Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-02 00:00:00

25.07.2016 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання в порядку спадкування права власності на 1/4 частину житлового будинку, розташованого по вул.. Центральна,18 в селищі Дробишеве Лиманського району Донецької області. В судове засідання позивач не з»явилася, про час та місце розгляду справи був попереджений належним чином, позов підтримала повністю просила його задовольнити та розглянути справу у її відсутності(а.с.53,56). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явилася, про час та місце розгляду справи була попереджена у встановлений законом спосіб, позов визнала повністю, просила справу розглянути за її відсутності, не заперечував проти задоволення позову(а.с.54,57). Зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позовні вимоги позивача обґрунтовані та підлягають задоволенню на підставі наступного. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 12.08.1993 року, виданого виконавчим комітетом Краснолиманської міської ради Донецької області, [PERSON] належала 1/2 частина житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого по вул.. Центральна,18(квартира № 1) в смт. Дробишеве Краснолиманського району Донецької області(а.с.21). 08 січня 1994 року [PERSON] померла(а.с.17). Після її смерті залишилося спадкове майно, яке складається із 1/2 частини житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого по вул.. Центральна,18 в смт. Дробишеве Краснолиманського району Донецької області, зазначене в свідоцтві про право власності як квартира № 1(а.с.21). [PERSON], яка являється дочкою спадкодавця та матір»ю позивача та відповідача, спадщину прийняла у встановленому ст.549 ч.1 ЦК Української РСР(в редакції 1963 року) порядку, бо своєчасно звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини(а.с.15,18,19,20,55). 25.12.2010 року [PERSON]. померла так і не отримавши свідоцтво про право на спадщину після смерті [PERSON] (а.с.16,55). Єдиними спадкоємцями після смерті [PERSON] являються її дочки позивач та відповідач, які своєчасно звернулися до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини(а.с.15,18-20,55) і відповідно до ст.1278 ЦК України мають рівні частки у спадковому майні по 1/4 частині до цілого будинку кожна. Але у посвідченні свідоцтва про право на спадщину на 1/4 частину житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого по вул. Центральній,18 в смт. Дробишеве Лиманського району Донецької області, власником якої на підставі свідоцтва про право власності на житло від 12.08.1993 року, виданого виконавчим комітетом Краснолиманської міської ради Донецької області, являється [PERSON], спадщину після смерті якої прийняла [PERSON], позивачу постановою державного нотаріуса від 26.05.2016 року було відмовлено з тих підстав, що на момент смерті [PERSON] не отримала правовстановлюючий документ на вказане майно(а.с.23). Відповідно до роз»яснень постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» та узагальнення судової практики Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01.03.2013 року в разі відкриття спадщини до 01.01.2004 року при розгляді вказаної категорії справ застосовується законодавство, яке діяло на той час, та відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі і що стосується прийняття спадщини, кола спадкоємців. Однак відповідно до ст.548 ЦК Української РСР(в редакції 1963 року), яка діяла на момент смерті [PERSON], для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини, яким відповідно до ст.525 ЦК УРСР являється день смерті спадкодавця. Згідно ч.1 ст.549 ЦК Української РСР(в редакції 1963 року) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття такої. Нормами ст. 560,551,561 ЦК Української РСР(в редакції 1963 року) було встановлено, що спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть(але не зобов»язані) одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. Будь-які обмеження строку отримання свідоцтва про право на спадщину законодавець не встановлював. Крім того, законодавець допускав спадкову трансмісію, відповідно до якої в разі смерті спадкоємця в незалежності від отримання ним свідоцтва про право на спадщину, право на прийняття належної йому частки спадщини переходило до його спадкоємців. В той же час, у зв»язку з введенням в дію Цивільного кодексу України в редакції 2003 року, законодавець нормами ст. 182 ЦК України встановив, що право власності і інші речові права на нерухоме майно, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації, звузивши права тих спадкоємців, які прийняли, але не оформили спадщину за нормами ЦК Української РСР в редакції 1963 року. Але за конституційним принципом, викладеним у ч.3 ст.22 Конституції України, при прийнятті нових законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. При вирішенні спору суд враховує, що згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд відповідно до п. 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Відповідно до ст. 1216,1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов»язків(спадщини) від фізичної особи, яка померла(спадкодавця), до інших осіб(спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов»язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Суд вважає, що зі смертю спадкодавця право власності не припиняється, а припиняється відповідно до ч.4 ст.25 ЦК України лише цивільна правоздатність фізичної особи у момент її смерті. Конституцією України в статті 41 гарантовано кожному право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності визнано непорушним. Перелік підстав припинення права власності, передбачений ч.5-6 ст.41 Конституції України, главою 25 ЦК України, є вичерпний і розширеному тлумаченню не підлягає. Але вказані норми права не передбачають як підставу припинення права приватної власності смерть самого власника. Матеріали справи свідчать про те, що [PERSON] відповідно до ч.1 ст.549 ЦК Української РСР(в редакції 1963 року) прийняла спадщину після смерті [PERSON] у встановленому порядку, подавши заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори за місцем відкриття такої у встановленому порядку(а.