Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-29 00:00:00

24 лютого 2016 року [PERSON] звернулась до суду із позовною заявою до відділу Державної виконавчої служби Костянтинівського міськрайонного управління юстиції (далі за текстом - ВДВС), третя особа [PERSON] про визнання права власності на жилий будинок та звільнення його з-під арешту, розташованого за адресою: [ADDRESS], загальною площею 38,1 кв. м. Свої вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що 27.09.2008 року вона придбала у [PERSON] вказаний жилий будинок на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу. Але, коли вона звернулась до реєстраційної служби з приводу реєстрації права власності, то дізналася, що 27.04.2010 року державним виконавцем ВДВС Костянтинівського міськрайонного управління юстиції постановою АА №884933 було накладено арешт на майно третьої особи [PERSON] за комунальні борги, що перешкоджає їй вільно користуватись належним майном. Тому просила визнати за нею право власності на жилий будинок за адресою: [ADDRESS], загальною площею 38,1 кв. м., знявши арешт та заборону на відчуження належного їй будинку. До початку судового розгляду представник позивача [PERSON] подала клопотання про заміну неналежного відповідача - ВДВС Костянтинівського МРУЮ, - належним - попереднім власником [PERSON], а також залучити ВДВС у якості третьої особи. Ухвалою суду від 30.03.2016 року клопотання представника позивача було задоволено, замінено первісного відповідача належним - [PERSON], та залучено у якості третьої особи ВДВС Костянтинівського МРУЮ (а.с. 29). У судовому засіданні представник позивача [PERSON] уточнила позовні вимоги, просила суд усунути перешкоди у здійсненні права власності [PERSON] шляхом звільнення майна з-під арешту, а саме жилого будинку за адресою: [ADDRESS], загальною площею 38,1 кв. м, в іншому посилаючись на наведені у позові доводи. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час та місце його проведення був повідомлений належним чином, про що свідчать поштові повідомлення про направлення судових повісток на адресу його постійного проживання. Представник третьої особи - ВДВС Костянтинівського МРУЮ у судове засідання не з'явився, надав письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, та письмові заперечення щодо правомірності дій державного виконавця під час виконання судових рішень про стягнення з [PERSON] коштів по заборгованості за комунальні послуги. Крім того зазначив, що виконавчі листи, на підставі яких було накладено арешт на майно боржника [PERSON] на цей час повернуті стягувачам, оскільки місцезнаходження боржника та місце його перебування не встановлено, за адресою, зазначеною у виконавчих документах [PERSON] не мешкає. Просив прийняти рішення на розсуд суду (а.с. 18). Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений i вiд якого не надійшло повідомлення про причини неявки, або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на пiдставi наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. З'ясувавши вищенаведену позицію сторін, дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 27 вересня 2008 року позивачка [PERSON] придбала у відповідача [PERSON] жилий будинок з надвірними будівлями за номером [ADDRESS] на земельній ділянці Костянтинівської міської ради. На цій ділянці розташовано: жилий будинок дерев. Л-Б-1, жилою площею 22,90 кв.м, загальною площею 38,10 кв.м, погріб цегл. Л-д, сарай шлакобл. Л-Д-1. Вказаний договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Костянтинівського міського нотаріального округу Щербініною Н.П. та зареєстрований у реєстрі за № 3896, а також у Державному реєстрі правочинів згідно витягу від 27.09.2008 року № 6568208 (а.с. 4-6). Перелічені об'єкти нерухомості, придбані позивачкою на підставі вказаного договору купівлі-продажу відповідають даним технічного паспорту, виготовленому Костянтинівським МБТІ (а.с. 22-24). Згідно заперечень, наданих представником третьої особи щодо позовних вимог [PERSON], зазначено, що на виконанні у ВДВС знаходились виконавчі листи: № 2-3856 від 07.10.2009 року про стягнення з [PERSON] на користь ВУВКГ боргу у розмірі 1350,09 грн., судових витрат 30,00 грн., судового збору 51,00 грн.; № 2-н-1746 від 28.09.2011 року щодо стягнення на користь УГГ боргу у розмірі 594,15 грн., та стягнення на користь держави судового збору 25,50 грн; № 2-2451 від 12.06.2009 року про стягнення на користь держави судових витрат в сумі 250,00 грн. Але перелічені виконавчі документи були повернуті стягувачам відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» так як у результаті вжитих заходів неможливо з'ясувати місцезнаходження боржника (а.с.18). Таким чином, судом встановлено що підстави для накладення арешту та накладення заборони на відчуження майна, на час укладення договору-купівлі продажу будинку були відсутні, а на час розгляду цієї справи виконавчі документи щодо відповідача [PERSON] на виконанні у ВДВС також відсутні. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.3 ст. 10, ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши в сукупності зібрані в справі докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, що об'єктивно підтверджується матеріалами справи. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна сторона має право звернутися до суду за захистом свого порушеного майнового права, обравши спосіб захисту, передбачений п.2 статті 16 ЦК України або іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно ч.2 статті 16 Цивільного кодексу України, способами захисту цивільних прав та інтересів може бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу, у особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності між сторонами зобов'язальних правовідносин. Тобто, особа обирає саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу. Відповідно до вимог ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до вимог ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до вимог ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до вимог ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У зв'язку з наведеним порушене право позивачки [PERSON] підлягає захисту і необхідно усунути перешкоди в здійсненні цього права, скасувавши заборони на відчуження будинку [ADDRESS], який належить позивачці. Згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», з відповідача підлягають стягненню на користь позивачки витрати по сплаті судового збору, які були понесені позивачем при звернені до суду (а.с. 1).

Outcome: approved