу. Коли вона прийшла їх виховувати наступного разу, їм вдалося втекти до сестри [PERSON], яка мешкає окремо. Потім їх помістили до центру, де вони відчувають себе краще ніж вдома, бо мають кращий одяг, краще харчування, дозвілля, доброзичливе ставлення з боку дорослих та дітей. Повертатися до матері не бажають , оскільки побоюються з її боку постійної критики та насилля, кажуть, що буде за краще, коли сестра [PERSON] оформить над ними опікунство та вони будуть проживати разом, сестру вони люблять, поважають, остання є авторитетом для них. Діти свою думку висловили у судовому засіданні 10.09.2018 року, у якому брала участь [PERSON], яка залишила самовільно зал судового засідання, демонстративно заявила, що не буде приймати участь у судовому засіданні під час вислуховування пояснень дітей . Адвокат Валько В.С, який здійснює захист інтересів дітей , у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав, вважає заявлені вимоги законними та обґрунтованими та такими, що відповідають якнайкращім інтересам дітей, просить позов задовольнити. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, вона працює начальником відділу соціальної роботи по Хортицькому району ЗМЦСССДМ суду пояснила, що з родиною [PERSON] вона працює тривалий час. Родина опинилася в складних умовах, мати страждає на психічне захворювання, ніякої критики на свою адресу не приймає, намагається довести, що вона найкраща мати, а методи проявленого насилля до дітей відповідають методам виховання. Від соціального супроводу [PERSON] відмовилася. Під час знаходженні у інтернаті діти адаптувалися, отримують належне довкілля, харчування, належні умови перебування та не бажають навіть спілкуватися з матір'ю. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є старшою донькою відповідачки. У матері наявні психічні розлади понад десять років, дуже важко найти компроміс, оскільки остання вважає себе правою у всьому, маніпулює дітьми. Особисто вона почала працювати на різних роботах з примусу матері з 14 років. Усі зароблені гроші мати відбирала собі, сама не працювала. У 2002 році мати виїхала до Греції, але там щось трапилося, її затримали, вона почала битися головою об стіну , її повернули на Україну та поставили на облік. Спочатку вона добровільно отримувала медичну допомогу, потім перестала вживати ліки, пояснюючи, що вона цілком здорова. Після розлучення з чоловіком, мати вступила в релігійну секту, стала стягувати старі речі до квартири, вирішила, що дітей краще віддати до інтернату. Діти перебували у інтернаті тиждень, на вихідні поверталися, але обстановка була ненормальною, мати їх сварила, замикала, примушувала її обслуговувати. Вона на той час жила окремо, мати з нею не спілкувалася, бо їй не подобався обраний нею навчальний заклад, рід її занять, її оточення, вибір життєвого шляху, тощо. Вона самостійно заробила собі гроші на навчання, але мати їх відібрала. У 2017 році стан здоров'я матері загострився, але вона не хотіла звертатися за медичною допомогою. Сестри та брат постійно жалувалися на знущання з її боку, розказували, що вона закриває їх дома, інколи напроти, виганяє та не пускає додому, сама не прибирає, їжу не готує, не пере та не прасує одяг, усю роботу заставляє робити сестер.. У липні 2017 року під час сварки мати побила вішалкою [PERSON], тягала за волосся, закрила дітей без їжі, засоби зв'язку з ними були відсутні. Діти прибігли до неї, виснажені та перелякані, пояснили, що мати їх зачинила без їжі на тиждень, мотузкою через балкон з 7 поверху вона передавала їм лише хліб, коли прийшла їх відвідати, вони вибігли без взуття та побігли до неї за допомогою . Матір забрали на примусове лікування до психлікарні, дітей помістили в Пологівський реабілітаційний центр. Після лікування матері стало краще, вона забрала її з клініки, їй призначили медикаментозний курс, незабаром мати відмовилась приймати ліки, стан здоров'я погіршується, підтримувати стосунки з нею вона не бажає, озлоблена, до критики не прислуховується, вважає, що вона лікування не потребує, лише її поведінка є правильною. Сестер та брата вона відвідує, ті не бажають повертатися до матері, бо налякані її поведінкою та ставленням до себе. Вона оформлює опікунство над сестрами та братом, тому в подальшому вони будуть мешкати однією родиною . Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона працює дільничним лікарем по Хортицькому району в ЗПНД. [PERSON] є пацієнткою закладу, з 2002 року страждає психічними розладами, які переросли на теперішній час у стійке невідворотнє психічне захворювання. У липні 2017 року у зв'язку з тим, що остання виявляла потенційну соціальну небезпеку для себе та оточуючих, зокрема для своїх дітей) була госпіталізована у примусовому порядку. У жовтні 2017 року стан стабілізувався, пацієнтка була виписана з відповідними призначеннями та повинна приходити добровільно на обстеження раз на місяць, приходила на прийом до лікаря нерегулярно, восени заявляла, що вона не хвора, критику на свою адресу взагалі не приймає, категорично відмовляється від отримання рецептів та перебування під наглядом . Під час прийому у червні 2018 року у категоричній формі вимагала її зняти з обліку, хоча така поведінка напроти свідчить про загострення симптомів невилікуваної психічної хвороби. У липні 2018 року під час проходження ВКК на підставі її заяви [PERSON] у відповідності до норм ЗУ «Про психіатричну допомогу» була знята з обліку та під наглядом не перебуває, її лікування та перебування під наглядом можливе лише з власної згоди або у примусовому порядку тоді, коли вона знову проявить небезпеку для оточуючих. Діагноз, встановлений [PERSON] є невилікуваним. при відсутності прийому відповідних ліків він може прогресувати та оскільки він пов'язаний з агресивними тенденціями, -зокрема по відношенню до дітей, то не можна бути впевним у відсутності для них загрози з боку матері, прогнозувати її поведінку взагалі неможливо. Вислухавши пояснення учасників процесу, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], вивчивши матеріали провадження, з'ясувавши повно, всебічно та об'єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв'язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість заявлених позовних вимог. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом. За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин. За змістом ст. 56 ЦПК України, у випадках, встановлених законом, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи можуть звертатися до суду із заявами про захист прав, свобод та інтересів інших осіб або державних чи суспільних інтересів та брати участь у цих справах. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до права та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, зобов'язані також піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, моральний та духовний розвиток. Батьки мають рівні права на виховання дитини та спілкування з нею, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. За змістом ст. ст. 151, 163 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Згідно з ч. 1 ст. 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених п. п. 2-5 ч. 1 ст. 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. п. 15, 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Європейський суд з прав людини у справі «Савіни проти України» (заява від 18 грудня 2008 року № 39948\\06) вказує, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані ст. 8 Конвенції. У рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Згідно з абзацом другим принципу 7 Декларації прав дитини найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. Судом встановлено, на обліку в службі (управлінні) у справах дітей Запорізької міської ради з 06.05.2016 року перебувають діти [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], 2001 р.н. Батько [PERSON] та [PERSON] - [PERSON], 1966 р.н., рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області позбавлений батьківських прав дітей. Відомості про батька [PERSON], [INFO], зазначені у свідоцтві про народження відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України за вказівкою матері. Мати дітей, [PERSON], 1971 р.н., страждає тяжким психічним захворюванням у формі шизоактивного розладу, манікальний тип, афектно-маячний синдром, з агресивними тенденціями ( агресія по відношенню до дітей), внаслідок захворювання являє потенційну соціальну небезпеку для себе та оточуючих. Зазначена обставина встановлена рішенням Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 17 липня 2017 року, яким задоволена заява головного лікаря КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня «ЗОР про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку [PERSON] на підставі заяви доньки [PERSON], відповідно до якої [PERSON] замикала дітей в окремій квартирі, била вішалками для білизни, чіпляла на стіни вішалки скотчем, забирала дітей з інтернату на вихідні дні та замикала їх. Наприкінці червня 2017 року (останній раз) замкнула дітей на тиждень. наказала зробити їм мотузку з 7-го поверху до 1-го, щоб передавати їм хліб. Діти варили собі їжу, а вона приходила та забирала. 03.07.2017 року випадково залишила двері відкритими і діти втекли. За зверненням [PERSON] - [PERSON], 2001 р.н, [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], за направленням СУСД ЗМР від 14.07.2017 було влаштовано до КЗ «Пологівський обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей» ЗОР на повне державне утримання, до вирішення їхньої подальшої долі. За наданою суду інформацією, не спростованою відповідачкою, діти комунікабельні, ініціюють спілкування з дорослими, самостійні, в зазначеному закладі адаптувалися швидко. Після лікування [PERSON] звернулася до служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради з заявою про повернення дітей в сім'ю. На засіданнях комісії з питань захисту прав дитини районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району 20.09.2017, 18.10.2017, 01.11.2017, 20.12.2017я. 10.01.2018 року розглядалися звернення [PERSON] щодо повернення дітей, було рекомендовано останній вжити заходів з налагодження стосунків з дітьми. 10.01.2018 року на засіданні комісії з питань захисту прав дитини було прийнято рішення про недоцільність повернення дітей [PERSON] на виховання у зв'язку з їхнім небажанням повертатися до матері. Зазначене рішення [PERSON] не оскаржувала, з відповідним позовом щодо повернення дітей до суду не зверталася. Мати дітей [PERSON] постійно цікавиться життям та виховання своїх дітей, натомість діти не бажають спілкуватися з нею. На теперішній час діти [PERSON] [PERSON], [PERSON] у судовому засіданні категорично виявили своє небажання бути повернутими до матері, пояснив що її відношення до них є агресивним, вони бояться її, дії матері є непрогнозованими та непередбачуваними. Останні бажають проживати з сестрою [PERSON], яка є авторитетом для них. При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній справі суд враховує два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. Незважаючи на принцип 6 Декларації прав дитини, яким передбачено, що малолітня дитина може бути розлучена з матір'ю лише за виняткових обставин, суд при прийнятті рішення надає перевагу частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року та керується цією нормою, яка передбачає, що в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, а зібрані у справі докази з урахуванням думки дітей та висновку органу опіки та піклування вказують на те, що відібрання дітей від матері [PERSON] без позбавлення останньої батьківських прав, якнайкраще забезпечить інтереси дітей. Декларація прав дитини від 20 листопада 1959 року не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону №1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв'язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов'язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Декларація прав дитини не ратифікована Україною, не має офіційного перекладу українською мовою. Таким чином, Декларація прав дитини не є міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. При цьому під забороною розлучення дитини зі своєю матір'ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов'язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року. У частині першій статті 3 цієї Конвенції закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв'язки із сім'єю, крім випадків, коли доведено, що сім'я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09). У зазначених справах ЄСПЛ не визначав обов'язкового врахування судами принципу 6 Декларації прав дитини. Підсумовуючи, слід зазначити, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов'язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. (Постанова ВС 14-327цс18 від 17.10.2018 року). При вирішенні питання суд враховує думку неповнолітніх [PERSON] та [PERSON], малолітнього [PERSON] , які категорично відмовляються повертатися до матері, що свідчить про втрату емпатійного зв'язку між матір'ю та дітьми, бажання дітей бути з сестрою [PERSON], та її прагнення щодо оформлення опікунства над ними, існування загрози для здоров'я та життя дітей з боку матері [PERSON], яка страждає невиліковним психічним захворюванням, категорично відмовляється від лікування , вважає себе здоровою людиною, позбавлена самокритики, а тому згідно з пояснень лікаря-психіатра [PERSON] прогнозувати дії [PERSON], яка відмовляється від нагляду та лікування, взагалі неможливо, у останньої наявні агресивні тенденції по відношенню дітей, тому у будь-який час остання може уявляти собою наявну загрозу для них та приходить до висновку, що повернення дітей до матері є небезпечним для їх життя, здоров'я та морального виховання, оскільки вона внаслідок наявного психічного захворювання під його загострення у будь-який час може проявити агресію до дітей. Позивачем надано беззаперечні докази про те, що своєю поведінкою відповідачка у липні 2017 року створила реальну загрозу для життя, здоров'я, фізичного та морального розвитку своїх дітей, прогнозувати її дії в подальшому не є можливим, а тому повернення їх до матері суперечить інтересам дітей. Довідка, видана 23.10.2018 року, видана головним лікарем «ОКПЛ» ЗОР Паталах Ф на ім'я [PERSON]. про те, що остання не перебуває під наглядом лікаря-психіатра, на думку суду, не спростовує наявність у [PERSON] психічного захворювання, яке за поясненнями свідка лікаря-психіатра [PERSON] є невиліковним, а довідка була видана [PERSON] на її прохання, оскільки остання на власним бажанням знялася з обліку та потребувала надати їй довідку, але не вилікувалась остаточно, поведінка останньої у теперішній час свідчить про загострення симптомів хвороби. Оцінивши зібрані у справі докази,

Outcome: approved