с.55). Незважаючи на те, що статтею 1297 ЦК України передбачений обов»язок спадкоємця, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на це майно, але жодною нормою права не обмежений строк, на протязі якого спадкоємець повинен це зробити, бо ст.1298 ЦК України лише передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Крім того статтею 1268 ЦК України передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцю з часу відкриття спадщини. А право власності на нерухоме майно при прийнятті спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно(ст.19 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження». Тобто в діючому законодавстві існують прогалини і протиріччя щодо порядку та строків оформлення спадкоємцями своїх спадкових прав, котрі на погляд суду не можуть бути підставою припинення права власності спадкодавця на таке майно на підставі ч.4 ст.25 ЦК України. Надані позивачем докази свідчать про те, що спірне спадкове майно спадкодавець прийняв у спадщину у встановленому законом порядку, незаконність прийняття спадщини в судовому порядку не встановлено. Крім того, у правовстановлюючому документі на спадкове майно в момент його посвідчення допущено помилку. Відповідно до розпорядження начальника відділу з приватизації та управління комунальним майно виконавчого комітету Краснолиманської міської ради № 73 від 12.08.1993 року було задоволено заяву [PERSON] про приватизацію 1/2 частини житлового будинку, розташованого по вул. Центральна,18 в смт. Дробишеве Краснолиманського району Донецької області, і передано їй у приватну власність 1/2 частину житлового будинку, розташованого по вул. Центральна,18 к.в1 в смт. Дробишеве Краснолиманського району Донецької області, про що 12.08.1993 року було видано свідоцтво про право власності на житло загальною площею 51,3 кв.м, розташоване за адресою вул. Центральна,18 к.в1 в смт. Дробишеве Краснолиманського району, Донецької області. Вказане свідоцтво зареєстровано в Слов»янському БТІ 28.09.1993 року по реєстру № 25(а.с.21,46). Але в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно за спадкодавцем на підставі вказаного свідоцтва зареєстровано право власності на 1/2 частину будинку, розташованого по вул. Центральна,18 в смт. Дробишеве Краснолиманського району Донецької області, а не на квартиру № 2. Та таким же способом зареєстровано і право спільної часткової власності ну другу половину вказаного будинку інших власників [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] - відповідно по 1/8 частині вказаного будинку, а не квартири за кожним(а.с.47). Крім того, відповідно до свідоцтва про право власності № 73 від 12.08.1993 року, виданому виконавчим комітетом Краснолиманської міської ради Донецької області, [PERSON] належить 1/2 частина вказаного житлового будинку загальна площа якого складає 51,3 кв.м)а.с.21). Але відповідно до експертного висновку та дослідження загальна площа 1/2 частини будинку, розташованого по вул.. Центральній,18 у смт. Дробишеве Лиманського району Донецької області, яка належить [PERSON], становить 45,8 кв. м, а житлова 27,6 кв.м(а.с.10-14,24-45). Допущення помилок у правовстановлюючому документі спадкодавця на житло, в результаті якого органом приватизації було переплутано юридичний зміст права на житло з поняттям поштової адреси, підтверджується і тим, що відповідно до ст.6 Земельного кодексу України в редакції 18.12.1990 року, котрий регулював земельні правовідносини в період виникнення права власності на земельну ділянку у спадкодавця, громадяни України мали право на отримання у власність земельних ділянок для: ведення селянського (фермерського) господарства; ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка); садівництва; дачного і гаражного будівництва. Надання в приватну власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель під багатоквартирними жили будинками(квартирами) нормами вказаного Земельного кодексу України взагалі не передбачено. Незважаючи на те, що в житловому будинку по вул. Центральна,18 в смт. Дробишеве, Краснолиманського району, Донецької області, який розділений на 2 частини, фактично облаштовано дві квартири з самостійними входами з вулиці, де 1/2 частина вказаного будинку зареєстрована на праві власності за спадкодавцем, а інша половина будинку на праві спільної часткової власності за [PERSON], [PERSON], [PERSON]. та [PERSON]В.(всього 1/2 частина), відповідно до ч.2 Державного класифікатора будівель та споруд, затвердженого та введеного в дію вперше наказом Держстандарту України від 17.08.2000 року № 507, вказаний житловий будинок № 18 по вул. Центральна в смт. Дробишеве, Краснолиманського району, Донецької області, являється одноквартирним житловим будинком, бо до таких відносяться «спарені або блочні будинки з окремими квартирами, котрі мають свій власний вхід з вулиці». Тому системний аналіз вказаних доказів на погляд суду свідчить про те, що в свідоцтві про право власності на житло спадкодавця від 12.08.1993 року було допущено технічну помилку в зазначенні поштової адреси об»єкта права власності, яким являється 1/2 частина житлового будинку, розташованого по вул. Центральна,18 в смт. Дробишеве, Лиманського району(на підставі постанови Верховної [PERSON] України від 19.05.2016 року) Донецької області, та в розмірі житлового будинку, в результаті чого замість 45,8 кв.м загальної площі в свідоцтві вказано 51,3 кв.м. Тому суд приходить до висновку про те, що позивач в результаті прогалин і протиріч законодавства, позбавлений можливості у позасудовому порядку успадкувати та зареєструвати право власності на належне йому по закону нерухоме майно, у звязку з чим відповідно до ст. 392 ЦК України він має право звернутися до суду з позовом про визнання за ним такого права. Тобто судом встановлено, що позовні вимоги позивача обґрунтовані та підлягають задоволенню бо право власності на спадкове майно перейшло як до спадкодавця так і до позивача відповідно до закону.

Outcome: approved