Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-04 00:00:00

25.01.2021 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, в якому просила суд розірвати шлюб укладений між сторонами та стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей у твердій грошовій сумі у розмірі по 8000,00 грн на кожну дитину щомісячно до досягнення дітьми повноліття. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 08.09.2007 року між сторонами у справі був зареєстрований шлюб. Від шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей: доньку [PERSON] , [INFO] , сина [PERSON] , [INFO] . Протягом подружнього життя між чоловіком та дружиною регулярно були непорозуміння та конфлікти, проте протягом останніх двох років ситуація погіршилася. Чоловік регулярно та безпідставно почав підозрювати позивача у зрадах, звинувачував, підвищував голос, погрожував, ніяким чином не реагував на прохання та спроби зберегти сім`ю. Перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння не контролює свої вчинки та слова, діти неодноразово були свідками такої поведінки чоловіка. Позивач зверталась до правоохоронних органів з відповідною заявою з метою захисту себе від протиправних дій чоловіка. На сьогоднішній день шлюб існує лише формально, в подружжя відсутня повага та взаєморозуміння, вони мають різні погляди на подружнє життя, на виховання дітей та ведення домашнього господарства. Позивач вважає неможливим в подальшому збереження шлюбу, оскільки таке буде суперечити її інтересам. Щодо стягнення аліментів на утримання дітей, позивач зазначає що чоловік ніколи не звітував про свій дохід, отримати виписку в банку про доходи у неї немає можливості. Їй відомо лише приблизна сума його доходу, що становить 40 000,00-45 000,00 грн, оскільки чоловік добровільно не надає матеріальної допомоги на утримання дітей, тому просить стягнути на її користь аліменти на утримання дітей. Також просила суд після розірвання шлюбу змінити її прізвище на дошлюбне « [PERSON] », та стягнути з відповідача на її користь понесені нею витрати зі сплати судового збору в розмірі 908,00 грн. Ухвалою суду від 27.01.2021 року відкрито провадження у справі та в порядку ст.ст. 274, 277 ЦПК України призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 19.02.2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] в якому відповідач зазначив, що позовна заява необґрунтована, наведені в ній доводи не відповідають дійсності. Вказав, що подружнє життя до жовтня 2020 року було комфортним для двох сторін, та не виникало підстав для його припинення, однак з жовтня 2020 року в сім`ї почали виникати певні непорозуміння з підстав пізнього повернення дружини з роботи. Однак вказане, як вважає відповідач не може бути причиною для розірвання шлюбу. Він бажає щоб діти росли в повноцінній родині та мали як рідну мати так і рідного батька, а тому не згоден з вимогою про розірвання шлюбу. Щодо утримання неповнолітніх дітей та стягнення аліментів, наголошує що бере участь в повноцінному утриманні та забезпеченні з урахуванням їх потреб, віку та здібностей. Щодня відвозить дітей до школи та на додаткові заняття ( карате, клас фортепіано та англійська мова у сина, а також спортивна гімнастика у обох дітей тричі на тиждень), за які оплату здійснює саме відповідач. Вважає що питання про стягнення аліментів на утримання дітей є передчасним та потребує обговорення з позивачем, зокрема щодо укладення відповідного нотаріально посвідченого договору з вказаного питання. Разом з відзивом [PERSON] подав до суду заяву про надання строку для примирення терміном 6 (шість) місяців, оскільки вважає що немає підстав для розірвання шлюбу та він має бажання зберегти сім`ю. 01.03.2021 року позивач надіслала на адресу суду відповідь на відзив з якого слідує, що постійний моральний тиск, який триває протягом декількох років, звинувачення та поведінка чоловіка без будь-якої поваги до неї призвели до втрати почуттів. Наміру та бажання продовжувати шлюбні стосунки у неї немає, тому просить шлюб розірвати. Щодо утримання неповнолітніх дітей вказує, що відповідач в добровільному порядку, або без її прохань матеріальної допомоги дітям не надає, а тому заперечує проти врегулювання спору щодо сплати аліментів в позасудовому порядку. Надані до суду дані відповідача про доходи не відповідають його дійсному заробітку, оскільки протягом подружнього життя він практично самостійно забезпечував сім`ю, їй працювати він забороняв. Сума доходу відповідача становить 40000,00 - 45000,00 грн в місяць. Просила задовольнити вимогу щодо стягнення на утримання дітей по 8 000,00 грн на кожного щомісяця та з подальшою індексацією відповідно до закону. Також в заяві від 15.03.2021 року просила суд не надавати строку для примирення, оскільки не має жодного наміру продовжувати шлюбні відносини з відповідачем. Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 15.03.2021 року заяву [PERSON] про надання строку для примирення задоволено частково. Надано сторонам строк для примирення терміном на 1 (один) місяць, провадження по справі зупинено. 15.04.2021 року позивачем до суду подано клопотання про поновлення провадження по справі в якому також вказано, що примирення між сторонами не відбулося, стосунки не змінилися, бажання продовжувати сімейні відносини у неї повністю відсутнє. Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 16.04.2021 року поновлено провадження по справі та призначено судове засідання. Позивач в судове засідання не з`явилася, надіслала на адресу суду заяву, в якій просила задовольнити її позовні вимоги повністю. Представник позивача позовні вимоги підтримала повністю, просила суд їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, не заперечував проти розірвання шлюбу, оскільки в місячний термін наданий судом для примирення не відбулося кардинальних змін їх взаємовідносин, не досягнуто порозуміння щодо подальшого спільного життя. Щодо вимоги про стягнення аліментів на утримання дітей погодився частково, пояснив суду, що бере участь в повноцінному утриманні та забезпеченні дітей з урахуванням їх потреб віку та здібностей в мірі своїх можливостей. Відводить їх до школи та на додаткові заняття, гуртки дітям оплачував він та продовжує оплачувати і до тепер, проводить з ними дозвілля та відпочинок. За 2020 рік загальний обсяг його доходу склав 57784,00 гривень, що підтверджується звітом про суму нарахованого доходу ФОП на спрощеній системі оподаткування, копія якої долучена до відзиву. Оскільки мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів, тому відповідач погоджується на стягнення з нього щомісяця аліментів на одну дитину в розмірі 1 987,50 грн. Зауважив на тому, що він не має інших доходів, окрім підприємницької діяльності, власного житла не має та на даний час винаймає квартиру, на яку також потрібні значні кошти. Представник відповідача в судовому засіданні пояснила суду, що [PERSON] не відмовляється від додаткових витрат на утримання дітей, або ж від додаткової допомоги, однак з урахуванням нестабільного прибутку відповідача, він в майбутньому не зможе виконати рішення суду в разі задоволення позовних вимог в частині стягнення аліментів в повному обсязі. Просила суд задовольнити частково з урахуванням 50 % прожиткового мінімуму встановленого згідно з Законом України «Про державний бюджет України на 2021 рік», а саме в розмірі по 1 197,50 грн на кожного із дітей. Також додала, що в разі прийняття судового рішення про розірвання шлюбу з боку відповідача не стоїть питання розподілу майна, а саме житлового будинку, який він залишив дружині та дітям, а сам проживає на орендованій квартирі. Суд, вислухавши пояснення сторін по справі, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданого 09 вересня 2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Монастирищенського районного управління юстиції Черкаської області, 08 вересня 2007 року було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис № 94 (а.с. 5). Після реєстрації шлюбу прізвище позивача змінено на « [PERSON] ». Від шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей: доньку [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії [NUMBER] від 20.01.2015 року та серії [NUMBER] від 17.02.2012 року відповідно (а.с. 11-12). Протягом подружнього життя між чоловіком та дружиною регулярно були непорозуміння та конфлікти, проте протягом останніх двох років ситуація погіршилася. На сьогоднішній день шлюб існує лише формально, в подружжя відсутня повага та взаєморозуміння, вони мають різні погляди на подружнє життя, на виховання дітей та ведення домашнього господарства. Згідно положення частини 2 статті 36 та статті 51 СК України, шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією України. Дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань. За правилом ч. 2 ст. 104 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Статтею 24 СК України передбачено - шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушення жінки та чоловіка до шлюбу - не допускається. Одночасно, статтею 56 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають право вживати заходів, які не заборонені законом і не суперечать моральним засадам суспільства, щодо підтримання шлюбних відносин. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку допомогою фізичного або психічного насильства - є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ст. 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. При розгляді справи про розірвання шлюбу судом було всебічно досліджено мотиви розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Судом встановлено, що сторони спільно не проживають, не підтримують сімейно-шлюбні стосунки, не ведуть спільне господарство, не мають спільного бюджету. Позивач категорично наполягає на розірванні шлюбу, переконана, що примирення з відповідачем не відбудеться. Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, який ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. За таких обставин, коли обов`язки дружини та чоловіка зі спільного піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги припинені, подальше збереження шлюбу є не можливим. Згідно з ст. ст. 21, 24 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Суд дійшов висновку, що причини, з яких позивачка наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач не заперечує проти цього, є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливим, оскільки сторони не підтримують сімейно-шлюбних стосунків, спільного господарства не ведуть, разом не проживають, поновлювати сімейно-шлюбні відносини наміру не мають. За таких умов подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін та моральним засадам суспільства. Після наданого судом строку на примирення терміном на один місяць, суд зазначає що примирення між сторонами не відбулося, про що зазначено позивачем в її клопотанні, яке подано до суду 16.04.2021 року, а також поясненнями відповідача [PERSON] наданими в судовому засіданні. Суд встановив, що сім`я розпалась остаточно, відповідач залишив сім`ю. Відсутність взаєморозуміння між сторонами призвела до втрати почуття любові та поваги, а тому суд приходить до висновку, що збереження сім`ї між сторонами неможливе і шлюб слід розірвати. Згідно ч. 2 ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно із ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. В порядку ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає до стягненню судовий збір у розмірі 908,00 грн, який був сплачений позивачем при зверненні до суду з даним позовом. Стосовно вимог позивача про стягнення з відповідача аліментів на утримання малолітніх дітей, суд приходить до висновку, що такі вимоги підлягають до часткового задоволення, з огляду на наступне. Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Як передбачено статтею 181 Сімейного кодексу України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ст.182 Сімейного кодексу України при призначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. В абз.4 п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року №3 наголошується, що розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч.2 ст.182 СК України. Відповідно до вимог чинного законодавства обов`язок по утриманню дитини покладено у рівній мірі на обох батьків з урахуванням дотримання балансу відповідних їх прав та обов`язків. Рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини встановлена статтею 141 СК України, відповідно до частин першої та другої якої мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. У цій статті закріплюється одна з характерних ознак батьківських прав та обов`язків - їх належність однаковою мірою обом батькам. Концепція рівності ґрунтується на одному з основних принципів сімейного права України - принципі рівності чоловіка та жінки. Суд звертає увагу на те, що сам факт народження дитини покладає на батьків обов`язки, зокрема, щодо її утримання. Відмовки про недостатність коштів у платника аліментів не заслуговують на увагу. У батьків немає і не може бути більшої цінності за дитину, а тому її утримання має домінувати над усіма іншими витратами. Частиною 2 ст. 182 СК України встановлено два поняття розміру аліментів «мінімальний гарантований розмір аліментів» і «мінімальний рекомендований розмір аліментів». Мінімальний гарантований розмір аліментів, власне, і є нижньою межею, тобто розміром, який гарантовано буде стягнутий. Він становить 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Дана норма однаково застосовується до всіх платників аліментів. Мінімальний рекомендований розмір аліментів може бути присуджений лише в порядку позовного провадження у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів і становить один прожитковий мінімум для дитини відповідного віку. Достатній рівень означає наявність «мінімуму достатку», який дає змогу виживати особі або сім`ї, в зв`язку з чим присудження мінімального рекомендованого розміру аліментів входить до предмета доказування та присудження стягнення аліментів в твердій грошовій сумі. Відповідно до ст.183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» установлено розмір прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років: з 1 січня 2021 року - 1921 гривня, з 1 липня - 2013 гривень, з 1 грудня - 2100 гривень; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2021 року - 2395 гривень, з 1 липня - 2510 гривень, з 1 грудня - 2618 гривня. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що з метою забезпечення потреб та інтересів дітей, в тому числі, що з урахуванням розміру прожиткового мінімуму відповідного віку дитини, розміру мінімальної заробітної плати та обставини, які зазначені в ст. 182 СК України, а саме те, що відповідач є здоровим, може надавати утримання своїм дітям, розмір аліментів слід визначити у сумі 2000,00 грн. щомісячно на кожну дитину до досягнення дітьми повноліття. Відповідно до ст. 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Визначаючи розмір аліментів, які має сплачувати відповідач на утримання своїх дітей у твердій грошовій сумі, суд враховує наступне: - за даними відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми чистого доходу (прибутку) заявлена в податковій декларації, за 2020 рік відповідач отримав дохід у загальному розмірі 57 784,00 грн (а.с. 35). - матеріальне становище дітей чітко не визначене, тобто який розмір доходу отримає сама позивачка не встановлено; - стосовно стану здоров`я та матеріального становища платника аліментів, суд зазначає, що відповідач в судовому засіданні повідомив суд про те, що має дохід в розмірі 5000.00 грн., що підтверджується наданою ним довідкою щодо суми чистого доходу, як ФОП на спрощеній системі оподаткування, загалом його дохід за 2020 рік становить 57784,00 грн; - інших неповнолітніх дітей, непрацездатних дружини, батьків, дочки, сина відповідач не має; Доказів того що відповідач отримує дохід в загальній сумі 40000,00 - 45000,00 грн. щомісяця, як зазначає позивач до суду не надано. Будь-яких інших обставин, передбачених ст. 182 СК України судом не встановлено та сторонами у справі не доводилось і не заперечувалось. Згідно ст.ст. 76-80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За змістом ст.ст. 81,89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Врахувавши всі зазначені вище обставини справи, суд приходить до висновку, що з метою дотримання вимог закону про те, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, і враховуючи рівність обов`язків обох батьків щодо матеріального забезпечення дитини, розмір аліментів слід в даному випадку визначити у сумі 2000,00 грн. на кожну дитину щомісячно. Такий розмір аліментів, на думку суду, забезпечить лише мінімум для в цілому існування дитини, а його подвійний розмір, що має бути забезпечений у рівній половині матір`ю дитини, загалом надасть можливість дотримання принципу достатнього забезпечення дитини. Визначаючи розмір аліментів суд виходив з наявності у відповідача підтверджених в судовому засіданні і матеріалами справи розміру його доходів. Тому суд відступає від визначеного законом мінімального розміру аліментів у 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку у бік збільшення до суми 2000,00 грн. щомісячно на кожну дитину. Відповідно до ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Крім того, суд роз`яснює сторонам у справі, що згідно ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне із відповідача стягнути судові витрати. Відповідно до ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: partial