Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-14 00:00:00

25 квітня 2016 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом в обґрунтування якого зазначив, що відповідно до наказу №1700 від 29.10.2007р. він був прийнятий на посаду сторожа у механічний цех №7 ПАТ «НКМЗ». 17.03.2016р. наказом начальника відділу кадрів та режиму ПАТ «НКМЗ» №153-т він був звільнений за відсутність на роботі без поважний причин за п.4 ст.40 КЗпП. Вважає, що наказ про його звільнення є незаконним з тих підстав, що в порушення норм ч.1, ч.2 ст.47 КЗпП України заборонив йому виходити на роботу, відмовивши у видачі наказу про звільнення та ознайомлення з ним. Копію наказу він отримав лише 14.04.2016р., тобто термін його оскарження розпочався саме 14.04.2016 р. Щодо подій, які стали підставою звільнення, зазначив, що 19.02.2016р. він прибув на роботу до початку робочої зміни, яка розпочинається о 20 годині. У звязку з поганим самопочуттям він звернувся до начальника зміни механічного цеху №7 та начальника охорони про можливість відпустки без оплати у цей день, на що отримав згоду. Склавши заяву про надання відпустки на 19.02.2016р. він подав її начальнику зміни, який пояснив, що оскільки робочий день закінчено та зареєструвати заяву неможливо, то зареєструвати він її може лише наступного робочого дня. Оскільки 19.02.2016п. було пятницею, заяву він приніс в понеділок 22.02.2016р. о 7 годині ранку. Заява була прийнята та він продовжив працювати і лише через декілька тижнів керівництво стало предявляти йому претензії щодо неналежного оформлення відпустки без оплати 19.02.2016р. У звязку з тим, що зазначені обставини фактично не мали місця, вважає, що відповідач планомірне веде політику зі звільнення працівників, які досягли пенсійного віку, окрім того, вважає, що на звільнення вплинуло і те, що він завжди прямо висловлював свою позицію щодо політичної ситуації, яка не співпадала з позицією керівництва заводу. Враховуючи викладене, просив суд визнати наказ начальника відділу кадрів та режиму ПАТ «НКМЗ» №153-т від 17.03.2006р. про його звільнення протиправним та скасувати його, поновивши його на роботі. Стягнути з відповідача суму заробітної плати за вимушений прогул з дня звільнення 17.03.2016р. У судовому засіданні представник позивача за довіреністю [PERSON] позові вимоги підтримав у повному обсязі та наполягав на їх задоволенні, додатково пояснив, що під час звільнення [PERSON] керівництвом роботодавця була порушена процедура звільнення, а саме не отримана згода на звільнення виборного органу первинної профспілкової організації. Представник відповідача за довіреністю [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала у повному обсязі, надала суду письмові заперечення проти позову у яких зазначила, що позивачем, в порушення ч.1 ст.60 ЦПК України, не надано жодних доказів на підтвердження своїх доводів; позивач не звертався до відповідача із заявою про надання відпустки без збереження заробітної плати, що підтверджується довідкою від 16.05.2016р.; вирішення питання про надання відпусток не належить до компетенції начальника зміни. Таким чином, 19.02.2015р. [PERSON] був відсутній на робочому місці без поважних причин протягом всього робочого часу, що є прогулом. Крім того, відсутність сторожа на робочому місці і неможливість замінити його іншим сторожем в 4 зміну і внесення змін до графіку роботи призвели до того, що у нічний час цей в матеріальні цінності цеху залишилися без охорони, а прилади охоронної та пожежної сигналізації без контролю. Отже, допущення позивачем прогулу завдало відповідачу шкоди. Щодо процедури звільнення зазначила, що ПАТ «НКМЗ» діяло у строгій відповідності до вимог КЗпП та отримало згоду на звільнення [PERSON], що підтверджується випискою з протоколу №5 від 10.03.2016р. засідання цехового комітету №7. Також зазначила, що позивач раніше неодноразово порушував трудову дисципліну, що характеризує його з негативного боку, а застосування до нього звільнення, як дисциплінарного стягнення, є крайньою мірою, оскільки інші засоби впливу на нього не мали жодного позитивного результату. Відносно доводів позивача про те, що йому було відмовлено у видачі трудової книжки та копії наказу зазначила, що вони не відповідають дійсності, так як [PERSON], неодноразово належним чином повідомлений про необхідність явитися до відділу кадрів та режиму для ознайомлення з наказом про звільнення та отримання його копії і трудової книжки, виклики проігнорував, а зявився лише 14.04.2016р. і отримав копію наказу про звільнення та трудову книжку. Отже, у діях відповідача відсутні як вина, так і порушення ст.47 КЗпП України. Доводи ж [PERSON] про його звільнення у звязку з різними політичним виглядами є безпідставними та не підтверджені належними та допустимими доказами. Просила у задоволенні позовних вимог відмовити. