Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-12 00:00:00

26 листопада 2015 року до Кіровського районного суду м.Дніпропетровська звернувся позивач [PERSON] з вищевказаним позовом, посилаючись на слідуючі обставини. 07 жовтня 2015 року сторони уклали договір №000579 фінансового лізингу з додатками №1 та №2, згідно якого предметом лізингу є автомобіль «Chery Tiggo Comfort». Відповідно до умов договору лізингодавець (відповідач) бере на себе зобовязання придбати предмет лізингу автомобіль «Chery Tiggo Comfort», зазначений у специфікації, що є додатком №2 до договору власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу (позивачу) на умовах, передбачених договором. До укладення договору, в усній формі представник відповідача роз'яснив йому, що автомобіль 2013 року випуску вартістю 130 000,00 грн. буде наданий йому на протязі 5-10 днів, але спочатку позивач повинен сплатити передплату (авансовий платіж) за автомобіль в сумі 26 000,00 грн. шляхом перерахування коштів на поточний рахунок відповідача, після чого з позивачем буде укладено договір. Представник відповідача завіряла його, що він у будь-який момент зможе відмовитися від договору та йому будуть повернуті сплачені гроші. В той же день позивач на підставі виданих йому відповідачем реквізитів сплатив відповідачу 26 000,00 грн. із зазначенням призначення платежу «Авансовий платіж згідно договору фінансового лізингу №000579 від 07.10.2015». Після чого представник відповідача надала йому договір та велику кількість документів до нього на підписання, при цьому йому не було надано часу на ознайомлення з текстом договору та наданими документами, до їх підписання. Представник відповідача розяснювала, що договір є стандартним, зміні не підлягає та наполягала на негайному підписанні договору, що він і зробив. Починаючи з обумовленого дня, позивач, як мінімум тричі, звертався до представника відповідача з приводу передачі йому автомобіля, але автомобіль йому переданий не був. Замість цього з невідомого номера через два тижні йому зателефонував представник відповідача та повідомив, що такого автомобіля, як він замовляв - 2013 року випуску вартістю 130000,00 грн. немає, є аналогічний автомобіль 2015 року випуску вартістю 265 000,00 грн. і при бажанні отримати цей автомобіль, він повинен довнести передплату на рахунок відповідача. З цим позивач не погодився та звернувся до юриста за консультацією з метою розірвання договору та повернення передплаченого авансу 26 000,00 грн. Після ознайомлення з договором та отримання юридичної консультації виявилось, що його умови не відповідають розясненим мені представником відповідача умовам до його укладення та здійснення передплати, а саме що вартість автомобіля за договором складає 250 000,00 грн. (п. 8.2. договору), а не 130 000,00 грн.; у договорі не вказаний рік випуску автомобіля, колір та інші характеристики автомобіля; до договору не доданий і не підписаний сторонами додаток №3, передбачений у договорі (п. 10.1. договору); автомобіль підлягає передачі на протязі 120 робочих днів з моменту сплати адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмету лізингу, у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу (п. 1.7., 4.1. Договору); сплачена позивачем передплата за автомобіль у розмірі 26 000,00 грн. визначена адміністративним платежем - винагородою лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, який при розірванні договору не повертається (п. 9.7., 12.1. договору). Позивач був впевнений, що даний платіж, як і вказувалось в призначенні, авансовим платежем, тобто частковою оплатою вартості автомобілю. Про призначення платежу вказано у рахунку відповідача, та у сплаченій квитанції. Таким чином, позивачу стало зрозуміло про неможливість розірвання договору та повернення сплачених коштів, оскільки відповідач вже заволодів ними обманним шляхом, передбачивши в договорі неможливість їх повернення. Позивач вважає, що він був введений в оману представником відповідача, цим було грубо порушено його права як споживача. Після ознайомлення з судовою практикою, позивачу стало відомо, що відповідач таким же чином неодноразово порушував права інших споживачів, що підтверджується рішеннями судів України. Позивач вказує, що умови, визначені в п.12.1 договору є незаконними, зокрема такими, що порушують вимоги Закону України «Про фінансовий лізинг». Позивач просив суд визнати пункт 12.1 договору фінансового лізингу № 000579 від 07 жовтня 2015 року, укладеного між сторонами недійсним, розірвати його та стягнути з відповідача на його користь сплачений ним платіж - 26\~000 грн., комісію банку- 260 грн. 00 коп., 3 % річних- 106 грн. 85 коп. , всього стягнути 26\~ 366 грн. 85 коп. Позовні вимоги підтримані в судовому засіданні представником позивача. Представник відповідача в судове засідання не зявився, суду надіслав письмові заперечення проти позову та клопотання про розгляд справи у його відсутність. Суд, заслухав представника позивача, дослідивши матеріали справи, визнав позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі, виходячи з наступного. 07 жовтня 2015 року сторони уклали договір №000579 фінансового лізингу з додатками №1 та №2, згідно якого предметом лізингу є автомобіль «Chery Tiggo Comfort» (а.с.4-9) . Відповідно до умов договору лізингодавець (відповідач) бере на себе зобовязання придбати предмет лізингу автомобіль «Chery Tiggo Comfort», зазначений у специфікації, що є додатком №2 до договору власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу (позивачу) на умовах, передбачених договором. Як видно з квитанції № 0.0.444144532.1 від 07.10.2015р.,час сплати 12:28:12 (а.