Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-01 00:00:00

26 березня 2018 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом до Міністерства освіти і науки України та Державного підприємства «Інфоресурс», згідно з яким просив суд: визнати протиправним наказ Міністерства освіти і науки України №82-К від 01.03.2018 року «Про звільнення [PERSON].»; поновити [PERSON] на посаді Директора Державного підприємства «Інфорєсурс» з 01.03.2018 року; стягнути з Державного підприємства «Інфорєсурс» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.03.2018 року по поточну дату; стягнути з Міністерства освіти і науки України та Державного підприємства «Інфорєсурс» на користь [PERSON] судові витрати, понесені позивачем при розгляді справи. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 20.08.2012 року між Міністерством освіти і науки, молоді і спорту та [PERSON] було укладено контракт №43, за яким останнього було призначено директором ДП «Інфоресурс» на п'ять років з 20.08.2012 року до 20.08.2017 року. Наказом Міністерства освіти і науки №270-к від 02.07.2016 року позивача було звільнено із займаної посади на підставі п.7-2 ч.1 ст. 36 КЗпП України з 02.07.2016 року. При цьому, як зауважує позивач, незважаючи на те, що рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 03.08.2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду м.Києва від 06.02.2018 року, його було поновлено на посаді Директора ДП «Інфоресурс» з 02.07.2017 року, Міністерство освіти і науки України виконало вказане рішення лише 01.03.2018 року та в цей же день видало Наказ №82-К про звільнення позивача з займаної посади з 20.08.2017 року на підставі п.п.б п.26 Контракту від 20.08.2012 року, п.2 ст. 36 КЗпП України. Між тим, позивач вказує, що 09.08.2017 року він звертався до Міністерства освіти і науки України з заявою про звільнення за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію, яка була отримана відповідачем 11.08.2017 року. В подальшому, позивач ще тричі разів звертався з заявами до відповідача як про поновлення на роботі, так і про звільнення за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію, зокрема від 03.10.2017 року, 29,112017 року та 04.01.2018 року, які, в свою чергу, були залишені останнім без розгляду. За вказаних обставин, позивач, посилаючись на порушення своїх прав, звернувся до суду з цим позовом, який просить задовольнити в повному обсязі. Ухвалою від 24.04.2018 року було відкрито провадження у цивільній справі за вказаним позовом, розгляд якої було вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження. Також, вказаною ухвалою судом було залучено Державного секретаря Міністерства освіти і науки України Полянського Павла до участі в справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. 22.05.2018 року на адресу суду надійшов відзив Міністерства освіти і науки України на позовну заяву, в якому відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі з тих підстав, що звільнення позивач з займаної посади було здійснено у відповідності з трудовим законодавством. 01.06.2018 року на адресу суду надійшов відзив Державного підприємства «Інфоресурс» на позовну заяву, згідно з яким відповідач просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просила позов задовольнити. Представник відповідача Міністерства освіти і науки України Костюченко\~О.В.у судовому засіданні проти позову заперечував та просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, з підстав викладених у відзиві на позов. Представник відповідача ДП «Інфорєсурс» Дрига П.Ю. у судовому засіданні проти позову заперечував та просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. Третя особа в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не сповістив. Вислухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши письмові докази, зібрані в матеріалах справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 20.08.2012 року між Міністерством освіти і науки, молоді і спорту та [PERSON] було укладено контракт №43, за яким останнього було призначено директором ДП «Інфоресурс» на п'ять років з 20.08.2012 року до 20.08.2017 року. Наказом Міністерства освіти і науки №138-К від 03.04.2014 року [PERSON] було звільнено з займаної посади на підставі п.1 ч.1 ст. 41 КЗпП України, із подальшим уточненням дати звільнення відповідно до Наказу №632-к від 08.12.2014 року, з 08.12.2014 року. Рішенням колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м.Києва від 23.12.2015 року позивача було поновлено на посаді Директора ДП «Інфоресурс» з 08.12.2014 року та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу. Як вбачається з матеріалів справи, вказане рішення суду було виконано Міністерством освіти та науки України 02.07.2016 року та поновлено позивача на посаді директора ДП «Інфоресурс» з 08.12.2016 року на підставі Наказу №269-к від 02.07.2016 року. Разом з тим, судом встановлено, що Наказом Міністерства освіти і науки №270-к від 02.07.2016 року позивача було звільнено із займаної посади на підставі п.7-2 ч.1 ст. 36 КЗпП України з 02.07.2016 року. При цьому, незважаючи на те, що, як вбачається з матеріалів справи, рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 03.08.2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду м.