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що працює начальником зміни цеху №7 ПАТ «НКМЗ». 19.02.2016р. він бачив сторожа [PERSON] до початку робочої зміни у нормальному стані, але він не звертався до нього з якими-небудь заявами. Також зазначив, що [PERSON] підпорядкується службі завідуючого господарством, а за для отримання безоплатної відпустки необхідно звертатися заздалегідь, усю документацію реєструє секретар, який працює у першу зміну. Чи приходив [PERSON] в понеділок на роботу йому не відомо. Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, свідка, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, прийшов до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 30 жовтня 2007 року [PERSON] був зарахований на роботу на посаду сторожа механічного цеху №7 ПАТ «НКМЗ», про що видано відповідний наказ №1700 (а.с.21) Приписами робочої інструкції сторожа встановлено, що сторож безпосередньо підпорядкований завідуючому господарством цеху та зобовязаний дотримуватися трудової та виробничої дисципліни, правила та інструкції з охорони праці, техніки безпеки, промислової санітарії, пожежної безпеки. (а.с. 58-60) Графік роботи трудящих на 2016 рік встановлений наказом ПАТ «НКМЗ» №245 від 03.11.2015р. (а.с.23) Відповідно до графіка роботи сторожа [PERSON] на 2016 рік 19 лютого 2016 року він повинен був працювати в 4 зміну, тобто з 21 год. 00 хв. до 05 год. 00 хв. Тривалість робочого дня 8 годин. (а.с.24) Правила внутрішнього розпорядку ПАТ «НКМЗ» (далі - Правила), а саме п. а) ч.3 на працівників Заводу покладено обовязок дотримуватися трудової корпоративної дисципліни. Пунктом 7.3 Правил встановлено, що порушення трудової дисципліни тягне за собою застосування заходів дисциплінарного та громадського впливу. До працівника може бути застосований один з таких заходів дисциплінарного стягнення: а) догана; б) звільнення. (а.с. 42-51) З матеріалів справи судом встановлено, що 10.02.2015р. та 13.10.2015р. [PERSON] допускав порушення правил внутрішнього розпорядку (залишав робоче місце до закінчення робочого дня) та до нього були застосовані заходи громадського та дисциплінарного впливу (протокол №1 зборів ради трудового колективу механічного цеху № 7 від 11.02.2015р.; протокол №2 від 16.10.2015р.; розпорядження №876 від 29.10.2015р.; розпорядження №143 від 12.02.2015р.). (а.с. 55-56; 75-76) Однак, незважаючи на застосування заходів впливу, 19.02.2016р. сторож [PERSON] був відсутній на робочому місці впродовж усієї робочої зміни (з 21 год. 00 хв. до 05 год. 00 хв.), про що 20.02.2016р. начальником зміни механічного цеху №7 [PERSON] на імя начальника цеху був складений рапорт (а.с.25) 22.02.2016р. аналогічний рапорт було складено і інженером-економістом [PERSON] (а.с.26) Факт відсутності [PERSON] на робочому місці 19.02.2016р. не заперечував у судовому засіданні і його представник, але пояснив, що про свою відсутність на робочому місці [PERSON], до початку робочого часу, повідомив начальника зміни, так як представників адміністрації заводу на робочому місце вже не було, у звязку з закінченням робочого часу. Тобто, [PERSON] не вчиняв прогулу, а перебував у відпустці без збереження заробітної плати за згодою сторін. З пояснювальної записки [PERSON] від 22.02.2016р., судом встановлено, що 19.02.2016р. в присутності начальника зміни [PERSON] та начальника охорони зміни було вирішено, що цю зміну він пропустить, а в подальшому він звернеться із заявою про надання йому безоплатної відпустки 19.02.2016р., яку він фактично і подав 22.02.2016р. Приписами ст.26 ЗУ «Про відпустки» регламентовано, що за сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік. З виписки з Інструкції з обліку персоналу, робочого часу працівників, керівників, спеціалістів та службовців в цехах, відділах та службах ПАТ «НКМЗ» в умовах функціонування програмно-технічного комплексу контролю доступу та обліку робочого часу від 31.07.2006р. №765 (надалі - Інструкція) судом встановлено, що при наданні відпустки без збереження заробітної плати впродовж робочого дня (з ініціативи працівника), але не більш одного дня, оформлюється особиста заява, яка підписується начальником підрозділу. (а.с.53) 17.07.2013р. [PERSON] ознайомлений з Інструкцією, що підтверджується його особистим підписом (а.с.77) Таким чином, судом встановлено, що процедура отримання відпустки без збереження заробітної плати [PERSON] була відома з 17.07.2013р. Оцінюючи підстави відсутності позивача на робочому місці суд зазначає наступне. Пунктом 5.2. Правил визначено, що працівники повинні приходити на роботу в зміну, передбачену графіком роботи. Неявка на роботу у свою зміну без поважних причин впродовж усього робочого дня, а також відсутність на роботі більш ніж три години (безперервно або сумарно) впродовж робочого дня без поважної причини вважається прогулом. З пояснювальної записки [PERSON] від 22.02.2016р., випливає, що 19.02.2016р. він перебував на похоронах свого товариша. В 20 год. 00 хв. того ж дня зявився на зміну з легким запахом алкоголю, але у стані спяніння не перебував. (а.с. 27) Отже, суд вважає причину відсутності позивача на робочому місці 19.02.2016р. не поважною, так як вона була викликана не непрацездатністю працівника або сімейно-побутовими обставинами, а його недбалим ставленням до своїх трудових обовязків та трудової дисципліни, що призвело до самовільного виходу у відпустку без збереження заробітної плати. Відповідно до ч.4 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовій договір до закінчення його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. З наказу ПАТ «НКМЗ» №153-т від 17.03.2016р. судом встановлено, що [PERSON] був звільнений з посади сторожа механічного цеха №7 за відсутність на роботі 19.02.2016р. без поважних причин за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України. Статтею 43 КЗпП України передбачено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених п.4 ст.40 КЗпП, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації. Судом встановлено, що 10.03.2016р. відбулось засідання цехового комітету механічного цеху №7 під час якого, у присутності [PERSON], було прийнято рішення про надання згоди на його звільнення за п.4 ст.40 КЗпП (виписка з протоколу №5 від 10.03.2016р.). (а.с.29) Відтак, оцінюючи доводи представника позивача про те, що відповідач порушив процедуру звільнення та не отримав згоди на звільнення [PERSON] від виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації суд зазначає, що вони є безпідставними та спростовуються письмовими доказами, а саме правовстановлюючими документами профспілки працівників машинобудування та металообробки України (а.с. 79-102), а також випискою з протоколу №1 засідання профкому ППО ПАТ «НКМЗ» від 11.11.2015р. з якої вбачається, що цеховим комітетам було передано право вирішення питань щодо надання згоди адміністрації на звільнення членів профспілки (за виключенням звільнення за п. 7 ст.40 КЗпП). (а.с.103) Тобто цеховий комітет механічного цеху №7 є повноважним на прийняття рішення про надання згоди на звільнення за п.4 ст.40 КЗпП України. Таким чином, судом встановлено, що відповідач дотримався вимог ст.43 КЗпП та отримав згоду первинної профспілкової організації на звільнення [PERSON] Щодо доводів позивача про те, що відповідач порушив вимоги ст.47 КЗпП, а саме не виконав свій обовязок видати трудову книжку та копію наказу про звільнення з роботи суд зазначає наступне. Як встановлено судом наказ про звільнення [PERSON] був виданий роботодавцем 17.03.2016р. Того ж дня заступник начальника механічного цеху №7 приблизно о 10 год. 00хв. телефоном повідомив [PERSON] про звільнення за прогул та необхідність зявитися до відділу кадрів та режиму для ознайомлення з наказом, отримання його копії та трудової книжки, що підтверджується рапортами [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с. 30-32) Відповідно до даних актів від 17.03.2016р., які складені відділом кадрів та режиму, 17.03.2016р. [PERSON] для ознайомлення з наказом про звільнення та отримання трудової книжки не зявився, а за місцем мешкання двері не відчинив (а.с.33-34) Судом також встановлено, що 17.03.2016р. [PERSON] було направлене поштове повідомлення про необхідність явки до відділу кадрів. (а.с.35-36) 18.03.2016р. [PERSON] ознайомлений з приказом про звільнення, але отримувати його копію та трудову книжку відмовився у категоричній формі, що підтверджується актом від 18.03.2016р. (а.с.37) Отже, судом беззаперечно встановлено, що ПАТ «НКМЗ» після видання наказу про звільнення [PERSON] діяв у відповідності до вимог ст.47 КЗпП, а доводи позивача про їх порушення є необґрунтованими та спростовані письмовими доказами по справі. Щодо доводів [PERSON] про те, що його було звільнено через його вік та політичні уподобання, то вони є припущеннями і не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed