Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-30 00:00:00

25.11.2016 року позивач звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просить визнати за нею право власності на житловий будинок літ. «А-1» з прибудовами «а3», сіни «а1» і «а2», тамбури «а4» і «а5» з надвірними будівлями: сарай літ. «Б», сарай літ. «Г», погріб літ. «Д», вбиральня літ. «Е», огорожі №6-8, трубчастий колодязь №5, які розташовані в м. Харкові по пров. Учительському, буд. 13, житловою площею 43,7 кв.м., загальною 75,2 кв.м. В обґрунтування вказаних підстав посилається на наступне. В 1951 році [PERSON] на земельній ділянці площею 293 кв.м., розташованій в пос. В. Данилівка по пров. Учительський, 13, побудував житловий будинок площею 29 кв.м., в тому числі житловою площею 22 кв.м. В 1957 році було обстеження вказаного будинку співробітниками БТІ та земельної ділянки, та зроблено висновок, що на земельній ділянці за адресою пров. Учительський, 13 в м. Харкові був побудований в 1951 року житловий будинок площею 29 кв.м. Документів на вказаний будинок немає. Користувачем будинку був визнаний [PERSON] Розмір земельної ділянки складає 293 кв.м. 22.11.1957 року на основі висновку БТІ, комісія В. [PERSON] ради вирішила до оформлення документів на право користування вказаною земельною ділянкою від реєстрації утриматись, та запропоновано [PERSON] тримісячний строк для оформлення документів на право користування земельною ділянкою. Рішенням виконкому [PERSON] ради №5 від 22.03.1958 року був затверджений розмір земельної ділянки будівельного кварталу №54, та запропоновано зареєструвати та залишити за користувачами земельні ділянки. [PERSON] право користування не оформив та продовжував проживати у вказаному будинку. Вказаний будинок в подальшому почав руйнуватись, та в період з 1969 року по 1985 року [PERSON] на вказаній земельній ділянці побудував разом зі старим будинком новий будинок з двома окремими виходами та прибудовами «а», а1», «а3», «а4», «а5». Будівництво було закінчено в 1985 році. Вказаний будинок [PERSON] будував разом зі своєю дружиною [PERSON] Після закінчення будівництва [PERSON] техніком БТІ була оформлена технічна документація на збудований житловий будинок. В технічному паспорті від 1990 року вказаний будинок відображений як житловий будинок літ. «А-1», старий будинок був відображений як сарай літ. «Б», також були побудовані сарай літ. «Г», погріб літ. «Д», вбиральня літ. «Е», душ та бесідка, останні були зруйновані та їх місці побудовані літні кухні. В листопаді 1990 року [PERSON] звернувся до Київського РВК м. Харкова з проханням прийняти в експлуатацію житловий будинок. 20.11.1990 року рішенням Київської районної ради народних депутатів №317-2 був затверджений акт прийому будинку в експлуатацію. Однак, після отримання вказаного рішення [PERSON] не звернувся до ЖЕО Київського району м. Харкова для отримання свідоцтва про право власності. 23.05.1998 року [PERSON] помер. Після його смерті спадщину було прийнято його дружиною [PERSON] та чоловіком позивачки [PERSON] Донька [PERSON] (до шлюбу [PERSON]) В.А. спадщину після смерті не прийняла, так як в спірному будинку не мешкала, заяв про прийняття спадщини не подавала. 25.11.2005 року померла [PERSON] Спадкоємцем після її смерті став чоловік позивача, та в подальшому право спадкування перейшло до нього на весь будинок, а відповідач [PERSON] спадщину не приймала. 20.09.2015 року помер чоловік позивача [PERSON] Спадкоємцями після його смерті стали позивача, та відповідачі [PERSON] (сестра померлого) та [PERSON] (донька померлого та позивача), яка відмовилась від прийняття спадщини. Позивач звернулась до 8 ХДНК із заявою про прийняття спадщини, але їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності, у звязку з відсутністю у неї документів на право власності на вказаний будинок. На даний час право власності на вказаний будинок не зареєстровано. В технічному паспорті, виготовленого 28.04.2016 року ХМБТІ, загальна площа житлового будинку вказана 75,2 кв.м., загальна житлова та додаткова 72,4 кв.м., житлова площа 43,7 кв.м. Зміни в розмірі площ повязано з тим, що в 2016 році дослідження будинку проводилось електронними пристроями, при цьому розміри будинку разом з прибудовами, які вказані в технічному паспорті від 1990 року, не змінились. Тому позивач вимушене на звернутись з даним позовом. Позивач та її представник [PERSON] в судовому засіданні підтримали позов в повному обсязі та просили його задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позов визнали в повному обсязі. Представник відповідача ХМР [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти позову в повному обсязі, посилаючись на те, що позивач земельну ділянку у встановленому порядку під час вже збудоване нерухоме майно не отримувала, що робить неможливим судове визнання права власності на самочинно збудоване майно на підставі ч. 3 ст. 376 ЦК України. Також позивачем не надано, а матеріали справи не містять доказів зареєстрованих прав на земельну ділянку, підстави для задоволення позову відсутні. Суд, вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. За правилами ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з положеннями ч. 3 та ч. 