Києва від 06.02.2018 року, позивача було поновлено на посаді Директора ДП «Інфоресурс» з 02.07.2017 року, Міністерство освіти і науки України виконало вказане рішення лише 01.03.2018 року та в цей же день видало Наказ №82-К про звільнення позивача з займаної посади з 20.08.2017 року на підставі п.п.б п.26 Контракту від 20.08.2012 року, п.2 ст. 36 КЗпП України. Звертаючись з позовом до суду, позивач, як на підставу для визнання вищенаведеного наказу протиправним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, посилався на те, що відповідач протиправно звільнив його з займаної посади у зв'язку з закінченням строку дії Контракту від 20.08.2012 року, адже ним ще 09.08.2017 року було подано заяву про звільнення з посади за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію. Так, відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. Згідно зі ст. 39 КЗпП України строковий трудовий договір (пункти 2 і 3 статті 23) підлягає розірванню достроково на вимогу працівника в разі його хвороби або інвалідності, які перешкоджають виконанню роботи за договором, порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного або трудового договору та у випадках, передбачених частиною першою статті 38 цього Кодексу. Як передбачено вимогами ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Отже, за змістом наведеної правової норми право працівника на розірвання трудового договору передбачає обов'язок роботодавця виконати його вимогу і видати відповідний наказ після спливу двотижневого строку попередження незалежно від незаінтересованості самого роботодавця в такому звільненні чи будь-яких інших обставин. При цьому, положення ст. 38 КЗпП України вказують й на обов'язок власника звільнити працівника в строки про які він просить, також за наявності інших поважних причин, зокрема у зв'язку з виходом на пенсію. Тобто, розгляд власником заяви особи про її звільнення за власним бажанням є пріоритетним по відношенню до інших підстав, передбаченим КЗпП України. Так, як встановлено в судовому засіданні, 09.08.2017 року позивач звернувся до Міністерства освіти та науки України з заявою про звільнення за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію, яка була отримана відповідачем 11.08.2017 року. Крім того, в подальшому, а саме: 03.10.2017 року, 29.11.2017 року та 04.01.2017 року позивач також звертався до Міністерства освіти та науки України з заявами про поновлення його на роботі та звільнення за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію, про що свідчать наявні в матеріалах справи копії рекомендованих поштових листів з описом вкладення. Однак, будь-яких доказів того, що вищеневадені заяви позивача були розглянуті відповідачем, матеріали справи не містять. Натомість, як вже зазначалось вище, відповідач, отримавши заяву позивача про звільнення з займаної посади за власним бажанням у зв'язку з виходом не пенсію ще 11.08.2017 року, 01.03.2018 року звільнив позивача з посади на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України з 20.08.2017 року. За вказаних обставин, враховуючи те, що звільнення позивача з посади за п. 2 ст. 36 КЗпП України без розгляду заяви про звільнення за власним бажанням суперечить вимогам чинного трудового законодавства України, суд приходить до висновку про необхідність визнання протиправним наказ Міністерства освіти і науки України №82-К від 01.03.2018 року «Про звільнення [PERSON].». Однак, оскільки згідно умов Контракту строк дії останнього закінчився 20.08.2017 року, вимоги позивача про поновлення його на посаді Директора Державного підприємства «Інфорєсурс» з 01.03.2018 року, а також стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не ґрунтуються на вимогах закону та задоволенню не підлягають. В свою чергу, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. У пункті 145 рішення від 15.11.1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення своїх прав і свобод, що передбачаються Конвенцію, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права. Відповідно до ч.3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Як роз'яснив Верховний Суд України в п.18 своєї постанови №6 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», суд не вправі визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чиним законодавством про працю. При цьому, згідно з п.2.26 ст.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства Юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993 року, записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону. При розірванні трудового договору з ініціативи працівника з причин, за яких законодавство пов'язує надання певних пільг і переваг, запис про звільнення вноситься до трудової книжки із зазначенням цих причин. Отже, враховуючи те, що звільнення позивача з займаної посади за п.2 ст. 36 КЗпП України було проведено відповідачем з порушенням вимог трудового законодавства, суд вважає за необхідне змінити формулювання причини звільнення [PERSON], зазначеної у наказі Міністерства освіти і науки України № 82-К від 01 березня 2018 року «Про звільнення [PERSON].», вказавши причиною звільнення «за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію» на підставі заяви [PERSON]. Крім того, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд присуджує також до стягнення з Міністерства освіти і науки України на користь держави суму судового збору в розмірі 704 грн. 80 грн., пропорційно до задоволених позовних вимог. Враховуючи наведене та

Outcome: partial