Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-28 00:00:00

26.06.2018 року до Черкаського районного суду Черкаської області звернувся [PERSON] з позовом, в якому просив стягнути з [PERSON] на його користь 134 280, 40 грн, що складається з суми основного боргу, 3% річних за користування позикою, інфляційного збільшення боргу, розрахованого за строк з 27.09.2015 до 20.06.2018 та стягнути з відповідача судові витрати. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 27.04.2015 року між ним та відповідачем [PERSON] було укладено усний договір позики, відповідно до умов якого він надав Позичальнику грошові кошти у сумі 91 600 грн (девяносто одна тисяча шістсот грн). На підтвердження укладення договору позики відповідач написав розписку, в якій він зазначив, що зобов'язується повернути зазначену суму до 27.09.2015. Однак на сьогоднішній день відповідач так і не повернув позивачу борг у сумі 91 600 грн.Також вказує, що він, з метою досудового врегулювання спору, 04.05.2018 направив відповідачу претензію, на яку останній не відповів. У звязку з тим, що взяті на себе зобов'язання відповідач не виконав в повному обсязі, просить суд , стягнути з відповідача сума боргу за договором позики від 27.04.2015 в розмірі 91 600 грн - основна сума боргу, 7 506 грн.- 3% річних, 35 174,40грн.- інфляційне збільшення боргу, а всього на загальну суму 134 280, 40 грн. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просила їх задовольнити з підстав викладених в позові та відповіді на відзив. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, просив відмовити в позові в повному обсязі, посилаючись на підстави викладені у відзиві на позовну заяву в якому зазначив, що на час написання розписки [PERSON] надавав послуги міжнародної доставки вантажів. [PERSON] був одним із його клієнтів, і на початку 2015 року у [PERSON] виникли непорозуміння з партнером, що здійснював доставку вантажів по території Російської Федерації. Наслідком цього стало блокування на складі партнером товару, що був доставлений до Росії. Серед заблокованих речей були і речі позивача. [PERSON] не хотів чекати поки питання вирішиться та почав тиснути на [PERSON] стосовно доставки свого товару та погрожувати йому. [PERSON] під психологічним тиском примусив його написати розписку про нібито отримання в борг 3983 дол. США. Будучи психологічно подавленим [PERSON] підписав таку розписку, хоча жодних коштів від позивача не отримував. Крім того, посилався на те, що договір позики не укладений в письмовій формі, а тому відповідно до норм законодавства є недійсним. Суд, заслухавши думку сторін, дослідивши письмові матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. 27.04.2015р. відповідачем була складена розписка, відповідно до якої він зазначив, що позичив у позивача грошові кошти сумі 91 600грн. та зобовязується повернути їх позивачеві у строк до 27.09.2015р. Розписка написана ним власноруч, у присутності свідків та посвідчена підписом особи та свідків. Враховуючи, що до теперішнього часу грошові кошти не повернуті позивач звернуся до суду з зазначеним позовом і вимагає стягнути з відповідача грошові кошти на загальну суму 134 280, 40 грн., яка складається з 91 600 грн - основна сума боргу, 7 506 грн.- 3% річних, 35 174,40грн.- інфляційне збільшення боргу. Відповідно до ст.1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Статтею 1047 ЦК передбачається, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. За таких обставин договір позики є укладеним з моменту передання грошей позичальнику. Доведеність факту передання коштів від позичальника позикодавцю покладається на сторін і в контексті положень ст.ст.76-80 ЦПК має доводитись шляхом надання належних та допустимих доказів. Досліджену розписку відповідача суд оцінює як належний та допустимий доказ укладання між сторонами договору позики, оскільки вона містить відомості про дату та суму отриманих в борг коштів, умови їх повернення та підтверджує сам факт передання грошей. Подібна правова оцінка розписці боржника узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним в постанові від 11.11.2015р. у справі №6-1967цс15. Відповідно до ст.526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Статтею 525 ЦК передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Згідно ст.611 ЦК у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. До спірних правовідносин суд застосовує постанову Верховного суду України від 02 вересня 2015 року, відповідно до якої у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом, відповідно до ст.625 ЦК України; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами відповідно до ст.1048 ЦК України. У постанові від 15.11.2010 року № 3-11гс10 Верховний Суд України зазначив, що аналіз ст. 625 Цивільного кодексу України вказує на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобовязання. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Судом перевірені розрахунки позивача по нарахуванню 3% відсотків річних та інфляційних витрат, вони є вірними, тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути борг у сумі 134 280, 40 грн., яка складається з: 91 600 грн - основна сума боргу, 7 506 грн.- 3% річних, 35 174,40грн.- інфляційне збільшення боргу. Відповідачем та його представником не надано будь-яких належних та допустимих доказів, того що, [PERSON] написав розписку під погрозами з боку позивача та психологічним тиском. До правоохоронних органів із заявою про те, що його примусили написати боргову розписку він не звертався. В свою чергу надані позивачем докази відповідно до ст.ст.76-78 ЦПК України є належними і допустимими. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Виходячи з розміру вимог, які підлягають задоволенню, суд вважає необхідним стягнення з відповідача 1342,00 грн. судового збору на користь позивача.

Outcome: approved