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст.\~1269, ч. 1 ст.\~1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Судом встановлено, що в 1951 році [PERSON] в м. Харкові на земельній ділянці пров. Учительський, 13, яка йому не надавалась у безстрокове або тимчасове користування, побудував житловий будинок площею 29 кв.м., в тому числі житловою площею 22 кв.м. В 1957 році було обстеження вказаного будинку співробітниками БТІ та земельної ділянки, та зроблено висновок, що на земельній ділянці за адресою пров. Учительський, 13 в м. Харкові був побудований в 1951 року житловий будинок площею 29 кв.м. Документів на вказаний будинок немає. Користувачем будинку був визнаний [PERSON] Розмір земельної ділянки складає 293 кв.м. 22.11.1957 року на основі висновку БТІ, комісія [PERSON] ради вирішила до оформлення документів на право користування вказаною земельною ділянкою від реєстрації утриматись, та запропоновано [PERSON] тримісячний строк для оформлення документів на право користування земельною ділянкою. Вказаний будинок в подальшому почав руйнуватись, та в період з 1969 року по 1985 рік [PERSON] на вказаній земельній ділянці побудував разом зі старим будинком новий будинок з двома окремими виходами та прибудовами «а», а1», «а3», «а4», «а5». Будівництво було закінчено в 1985 році. Вказаний будинок [PERSON] будував разом зі своєю дружиною [PERSON] Зазначений об'єкт будівництва є самочинним будівництвом, оскільки збудований без належного дозволу (ст. 105 ЦК Української РСР). Після закінчення будівництва [PERSON] техніком БТІ була оформлена технічна документація на збудований житловий будинок. В технічному паспорті від 1990 року вказаний будинок відображений як житловий будинок літ. «А-1», старий будинок був відображений як сарай літ. «Б», також були побудовані сарай літ. «Г», погріб літ. «Д», вбиральня літ. «Е», душ та бесідка, останні були зруйновані та їх місці побудовані літні кухні. В листопаді 1990 року [PERSON] звернувся до Київського РВК м. Харкова з проханням прийняти в експлуатацію житловий будинок. 20.11.1990 року рішенням Київської районної ради народних депутатів №317-2 був затверджений акт прийому будинку в експлуатацію, ХМБТІ було визначено зареєструвати вказаний будинок, Київському ЖЕО видати свідоцтво про право власності, та закріплено за вказаним домоволодінням безтермінове право користування земельною ділянкою площею 425 кв.м. по фактичному землекористуванню. Однак, після отримання вказаного рішення [PERSON] не звернувся до ЖЕО Київського району м. Харкова для отримання свідоцтва про право власності. 23.05.1998 року [PERSON] помер. Після його смерті спадщину було прийнято його дружиною [PERSON] та чоловіком позивачки [PERSON]А.(сином померлого). Донька [PERSON] (до шлюбу [PERSON]) В.А. спадщину після смерті батька не прийняла, так як в спірному будинку не мешкала, заяв про прийняття спадщини не подавала. 25.11.2005 року померла [PERSON] Спадкоємцем після її смерті став чоловік позивача, та в подальшому право спадкування перейшло до нього на весь будинок, а відповідач [PERSON] спадщину не приймала. 20.09.2015 року помер чоловік позивача [PERSON] Спадкоємцями після його смерті стали позивач, та відповідачі [PERSON] (сестра померлого) та [PERSON] (донька померлого та позивача), яка відмовилась від прийняття спадщини. Позивач звернулась до 8 ХДНК із заявою про прийняття спадщини, але їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності, у звязку з відсутністю у неї документів на право власності на вказаний будинок. Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину. Згідно з абз. 2, 3 п. 23 постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. З урахуванням наведених положень закону, право на спадщину мають особи, які її прийняли. Разом із тим, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому законодавством. Особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів, зокрема у разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадщину. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). За змістом ст. 392 ЦК України належним відповідачем є особа - учасник цивільних правовідносин, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно, зокрема, житловий будинок, земельну ділянку. За змістом статті 524 ЦК Української РСР, який був чинним на час смерті [PERSON], спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Отже, спадкоємством вважається перехід майна померлого (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) у порядку, передбаченому статтями 529-535 ЦК Української РСР. Для спадкоємця, що прийняв спадщину, виникають як майнові права, так і обов'язки. До майнових прав належить, зокрема, право власності. Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. Судом встановлено, що спірний житловий будинок літ. «А-1» був збудований у 1985 році. У 1985 році питання про набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі -Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Рішенням виконкому [PERSON] ради №5 від 22.03.1958 року був затверджений розмір земельної ділянки будівельного кварталу №54, та запропоновано зареєструвати та залишити за користувачами земельні ділянки. [PERSON] право користування не оформив та продовжував проживати у вказаному будинку. Таким чином, за наявності вказаного рішення про закріплення (відведення) за [PERSON] земельної ділянки, на якій був побудований житловий будинок, та враховуючи, що будівництво нового спірного житлового будинку здійснено під час дії вказаних норм матеріального права (1985 рік), суд приходить до висновку, що у [PERSON] виникло право власності на вказаний будинок. Разом із цим відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 105 ЦК Української РСР громадянин, який збудував або будує жилий будинок, здійснив або здійснює його перебудову чи прибудову без встановленого дозволу або без належно затвердженого проекту, чи з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, не вправі розпоряджатися цим будинком чи частиною його (продавати, дарувати, здавати в найом тощо). Господарські і побутові будівлі та споруди, зведені громадянином без встановленого дозволу або належно затвердженого проекту чи з істотними відхиленнями від проекту, чи з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, за рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів зносяться громадянином, який провадив самовільне будівництво, або за його рахунок. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції). Зокрема, за пунктом 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію. Порядок оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію, наведено в ДБН А.3.1-3-94 «Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів» та в листі Державного комітету України з будівництва та архітектури від 23 березня 1999 року № 12/5-126, в якому, зокрема, роз'яснюється, що по об'єктах, що збудовані до 05 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається БТІ. Виходячи зі змісту наведених нормативних актів громадяни, які збудували житлові будинки до 05 серпня 1992 року, могли, за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями, отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності. За наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 05 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи. У справі судом встановлено, що у 1985 році [PERSON] разом зі своєю дружиною [PERSON] без дозволу, проекту на цій же земельній ділянці побудували спірний житловий будинок літ. «А-1», разом з прибудовами, зазначений об'єкт будівництва є самочинним будівництвом, оскільки збудований без належного дозволу. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції»). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. На даний час право власності на вказаний будинок не зареєстровано. В технічному паспорті, виготовленого 28.04.2016 року ХМБТІ, загальна площа житлового будинку вказана 75,2 кв.м., загальна житлова та додаткова 72,4 кв.м., житлова площа 43,7 кв.м. Зміни в розмірі площ повязано з тим, що в 2016 році дослідження будинку проводилось електронними пристроями, при цьому розміри будинку разом з прибудовами, які вказані в технічному паспорті від 1990 року, не змінились. З огляду на викладене та враховуючи, що вказаний житловий будинок літ. «А-1» разом з прибудовами побудовані під час дії Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, яка затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, і вказаними особами, які проводили його будівництво, не проведено його реєстрацію як під час дії цієї Інструкції, так і в подальшому, то право власності на спірний будинок виникає у них з моменту збудування цього будинку, і не може бути втрачене у зв'язку з непроведенням його реєстрації в подальшому. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 16 ЦК України - кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права, одним із способів якого є визнання права. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved