Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-26 00:00:00

24.09.2011 року між нею та [PERSON] було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом [NUMBER], виданим Заводським відділом РАЦС Запорізького міського управління юстиції. Вона проживала з відповідачем однією сім'єю до 07.03.2014 року після чого спільне життя було фактично припинено. Спільне життя в них не склалося, зникло почуття любові та взаємоповаги. На даний час вони разом з відповідачем не проживають, спільного господарства не ведуть. У зв'язку з чим вважає, що подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе і суперечитиме її інтересам. Під час шлюбу у них народився син - [PERSON], [INFO], який проживає разом з позивачем. Мін сторонами досягнуто згоди, що син буде проживати разом з матір'ю. Однак відповідач ухиляється від покладеного на нього обов'язку утримувати сина. Посилаючись на вказані обставини, [PERSON] просила суд розірвати шлюб укладений між нею та [PERSON], стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку та залишити дитину проживати разом з нею. У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги у повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав зазначених у позові. Відповідач позовні вимоги визнав частково. Не погодився лише з розміром аліментів, які просить стягнути [PERSON] Проти інших позовних вимог не заперечував. Вислухавши осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 55 СК України передбачено, що дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов'язаний утверджувати в сім'ї повагу до матері. Дружина зобов'язана утверджувати в сім'ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім'ї за свою поведінку в ній. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку, за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом (ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України). З матеріалів справи вбачається, що 24.09.2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано Заводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, про що зроблено запис № 242. Сторони мають сина [PERSON], [INFO], який в даний час проживає з матір'ю, позивачем по справі. [PERSON] заявлено позов про розірвання шлюбу через фактичне припинення шлюбних відносин між сторонами, через що вважає, що спільне життя та збереження шлюбу є недоцільним. Згідно п. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Ураховуючи особливий характер сімейних відносин та їх об'єктивну недоступність для оточуючих, суд вважає, що позовні вимоги позивача в частині розірвання шлюбу підлягають задоволенню, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження сім'ї є неможливим і суперечить інтересам позивача, так як фактично шлюбні відносини між подружжям припинені. Відповідно ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Як вбачається з матеріалів справи малолітній [PERSON] проживає разом з позивачем - [PERSON], відповідач не заперечує вказаного факту і також вважає, що дитина повинна залишитися з матір'ю, у зв'язку чим суд приходить до висновку, що у сторін по справі відсутній спір щодо визначення місця проживання дитини, у зв'язку з чим дані позовні вимоги суд вважає передчасними, а тому відмовляє у їх задоволенні. Згідно зі ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. У силу ст. ст. 181, 182 СК України у випадку невиконання батьками свого обов'язку утримувати дітей, аліменти присуджуються за рішенням суду в долі від доходу їхньої матері, батька і (чи) у твердій грошовій сумі. З матеріалів справи вбачається, що син позивача проживає разом з нею. [PERSON] в даний час не працює, а знаходиться на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення, де отримує державну допомогу сім'ям з дітьми. З наданої суду довідки з місця роботи відповідача вбачається, що він працює на посаді старшого лаборанта Державного закладу «Запорізька медична академія післядипломної освіти МОЗ України» та отримує заробітну плату у розмірі 1 484 грн. Таким чином судом встановлено що позивачка має право на отримання аліментів на утримання неповнолітнього сина, відповідач зобов'язаний надавати дитині допомогу, достатню для задоволення її розумних потреб, виходячи зі стану здоров'я дитини, її матеріального становища. Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. За цих, безпосередньо встановлених у суді обставин, відповідно до конституційного принципу верховенства права, оскільки в судовому засіданні достовірно встановлено, що неповнолітній син сторін проживає разом з позивачем, а також зважаючи на матеріальні та духовні потреби дитини, суд вважає за необхідне та справедливе, з урахуванням встановлених фактичних обставин справи, відповідно до вимог ст. 184 СК України, присудити стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку відповідача щомісячно, з дня звернення позивачки до суду з позовом і до досягнення дитиною повноліття. Посилання відповідача, що його заробіток є незначним, а тому він не може сплачувати аліменти у розмірі 1/3 частини, у зв'язку з чим просив суд визначити аліменти у розмірі ? частини від його заробітку є неспроможними, оскільки навпаки незначний офіційний заробіток батька дитини дає суду підстави стягнути з нього аліменти саме в розмірі 1/3 частини від його заробітку. Крім того, суду не надано жодного доказу того, що відповідач в силу свого стану здоров'я, або інших істотних обставин не має можливості належним чином утримувати свого сина. За таких обставин позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення аліментів підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі ст. 88 ЦПК України, враховуючи те, що позивач за подання позову про стягнення аліментів відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», звільнена від сплати судового збору, суд вважає за необхідне стягнути дані витрати з відповідача по справі на користь держави, а судові витрати сплачені позивачем за позовними вимогами про розірвання шлюбу в сумі 243 грн. 60 коп. підлягають стягненню з відповідача на користь поивача.

Outcome: partial