Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-14 00:00:00

25 вересня 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до управління фінансів Овруцької районної державної адміністрації, яке знаходиться в м. Овруч по вул. Т.Шевченка, 31, Житомирської області, в якому просить визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] . Мотивуючи тим, що вона є власником 1/4 частини житлового будинку по [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 19.06.1993 року, посвідченого Овруцькою державною нотаріальною конторою. Відповідач по справі - управління фінансів Овруцької РДА має у власності 1/4 частину житлового будинку, що становить квартиру 2. Квартирою №2 вона постійно розпоряджається з 1993 року, тобто на даний час вже двадцять шість років. В даній квартирі позивач зареєстрована, сплачує комунальні послуги. На земельну ділянку, в квартирі в якій вона проживає, за позивачем оформлено право власності. Незважаючи на те, що вона в квартирі №2 постійно проживає, право власності на неї оформлено за відповідачем. Спірна квартира свого часу належала [PERSON] , яка померла, при житті останньої позивач купила її частину житлового будинку, але тоді не оформили нотаріально договір купівлі-продажу. Наведений факт підтверджується розпискою покійної [PERSON] .. Так як покійна [PERSON] не мала спадкоємців, то спадщина була оформлена на користь держави. Позивач неодноразово зверталась із заявами про викуп даної кімнати в Овруцьку міську раду. Питання викупу вирішено було не на її користь. На сьогоднішній день вона продовжує проживати у вказаній квартирі, добросовісно та безперервно володіє та відкрито користується даним нерухомим майном, доглядає за квартирою та утримує її, постійно робить поточний та капітальний ремонт. Враховуючи вищезазначені обставини, вважає, що у зв`язку із добросовісним, безперервним володінням чужим майном, у позивача виникло право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна за набувальною давністю. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Клопотання про розгляд справи за участю сторін від учасників справи не надходило. Начальник управління фінансів Овруцької районної державної адміністрації надав відзив на позовну заяву в якому зазначив, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, а також витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 1/4 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , знаходиться у державній формі власності, власником якого є управління фінансів Овруцької районної державної адміністрації Житомирської області, у зв`язку чим вважає, що позовні вимоги не можуть бути задоволені. Дослідивши матеріали справи та надані докази, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 19 червня 1993 року та інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 23.09.2019 року № витягу 181922196, позивач є власником 1/4 частини житлового будинку в [ADDRESS] . Земельна ділянка S=0,0340 га для обслуговування 1/4 частини домоволодіння по [ADDRESS] , була передана у власність [PERSON] (а.с.12,26,27-30). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.01.1994 року спадкоємцем майна [PERSON] , померлої [INFO] по праву спадкування є держава в особі фінансового відділу Овруцької районної державної адміністрації (а.с.14,25). Вказаний житловий будинок підключений до теплопостачання та енергопостачання, особовий рахунок відкритий на ім`я позивача, надаються послуги з користування електричною енергією та теплом (а.с. 31,32). Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. У п.п. 9, 10 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Таким чином, при вирішенні спорів, пов`язаних з правом власності в силу набувальної давності, судам слід враховувати наступне: - право власності на нерухоме майно можна набувати за набувальною давністю лише після 01 січня 2011 року; - задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 334 ЦК можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння; - за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке немає власника,або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено; - відлік строку набувальної давності починається з моменту заволодіння нерухомим майном; у випадку коли володілець заволодів майном на підставі певного договору з його власником, строк набувальної власності обчислюється з моменту спливу строку позовної давності; - у разі втрати майна володільцем не зі своєї волі (усунення володільця від володіння нерухомим майном), неповернення майна у володіння та незвернення з позовом про витребування такого майна протягом року строк набувальної давності переривається; у разі повернення нерухомого майна у володіння чи пред`явлення позову про його витребування строк набувальної давності не переривається, а період, протягом якого володілець не з власної волі був позбавлений володіння, зараховується до строку набувальної давності. На звернення позивача із заявою про вирішення питання, щодо викуплення частини житлового будинку, яка належала покійній [PERSON] , останній було повідомлено, що дана заява буде розглядатися після переоформлення нотаріальною конторою майна покійної на користь держави. Та в подальшому рішенням від 19.08.1994 року [PERSON] було відмовлено в продажі кімнати вказаного житлового будинку (а.с.15-22). З матеріалів справи видно, що позивачу було достовірно відомо хто є власником спірного майна. Як видно з матеріалів справи, позивач знає, що квартира [ADDRESS] належить відповідачу, а тому відсутні правові підстави для визнання права власності за позивачем на спірне майно за набувальною давністю, оскільки [PERSON] не є добросовісним набувачем в розумінні ст. 344 ЦК України. Крім того,суд враховує вимоги ст.41Конституції України,відповідно доз місту якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Аналогічний принцип непорушності права власності закріплений і в ст. 321 ЦК України. Також суд звертає увагу на той факт, що позивач не позбавлений можливості набути права власності на частину житлового будинку уклавши, зокрема, відповідну цивільну-правову угоду про перехід права власності. Зважаючи на зазначене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є необґрунтованими, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed