Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-18 00:00:00

24 грудня 2020 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду із зазначеним позовом. Свої вимоги обґрунтовували тим, що 01 лютого 2000 року між ними та відповідачкою було укладено договір купівлі-продажу магазину за адресою: [ADDRESS] . Ця угода була посвідчена Південною товарною біржею за № 0412. Обидві сторони виконали всі умови договору - відповідачка передала їм у власність зазначений вище магазин, а вони його прийняли та сплатили відповідачці ціну, обумовлену договором. У теперішній час вони не можуть зареєструвати за собою право власності на це нерухоме майно, оскільки державний реєстратор вимагає нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, а зазначений вище договір вважає недійсним. Посилаючись на викладене, просили визнати дійсним договір купівлі-продажу. Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися. Позивачі надали до суду заяви про розгляд справи за їхньої відсутності, в якій, крім цього, зазначили, що повністю підтримують заявлені вимоги та не заперечують проти заочного розгляду справи. Відповідачка, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи у порядку, передбаченому ч. 11 ст. 128 ЦПК України, через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, а також за останнім відомим місцем проживання у порядку, передбаченому ч. 2 ст. 130 ЦПК України, до суду не з`явилася, про причини своєї неявки не повідомила. Представник третьої особи - Південної товарної біржі в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи третя особа була повідомлена належним чином. Суд на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України, враховуючи згоду позивачів і наявність достатніх даних для вирішення спору, вважає можливим ухвалити заочне рішення. Дослідивши письмові докази, що є у справі, суд дійшов такого. 01 лютого 2000 року між [PERSON] і [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з другої сторони було укладено договір купівлі-продажу магазину, розташованого за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується цим письмовим договором (а. с. 9). Під час укладення угоди сторони дійшли згоди про всі істотні умови цього договору та виконали всі зобов`язання, а саме: [PERSON] передала у власність позивачам зазначене приміщення, а вони його прийняли та сплатили відповідачці ціну цього майна, обумовлену угодою, що також підтверджується зазначеним вище договором. 01 лютого 2000 року за позивачами на підставі вказаного договору Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації в особі його Очаківської районної філії зареєстроване право спільної приватної власності в рівних частинах на цілий магазин, розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відповідним реєстраційним посвідченням (а. с. 10). Згідно з ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року №1956-XII, що застосовувався до даних правовідносин на момент укладення договору, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Згідно зі ст. 48 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року № 18/5 та зареєстрованої 07 липня 1994 року за № 152/361, що діяла на час спірних правовідносин, правовстановлюючим документом міг бути договір купівлі-продажу, зареєстрований на біржі. Зазначена норма закону протирічила діючій на той час ст. 227 ЦК України (1963р.), згідно з якою договір купівлі-продажу повинен бути нотаріально посвідчений та підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 16 ЦК України передбачає, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом є визнання цього права. Враховуючи викладене вище, суд вважає, що на час укладання угоди мала місце суперечність законодавства, та приймаючи до уваги той факт, що підстав нікчемності правочину судом не виявлено, права та інтереси сторін укладений правочин не порушував, а навпаки, сторони після набуття прав на нерухоме майно в повному обсязі не можуть користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, це є підставою для визнання угоди дійсною. За таких обставин позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Судові витрати суд відносить на рахунок позивачів за клопотанням останніх. На підставі викладеного,

Outcome: approved