с.12) позивач сплатив на рахунок відповідача 26\~000 грн. 00 коп. В квитанції конкретно вказано призначення платежу- авансовий платіж згідно договору фінансового лізингу №000579 від 07 жовтня 2015 року. Вказаний платіж здійснений позивачем на підставі рахунку, виданого йому до укладання договору представником відповідача (а.с.12), в якому також конкретно вказано призначення платежу- «авансовий платіж згідно Договору Фінансового Лізингу №000579 від 07.10.2015». Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Умова договору про те, що позивач зобов'язується сплатити адміністративний платіж - першочерговий одноразовий платіж за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору є незаконною. У відповідності до\~ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг»\~лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж, як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу. Зі змісту договору, адміністративний платіж розуміє під собою одноразову плату позивача на користь відповідача при його укладенні.У відповідності до договору (визначення термінів), адміністративний платіж - першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір такої компенсації за організацію становить 26000,00 грн., цей платіж не є витратами відповідача, що безпосередньо повязаний з виконанням договору. Вказаний пункт порушує принципи добросовісності і справедливості, оскільки відповідач не обґрунтував співмірність розміру платежу за організацію даного договору виконаній послузі, яка згідно\~ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг», не є лізинговим платежем, а фактично полягає у виготовленні стандартної форми договору. Як вбачається із наведених договірних умов, складова першого лізингового платежу - «адміністративний платіж» виходить за межі переліку платежів, передбачених Законом України «Про фінансовий лізинг». Рішенням Конституційного Суду України від 10.11.2011 року № 15-рп/2011, справа № 1-26/2011 зазначається, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило обєктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша\~статті 634 Цивільного кодексу України). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть внаслідок введення його в оману придбати непотрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого субєкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів (п. 3.2. Рішення). В даному випадку позивачу, як споживачу, на момент укладення договору обєктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору фінансової послуги із запропонованих на ринку, а також для оцінки договору з відповідачем щодо придбання у нього послуги фінансового лізингу, який мав стандартну форму (ч.1 \~ст. 634 ЦК України). Таким чином, оскільки позивач не має відповідної юридичної та економічної освіти, при укладенні договору помилково придбав непотрібну на умовах відповідача послугу з фінансового лізингу. Згідно з п. 2. ст.11\~Закону України «Про захист прав споживачів»\~перед укладенням договору кредитодавець зобовязаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобовязаннями споживача; тип відсоткової ставки; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Всупереч цьому відповідач проігнорував дані вимоги законодавства, що є однією з підстав визнання договору недійсним, адже згідно з ч. 2 ст. 19\~Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Забороняються як такі, що вводять в оману, зокрема: з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення та позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Тобто, позивач не мав часу детально ознайомитися з 12 сторінками договору за такий короткий строк, йому повинна була бути надана можливість детально ознайомитися з умовами Договору та законодавством, що його регулює. Крім цього, представник відповідача не надала достовірної інформації, переконала в тому, що всі істотні умови Договору вона мені пояснила та спонукала підписати договір швидше, не надала можливості з ним ознайомитися, що позбавило можливості обєктивно оцінити та осмислити умови договору, виявити його недоліки та оцінити всі ризики та збитки, які отримаються в результаті підписання договору. Так, згідно з ч. 1 ст. 18\~Закону України «Про захист прав споживачів»\~продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18\~вказаного Закону, а саме умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Відповідно до ст. 18\~Закону України «Про захист прав споживачів»\~ для кваліфікації умов договору несправедливими, необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст.\~3, ч. 3 ст.\~509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві. Відповідно до ч. 3 ст. 18\~Закону України «Про захист прав споживачів»\~несправедливими є наступні умови, що зазначені в договорі фінансового лізингу: про надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору. Пункт 12.1 договору року зазначає - лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити Лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання Договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією. В такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає. Таким чином відповідач надав собі можливість не повертати кошти, проплачені споживачем у разі розірвання договору останнім. Однак, при розірванні договору лізингодавцем ніяких санкцій не передбачено, що приводить до дисбалансу договірних умов та порушує норми законодавства. Позивач переконливо довів, що відповідач навмисно ввів його в оману, надавши рахунок на оплату, де конкретно вказано призначення платежу- авансовий платіж, як він вказав і у квитанції оплати, в той час як відповідач став трактувати цю оплату як «адміністративний платіж». Згідно з ч. 6 ст. 11\~Закону України «Про захист прав споживачів»\~споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Тобто позивачу, як лізингоодержувачу в даному випадку повинно бути надано право на розірвання договору впродовж 14 днів з моменту його укладення. Відповідачем не