Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-15 00:00:00

25 травня 2020 року [PERSON] звернулась до Ленінського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] в якому просить визнати за нею Ѕ частину квартири [ADDRESS] в порядку поділу майна подружжя. В обґрунтування позову зазначила, що вона уклала шлюб з [PERSON] , який був зареєстрований Орджонікідзевським відділом реєстрації актів громадянського стану Харківського міського управління юстиції 13 листопада 2004 року, актовий запис про шлюб № 495; Цивільна справа за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу на час подання позову перебуває у провадженні Ленінського районного суду м. Харкова. 25 травня 2013 року у період знаходження у шлюбі на підставі договору купівлі-продажу родиною за спільні грошові кошти була придбана трикімнатна квартира [ADDRESS] , яка була зареєстрована на праві приватної власності за її чоловіком [PERSON] . Враховуючи, що квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] , придбана 25.05.2013 року, тобто є набутою подружжям під час шлюбу, а тому вказане нерухоме майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружи. Посилаючись на рівність часток співвласників у праві спільної сумісної власності, позивач вважає, що наявні підстави для визнання за нею права власності на 1/2 частину нерухомого майна, придбаного за підставі договору купівлі-продажу від 25.05.2013 року. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 15 червня 2020 року за позовною заявою відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 15 липня 2020 року [PERSON] через канцелярію Ленінського районного суду м. Харкова надав відзив на позовну заяву в якому зазначив, що позовні вимоги не визнає. В обґрунтування зазначив, що 13 листопада 2004 року між сторонами було укладено шлюб. За час подружнього життя в них народилася дитина - [PERSON] . 07 травня 2020 року позивач подала до Ленінського районного суду міста Харкова позовну заяву про розірвання шлюбу укладеного з відповідачем. Заочним рішенням Ленінського районного суду міста Харкова розірвано шлюб між позивачем та відповідачем. Предметом розгляду є поділ майна подружжя, а саме квартири [ADDRESS] , яка на підставі права приватної і власності належить Відповідачу. Так, між Відповідачем та гр. [PERSON] 05 травня 2013 року укладено договір позики грошових коштів на загальну суму 70 000,00 (сімдесят тисяч) доларів США. Відповідно до пп. 1.1. п. 1 договору позики від 05.05.2013 року [PERSON] передав, а [PERSON] отримав грошові кошти в розмірі 70 000,00 (сімдесят тисяч) доларів США та зобов`язується їх повернути до 05 травня 2021 року. Відповідно до пп. 1.1. п. 1 договору позики від 05.05.2013 року [PERSON] отримав вказані грошові кошти з метою придбання квартири в місті Харкові , а саме квартири [ADDRESS] . Так, відповідно до договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Маслак Н.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 1024 ; д| (продавці в особі [PERSON] та [PERSON] передали у власність [PERSON] , а останній прийняв у власність трикімнатну ізольовану квартиру [ADDRESS] та сплатив грошові кошти у розмірі 528 000 гривень, що за згодою сторін складає еквівалент 66 000,00 (шістдесят шість тисяч) доларів США. На підставі цього відповідач зазначає що квартира [ADDRESS] придбана ним за власний кошти, які отримані в позику та не повернуті Позикодавцю, а отже вказане нерухоме майно придбане не інтересах сім`ї. З моменту купівлі-продажу квартири та по теперішній час в ній жодної особи не зареєстровано, так Відповідач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , а Позивач разом із неповнолітньою дитиною від спільного шлюбу з Відповідачем зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Тому відповідач вважає, що хоча квартира і була придбана у період шлюбу, але за його особисті кошти, тому це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за чиї кошти воно було придбане. 05 серпня 2020 року через канцелярію Ленінського районного суду м. Харкова позивачем було надано відповідь на відзив, в якому вона зазначила, що вважає, доводи та пояснення викладені відповідачем у відзиві необґрунтованими. Оскільки, договір позики грошових коштів в сумі 70000 доларів США від 05.05.2013 та розписка про отримання грошової суми були складені у простій письмовій формі між відповідачем та його другом [PERSON] , який є хрещеним батьком їх з відповідачем доньки, після отримання її позову про поділ спільного майна подружжя, своєї згоди на його укладення вона не надавала, договір нотаріально не є посвідченим, жодних правових наслідків він не утворює. Крім того, жодних застережень щодо купівлі квартири [ADDRESS] за власні кошти відповідача нотаріально посвідчений договір не містить, а позивачем у присутності нотаріуса заява про визнання факту купівлі нерухомого майна за власні кошти відповідача та відсутність претензій щодо поділу зазначеного майна як спільної сумісної власності подружжя не надавалася. На придбання спірної квартири були залучені кошти з їх відповідачем сімейного бюджету, в які були вкладені власні заощадження позивача, отримані в якості заробітної плати на посаді бухгалтера, а також дарунки у грошовій формі від батьків та друзів. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав зазначених у позові та у відповіді на відзив. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог. У останнє судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі, будь-яких заяв про причини неявки або про відкладення розгляду справи до суду не надходили. Суд, вислухавши вступне слово учасників справи, дослідивши письмові докази по справі, прийшов до наступного. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ч. 3 та ч. 4 ст.12, ч. 1 та ч. 2 ст.13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідност. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 13.11.2004 року укладено шлюбу між [PERSON] та [PERSON] (після укладення шлюбу [PERSON] ), що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 25.07.2007 року. 25.05.2013 року [PERSON] шляхом укладення з [PERSON] та [PERSON] договору купівлі-продажу придбав у власність квартиру [ADDRESS] . Конструкція нормист. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя, він може оспорити поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі й в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції покладається на того з подружжя, який її спростовує. Так, Велика палата Верховного Суду розглянувши справу № 372/504/17 у своїй постанові від 21.11.2018 року відступила від усталених позицій Верховного Суду та зазначила, що діє абсолютна презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке ними набуте в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й подружжя може оспорити поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі й в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції покладається на того з подружжя, який її спростовує. Застаттею 65 СК Українидля укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згідно зіст. 68 СК Українирозірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно доЦК України. Згідно частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю». Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї (частина друга статті 70 СК України). За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування (частина третя статті 70 СК України). У постанові Верховного Суду України від 18 травня 2016 року у справі № 6-3037цс15 вказано, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається спільне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, а також те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). Судом встановлено, що в період шлюбу сторони придбали квартиру. При вирішенні таких спорів суди з`ясовують наявність спільного майна подружжя, як рухомого так і нерухомого, наявність грошових коштів, що є спільною сумісною власністю. Зазвичай при поділі майна подружжя суд ділить його в натурі, у разі неподільності майна чи речі вирішується питання компенсації. До майна подружжя можуть бути віднесені як рухоме і нерухоме майно, так і кошти та борги». Тлумачення вказаних норм свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі. Аргументи відповідача про те, що спірну квартиру було придбано за кошти, які він отримав в борг в сумі 70 000 дол. США, тому спірна квартира є його особистою власністю, суд не приймає до уваги, виходячи з наступного. Зі змісту пункту 12 договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 25.05.2013 року, встановлено що ця квартира купується за згодою дружини набувача, про що нотаріусу подана заява, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом. При укладенні вказаного договору купівлі-продажу 25.05.2013 року [PERSON] не зазначено, що квартира придбавається ним у період шлюбу на його особисті кошти. Заяви від подружжя, що правовий режим спільного майна на це нерухоме майно не розповсюджується, не подавались. При цьому, згідно п. 4 договору купівлі-продажу квартири від 25.05.2013 року [PERSON] відомий зміст ст.ст. 57-62, 65, 74 СК України, що регулюють положення права особистої приватної власності дружини чоловіка. Суд не бере до уваги долучені відповідачем копію договору позики від 05.05.2013 року та розписки від 05.05.2013 року про позику у [PERSON] грошей на суму 70 000 доларів США для купівлі квартири, оскільки згоди позивача на позику вказаних грошових коштів він не отримував, договір позики таких посилань не містить, і вимоги про поділ боргових зобов`язань між ним та позивачем за цим договором позики не заявляв, хоча за змістом договору позика надавалась для купівлі квартири. Будь-яких відомостей щодо погашення боргових зобов`язань за вказаним договором відповідачем суду не надано. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 77 ЦПК України). За положеннями статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог і заперечень, проте жодних доказів на підтвердження обставин на які посилається відповідач суду не надано. Відтак на підставі оцінки аргументів сторін, наданих ними доказів та вищенаведених законодавчих норм, суд дійшов висновку, що заявлена до поділу квартира, яка була набута в період зареєстрованого шлюбу, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тому позов підлягає задоволенню, а спірне нерухоме майно поділу між сторонами, виходячи з рівності часток подружжя в спільному майні.

Outcome: approved