Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-09 00:00:00

26.05.2016 року ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації звернулось із вищезазначеним позовом. В обґрунтування своїх вимог позивач послався на те, що 06.06.2007 року між сторонами був укладений кредитний договір №162/07ф-7, за умовами якого банк надав відповідачу кредитні кошти у розмірі 88 730,00 дол. США, а відповідач зобовязався повернути їх зі сплатою 13 відсотків річних. Посилаючись на порушення [PERSON] умов кредитного договору, позивач, уточнивши в процесі розгляду справи позовні вимоги, просив суд в рахунок погашення заборгованості у розмірі 4 942 146,58 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки: квартиру під [ADDRESS] шляхом її продажу на публічних торгах за ціною, визначеною субєктом оціночної діяльності. Позивач в останнє судове засідання не з'явився, повідомлявся про розгляд справи належним чином, не забезпечив явку свого представника, поряд із тим подавав в процесі розгляду справи клопотання, що свідчить про можливість розгляду справи, підтримання позивачем позову та не можливість застосування судом статті 257 ЦПК України (залишення позову без розгляду). Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, стверджуючи, що банк, достроково стягнувши із відповідача всю заборгованість за спірним кредитом, припинив дію кредитного договору, відповідно, між сторонами наявні виключно боргові правовідносини по виконанню рішення суду із правом банку на застосування ст. 625 ЦК України, надана позивачем оцінка предмета іпотеки втратила свою чинність, обєкт, який оцінювався не є обєктом іпотеки, що у сукупності виключає задоволення вимог банку. З'ясувавши обставини справи, дослідивши наявні докази суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 06.06.2007 року між ВАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (правонаступник ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк») та [PERSON] укладений кредитний договір №162/07ф-7, за умовами якого банк надав відповідачу кредитні кошти у розмірі 88 730,00 дол. США, а останный зобовязався повернути кредит зі сплатою 13 відсотків річних. Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Пунктом 2.4.2 Кредитного договору сторони обумовили, що розрахунок процентів за користування кредитними коштами здійснюється у валюті кредиту щомісячно в день сплати, який визначений у графіку. Виконання зобовязань за кредитним договором було забезпечено договором іпотеки від 11.06.2007 року, за умовами якого [PERSON] передав в іпотеку банку нерухоме майно, а саме квартиру за [ADDRESS]. 30.09.2008 року банк скористався своїм правом, визначеним договором та статтею 1050 ЦК України, предявивши до відповідача позов про дострокове стягнення кредитних коштів та всіх нарахувань за договором. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 21.01.2009 року по справі №2-1530/2009 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №162/07ф-7 з [PERSON] на користь ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» стягнута заборгованість за кредитом у повному обсязі, що становило 509 154, 33 грн. Рішення суду набрало законної сили. Суд погоджується із доводами відповідача про те, що після вступу в силу судового рішення про дострокове стягнення заборгованості за кредитом, строк кредитного договору закінчується, а відтак з цього часу банк втрачає право на нарахування процентів за користування кредитом, неустойки. Із вказаного моменту відповідно припиняються кредитні зобовязання за кредитним договором, а залишаються зобовязання по сплаті боргу, визначеного судовим рішенням, тобто банк має право виключно на відшкодування інфляційних витрат та трьох процентів річних. Вказаний висновок узгоджується із думкою Верховного Суду України (постанова від 14.02.2018 року у справі №564/2199/15-ц. Згідно зі ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу Частиною другою ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому суд не приймає на увагу фактичне не виконання судового рішення як підставу задоволення позову оскільки, ВС підкреслив, що згідно ст. 611 ЦК України після того, як кредитор направив боржнику вимогу про дострокове погашення кредиту, він змінив терміни повернення кредиту, які були передбачені кредитним договором. Тобто, визначений договором термін повернення кредиту частинами до 05.06.2032 року був правомірно змінений кредитором на повернення всією сумою в термін, визначений у вимозі із послідуючим стягненням всієї заборгованості рішенням суду. Окрім того, суд погоджується із доводами відповідача, що системний аналіз статей 256, 266, частини четвертої статті 267 ЦК України дає підстави для висновку, що строк позовної давності стосовно додаткових позовних вимог (зокрема звернення стягнення), які є похідними від основної вимоги, спливає одночасно зі спливом строку позовної давності щодо основної вимоги, у звязку із чим застосування наслідків позовної давності до основної вимоги унеможливлює стягнення процентів та пені поза її межами. Так, відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно зі ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Частиною другою ст. 264 ЦК України передбачено, що позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Змінивши строк виконання основного зобовязання позивач змінив початок перебігу строку позовної давності, який станом на дату звернення до суду із даним позовом 06.06.2016 року сплив. Зазначене узгоджується із думкою ВСУ у справах №6-719цс16, №6-2134цс16, №6-900цс16 та №6-1174цс16. Окрім того, банк відповідно до вимог Закону України «Про іпотеку» не позбавлений права в межах виконавчого провадження по виконанню рішення суду від 23.01.2009 року про дострокове стягнення заборгованості по спірному кредитному договору на реалізацію предмета іпотеки (Постанова ВСУ від 28.09.2016 року №6-1680цс16). При таких обставинах суд погоджується із доводами відповідача про фактичну подвійну цивільну відповідальність відповідача у разі задоволення позову, що суперечить принципу Non bis indem, статті 61 Конституції України, оскільки право банку на отримання сум, передбачених кредитним договором було повністю захищене у судовому порядку рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 21.01.2009 року. Повторне ухвалення рішення про стягнення заборгованості, хоча і в інший спосіб, призведе до подвійного стягнення однієї і тієї ж суми заборгованості за кредитом, що заборонено основним законом. Відмовляючи банку у позові з вищевказаних підстав, суд однак, не погоджується із доводами відповідача про сплив терміну дії оцінки, недоліки звіту про незалежну оцінку від 30.11.2016 року ТОВ з ІК «Верітекс», оскільки на час подання банком звіту термін дії оцінки був дійсним, а сплив обєктивно в процесі розгляду справи. Окрім того, зазначений звіт шляхом проведення судової експертизи за клопотанням [PERSON], який від проведення останньої ухилився, не спростований.

Outcome: dismissed