враховано вищевказані норми законодавства, навпаки, всупереч зазначених норм, лізингодавець (Відповідач) взагалі не надав можливості позивачу, як лізингоодержувачу, відмовитись від договору. Крім того, у разі розірвання договору лізингодавцем, ніяких штрафів і компенсацій не передбачено, що приводить до дисбалансу договірних відносин та порушень чинного законодавства. Тому дана вимога договору є незаконною та несправедливою відносно позивача, як лізингоодержувача, що призводить до її недійсності. Пунктом 3 частини 1\~статті 11 Закону України «Про фінансовий лізинг»\~передбачено, що лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором випадках. У частині 1\~статті 2 Закону України «Про фінансовий лізинг»\~визначено, що відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями\~ЦК України\~про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Так, відповідно до ст. ст.\~806,\~807 ЦК України\~до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду), а до відносин повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Положення кодексу про договір поставки (ст. 712 ЦК України) у свою чергу посилається на те, що до договору поставки застосовуються положення про купівлю-продаж. Крім цього, згідно статей 4, 10, 15 Закону України «Про захист прав споживачів» - споживач має право: на необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця); на розірвання договору та повернення коштів, якщо стане очевидним що послуга буде не виконана; на отримання необхідної інформації, достатньої для придбання цієї продукції, виробника та гарантії її придбання, тощо. В порушення зазначених вимог в договорі не вказано, який саме транспортний засіб «Chery Tiggo Comfort» буде переданий у власність лізингоодержувачу - якого кольору, року виробництва, якої внутрішньої комплектації, тобто у договорі не вказано предмету лізингу (найменування продукції), що порушує право позивача на отримання достовірної інформації про продукцію. Згідно з ч.12\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1996 року № 5\~у справах за позовами про захист прав споживачів, порушених внаслідок недостовірної або неповної інформації про товар (роботу, послугу) чи недобросовісної його реклами, суд має виходити з припущення, що споживач не має спеціальних знань про властивості та характеристики товарів (робіт, послуг). Частиною 1\~ст. 638 ЦК України\~передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї в сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 2\~ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг»\~істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. В ст. 17 договору вказано, що додатками до даного договору є: додаток № 1 до договору фінансового лізингу, де сторонами вказано графік сплати авансового внеску, додаток № 2 до договору фінансового лізингу, де сторонами зазначено специфікацію предмету лізингу, а в додатку № 3 до договору міститься графік покриття витрат та виплати лізингових платежів. П. 8.5. Договору передбачено, що всі платежі, які визначаються у додатку № 1 та додатку № 3 до даного договору сплачуються лізингоодержувачем згідно вказаних додатків на підставі рахунків виставлених лізингодавцем. Додаток № 3 до даного договору, є невід'ємною частиною договору фінансового лізингу та містить істотні умови договору, які підлягають обовязковому погодженню сторонами, сторонами підписано не було. Це підтверджено і представником відповідача в своїх запереченнях. Так, представник вказує, що додаток № 3 між сторонами не було підписано, оскільки момент виникнення необхідності підписання сторонами додатку № 3 виникає після укладання акту приймання-передачі предмету лізингу. В самому ж договорі (а.с.9 об.) вказані додатки до договору, в тому числі додаток №3 «Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів». Цей додаток не підписаний, позивачу не наданий, що безумовно є прямим порушенням споживача. Частиною 1\~статті 203 Цивільного кодексу України\~передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно з ч. 1\~ст. 215 Цивільного кодексу України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6\~ст. 203 цього ж кодексу. Вказані порушення, відповідно до ст. 10, п. 5 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів»,\~ст. 638 Цивільного кодексу України,\~ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг»\~є підставою для розірвання договору на надання послуг. В пунктах 5, 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», зазначено, що якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Згідно з ч. 9 ст. 18\~Закону України «Про захист прав споживачів»\~якщо в результаті застосування умов договору, що обмежують права споживача, споживачеві завдано збитків, вони відшкодовуються винною особою у повному обсязі. Споживач має право на відшкодування збитків, завданих йому виробником (виконавцем, продавцем), у звязку з використанням останнім переваг свого становища у виробничій чи торговельній діяльності. За положеннями ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агрессивною. Зважаючи на те, що відповідач користувався весь цей час незаконно набутими коштами, відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, він повинен повернути сплачені кошти з урахуванням 3% річних. Наведений в позові розрахунок суми 3% річних визнається правильним, сума складає (26000х3):100:365х50= 106,85 грн. Позовні вимоги позивача визнаються судом аргументованими та такими, що спростовують надані представником відповідача заперечення. Таким чином, п.12.1 договору визнається недійсним, вимоги про розірвання договору підлягають задоволенню, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача кошти в сумі 26000,00 грн., комісія банку у розмірі 260,00 грн., та 3% річних 106,85 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved