Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-04 00:00:00

26 липня 2017 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратило право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач проживає у квартирі за адресою [ADDRESS] починаючи з 1969 року. Після одруження та народження сина (відповідача) у 1978 році, у спірній квартирі стали проживати його дружина та син. Після розлучення у 1996 році, дружина разом з сином переїхали проживати за іншою адресою [ADDRESS]. У 1996 році на прохання матері, позивач дозволив відповідачу періодично ночувати у квартирі, однак останній своїх речей у квартирі не тримав, за квартирою не слідкував та не утримував, комунальних платежів не сплачував. Зазначає, що відповідач часто приходив до квартири випивший або під впливом наркотиків, ніде не працював та вів антисоціальний спосіб життя, за що і був в подальшому засуджений судом до позбавлення волі. У 2001 році відповідач був примусово вселений у спірну квартиру за рішенням суду. У період з 2007 по 2011 роки позивач відбував покарання у вигляді позбавлення волі. У 2011 році він зі своєю цивільною дружиною зявився до батька та вимагав вселення у квартиру. Однак на наступний день відповідач виїхав в невідомому напряму та більше в квартирі не зявлявся. З посиланням на приписи статей 71,72 ЖК України, позивач просив суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою №25 у будинку №36 по вул. Коперника у м. Луцьку станом на 05 травня 2016 року (на момент її приватизації). У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити. Позивач додатково пояснив, що у 2001 році відповідач примусово був вселений у квартиру відповідно до рішення суду. [PERSON] 3 тижні він виселився. У 2002 2006 роках він був позбавлений волі. Представник відповідача у судовому засіданні просили суд відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що відповідач постійно проживав у спірній квартирі, а позивач свідомо чинив перешкоди йому у цьому. Зокрема, позивач незаконно змінив замки та не допускав відповідача у квартиру, крім того зазначив, що відповідач знаходився в зазначеній квартирі тільки в присутності позивача, але мав там свої речі, яким користувався. Заслухавши пояснення позивача, представників сторін, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити, з наступних підстав. Матеріалами справи підтверджується, що позивач у справі, [PERSON], є рідним батьком відповідача, [PERSON], [INFO]. Рішенням Луцького міського суду Волинської області від 30 березня 2001 року у справі №2-84/2001 вселено [PERSON] у квартиру №24, що по вул. Коперніка, 36 у місті Луцьку (а.с.37). Сторонами не заперечується, що вказане рішення суду було примусово виконано органами ДВС у 2001 році. Відбулося фактичне вселення відповідача з наданням йому ключів від квартири. Як слідує з матеріалів справи, протягом 2002 2006 років відповідач та його мати зверталися до органів внутрішніх справ стосовно неправомірних, на їхню думку, дій позивача стосовно недопуску відповідача до квартири (а.с.40). Сторонами також не заперечується, що у період з 2007 по 2011 роки відповідач у справі перебував у місцях позбавлення волі. У висновку дільничного інспектора Луцького МВ УМВС України у Волинській області старшини міліції [PERSON] від 31 травня 2011 року зазначено, що 06 травня 2011 року в Луцьким МВ УМВС України у Волинській області надійшла заява від громадянина [PERSON], який проживає за адресою [INFO], в якому вказано, що протягом тривалого часу його не пускає в його квартиру його батько, [PERSON] Під час опитування [PERSON] пояснив, що у власності його батька перебуває квартира за адресою м. Луцьк, вул. Коперника, 36/24. Він неодноразово звертався в суд з позовами, оскільки батько чинив перешкоди у користуванні житловим приміщенням. Після винесення судового рішення, виконавча служба вселила його в квартиру, про що складений відповідний акт. Але попри те, батько не дозволяє користуватися житлом, де прописаний заявник. Ще додав, що [PERSON] замінив замки у вхідних дверях і на даний час він не має доступу до вищевказаної квартири. Вищенаведене підтвердила мати [PERSON] В подальшому, а саме заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 вересня 2015 року у справі №161/9295/15-ц позов [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням задоволено. Визнано [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням квартирою № 24 в будинку № 36 по вул. Коперника в м. Луцьку Волинської області. У звязку з прийнятим заочним рішенням, Луцьким МВ УДМС України у Волинській області 30 вересня 2015 року знято з реєстрації відповідача у квартирі за адресою м. Луцьк, вул. Коперника, 36/24 (а.с.43). В подальшому, ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 листопада 2016 року заочне рішення від 30 вересня 2015 року у справі №161/9295/15-ц скасоване. За результатом розгляду цієї цивільної справи, ухвалою суду від 20 грудня 2016 року позов був залишений без розгляду у звязку з повторною неявкою позивача у судове засідання. Таким чином, у звязку зі скасування заочного рішення від 30 вересня 2015 року у справі №161/9295/15-ц, Луцьким МВ УДМС України скасовано зняття з реєстрації відповідача у квартирі за адресою м. Луцьк, вул. Коперника, 36/24 (а.с.43-44). З свідоцтва про право власності на житло від 05 травня 2016 року слідує, що у період дії заочного рішення суду від 30 вересня 2015 року у справі №161/9295/15-ц, квартира за адресою [ADDRESS], була приватизована позивачем на власне імя (а.с.8). Свідок [PERSON] у судовому засіданні показав, що він є двоюрідним братом позивача. Приблизно з віку 5 років він регулярно бачиться зі своїм двоюрідним братом та знає обстановку в його родині. Пояснив, що дуже давно не бачив відповідача у спірній квартирі і знає, що він раніше бував у квартирі позивача раз на тиждень. Постійно відповідач ніколи не проживав. Свідок [PERSON] огли у судовому засіданні показав, що є приятелем позивача та 1 чи 2 рази на тиждень їздить з ним на рибалку. Пояснив, що відповідач веде аморальний спосіб життя, часто краде у батька особисті речі з квартири. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що є сусідкою позивача за адресою [ADDRESS]. Цей свідок показала, що відповідач періодично зявлявся у спірній квартирі, але чи він проживав у квартирі постійно вона не знає. З 1997 року не бачила щоб відповідач постійно проживав у спірній квартири. У 2015 та 2016 роках вона не була у квартирі, а тому не знає чи проживав там відповідач. Останній раз його бачила у квартирі у липні 2017 року. Свідок [PERSON] показав, що є сусідом позивача та проживає за адресою [INFO] з 2008-2009 років. Відповідача у справі бачив в 2015 році. Часто просив у нього інструменти для виконання дрібних робіт і відповідач вільно заходив у спірну квартиру та брав їх, в грудні 2015 року відповідач робив йому ремонт на балконі та інструментом користувався зі спірної квартири. Свідок [PERSON] показала, що є рідною сестрою позивача. Пояснила, що відповідач у спірній квартирі не проживає, але має ключі від неї, про що чула від сусідів. У період з 2007 по 2011 роки відповідач перебував у місцях позбавлення волі. Свідок пояснила, що відповідач користувався майном квартири. Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне. Спірні правовідносини виникли з приводу визнання особи такою, що втратила право користування квартирою до її приватизації, а тому врегульовані нормами Житлового кодексу УРСР (далі ЖК України). Статтею 71 ЖК України визначено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадку, зокрема, взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім'ї. Статтею 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У пункті 10 постанови Пленуму Верховного суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» розяснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 Житлового кодексу України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Коли відсутній повернувся на жилу площу за згодою членів сім'ї, його не можна вважати таким, що втратив право на жилу площу. Якщо ж він вселився в жиле приміщення всупереч волі членів сім'ї і був відсутнім понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати його таким, що втратив право на жилу площу. Коли в жилому приміщенні не залишалися члени сім'ї особи, яка була відсутня, його повернення в це приміщення до часу розгляду спору в суді є істотною обставиною, але вона не може бути безспірною підставою до відмови в позові, а повинна оцінюватись у сукупності з іншими обставинами. Наявність рішення суду про право громадянина користуватися жилим приміщенням не є перешкодою до розгляду і задоволення позову про визнання його таким, що втратив це право з мотивів, що після набрання рішенням законної сили або після його виконання він був відсутнім понад шість місяців, у тому числі і в тих випадках, коли строк для виконання рішення не скінчився. Наймачеві або членові його сім'ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). В розглядуваному випадку, як встановлено судом, між сторонами у справі склалися неприязні відносини, оскільки позивач, як батько відповідача, не приймає спосіб життя відповідача, вважає його аморальним та таким, що суперечить загальним засадам суспільства. У звязку з цим, позивач неодноразово вживав заходів стосовно недопуску відповідача до спірної квартири, тобто фактично у примусовий та самовільний спосіб перешкоджав у користуванні відповідачем квартирою. Натомість відповідач, як слідує з матеріалів справи, не втратив інтересу до спірної квартири, неодноразово звертався до органів внутрішніх справ стосовно порушення його житлових прав з боку батька. Факт відсутності відповідача у спірній квартирі у звязку з перебуванням в місцях позбавлення волі не може свідчити про втрату права користування квартирою згідно положень статті 71 ЖК УРСР. При цьому, як слідує з матеріалів справи, відповідач вживав заходів щодо недопущення порушення своїх житлових прав, як до позбавлення волі (рішення суду про вселення від 2001 року), так і після відбуття покарання, оскільки він неодноразово приходив до квартири та вимагав в батька не перешкоджати йому у користуванні нею. Крім того, допитані у судовому засіданні свідки сусіди позивача пояснили, що відповідач дійсно має ключі від квартири та неодноразово користувався її майном. Такі ж по суті покази дала сестра позивача. Більше того, під час судового розгляду позивач давав суперечливі пояснення з приводу обставин проживання, чи не проживання відповідача у спірній квартирі. Крім того позивач заявив, що фактично він не погоджується з проживанням відповідача у квартирі у звязку з несплатою останнім житлово-комунальних послуг за неї і саме цей факт для нього є істотним для звернення до суду. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що [PERSON] не втратив інтересу до проживання та користування квартирою за адресою [ADDRESS], оскільки неодноразово звертався за захистом своїх порушених житлових прав в органи внутрішніх справ, крім того, він мав ключі від квартири та майно, яким користувач, що стверджується показами свідків, а тому підстав для визнання його таким, що втратив право користування квартирою немає. Сама по собі незгода позивача зі способом життя відповідача, факт несплати останнім житлово-комунальних послуг, а також вчинення позивачем перешкод у користуванні відповідачем спірною квартирою, не може бути підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою. У звязку з вищенаведеним суд відмовляє у задоволенні позову. На підставі положень статті 88 ЦПК України, у звязку з відмовою у позові, судові витрати слід залишити за позивачем. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed