Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-23 00:00:00

26 грудня 2019 року [PERSON] звернулась до Приморського районного суду м. Одеси з позовними вимогами Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитна установа «Кредит комерц» про визнання недійсним кредитного договору. Позовні вимоги\~мотивовані тим,\~що в\~листопаді 2019\~р.\~вона дізналась\~про те,\~що нею\~укладено кредитний\~договір з\~ТОВ «КРЕДИТНА\~УСТАНОВА КРЕДИТ\~КОМЕРЦ» №196275,\~за яким\~Кредитодавець надає\~Позичальникові грошові\~кошти (кредит)\~в сумі\~2400,00\~гривень строком\~на 15\~(п`ятнадцять)\~днів та\~підлягає поверненню\~позичальником разом\~із процентами\~за користування\~кредитом не\~пізніше 04.10.2018\~р.\~Договір набирає\~чинності з\~моменту підписання\~його сторонами\~шляхом накладення\~електронних підписів\~одноразовими ідентифікаторами\~в якості\~аналогів власноручних\~підписів позичальника\~та уповноваженого\~представника Кредитодавця,\~та діє\~до повного\~виконання позичальником\~своїх зобов`язань\~за цим\~договором. Тобто, строк дії договору не встановлено у розумінні вимог положень ЦК України. Позивач вважає, що кредитний договір не був підписаний з його сторони, сторони не домовились про всі істотні умови визначені законодавством, а сам договір містить умови, які є несправедливими в цілому, суперечать принципу сумлінності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на погіршення становища споживача, що, в свою чергу, є підставою для визнання такого договору недійсним з огляду на наступне. У копії договору відсутній її підпис як позичальника. Отже, встановивши факт відсутності підпису позичальника у договорі, суд має визнати такий договір нікчемним. У позивача немає відомостей, що гроші кредитодавцем передавались, а отже, договір не є укладеним. Відсутність численної кількості істотних умов договору, що впливають на можливість виконання сторонами договору, дає підстави стверджувати, що сторони в належній формі не досягли згоди з усіх істотних умов договору. Отже, договір не може бути визнаним укладеним. Оспорюваний договір встановлює чимало обов`язків для позивача (вчасно повернути кредит, сплатити проценти, сплатити пеню, повідомляти про зміну місця проживання, тощо) і при цьому не встановлює для відповідача обов`язку виконати договір (надати послугу), а отже, таке виконання обумовлене лише власним розсудом виконавця. Такі умови є несправедливими, і за приписами ч.6 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» договір має бути визнаним недійсним в цілому. Отже, оскільки положення п. 1.4. Договору є несправедливими, то суд має визнати їх недійсними. П.5.2. Договору також має бути визнаний судом недійсним. Кредитор же в п. 3.4. Договору умисно змінив затверджену Законом черговість погашення вимог чим значно обмежив права та погіршив умови договору для позичальника. В зв`язку з чим, позивач просить визнати положення пункту 1.4. та пункту 5.2. Договору недійсними та взагалі визнати договір №196275 від 20 вересня 2018 р. між ТОВ «КРЕДИТНА УСТАНОВА «КРЕДИТ КОМЕРЦ» та [PERSON] недійсним. Ухвалою судді від 02 січня 2020 року по справі відкрито провадження. Справа призначена до розгляду за правилами загального позовного провадження. Підготовче судове засідання по справі призначено на 24 березня 2020 року. 17 лютого 2020 року до суду від ТОВ «КУ «Кредит комерц» надійшов відзив на позовну заяву про визнання недійсним кредитного договору, в якому просили у задоволенні позову відмовити повністю, оскільки твердження позивача, наведені у якості підстав позову, щодо порушення норм встановлених Законом України «Про споживче кредитування», щодо порушення порядку укладення Кредитного договору, цілком не відповідають дійсності. Користуючись умовами п. 1.7. Кредитного договору, таким чином ініціював продовження строку користування кредитом та отримував на це відповідні згоди кредитодавця. Вказане свідчить про багаторазове вчинення позивачем додаткових конклюдентних дій по відношенню до Кредитного договору, що унеможливлює твердження про недійсність його умов Кредитного договору. Не відповідають фактичним обставинам справи, твердження позивача про порушення норм встановлених п. 3 та п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Розрахунки позичальника не можна вважати такими, що ґрунтуються на нормах чинного законодавства, а є виключно його припущенням та відвертою спробою ухилитися від виконання прийнятих на себе зобов`язань. Також, позивач не була позбавлена права звернутися за юридичною допомогою до моменту укладення Кредитного договору та/або ініціювати зміни до умов Кредитного договору, які на думку позивача порушують її права. Проте, позивач своїм правом не скористалась, Кредитний договір уклала добровільно, а тому зобов`язана була його виконувати. 25 травня 2020 року від позивача [PERSON] надійшло клопотання про проведення засідання 25.05.2020 року без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити. 25 травня 2020 року ухвалою суду закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті\~23 липня 2020 року. В судове засідання 24.03.2021 року сторони не з`явились, про дату та час судового засідання повідомлялись належним чином. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Як встановлено судом, 20 вересня 2018 року між позивачем [PERSON] (Позичальник) та відповідачем Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитна установа «Кредит комерц» (Кредитодавець) було укладено кредитний договір № 196275 від 20.09.2018 року, («Кредитний договір» або «Договір») (а.с. 27-29). Згідно п. 1.1. Кредитодавець надає позичальникові грошові кошти (кредит) в сумі 2 400,00 гривень (дві тисячі чотириста гривень нуль копійок) 00 копійок (надалі - кредит) на умовах зворотності, платності, строковості, а позичальник зобов`язується повернути кредит у визначений Договором термін та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі встановленому п. 1.4. Договору. Відповідно до п. 1.2. Кредитного договору Кредит був наданий шляхом перерахування Кредитодавцем суми кредиту на будь-який з поточних рахунків позичальника, операції за яким здійснюються за допомогою електронного платіжного засобу (банківської платіжної картки), номер якої вказаний Позичальником під час заповнення анкети-заявки на отримання кредиту. Згідно до п.1.3. Кредитного договору кредит за цим Договором надається строком на 15 днів (надалі - строк користування кредитом) та підлягає поверненню Позичальником разом із процентами за користування кредитом не пізніше 04.10.2018 року, якщо інше не визначено п. 1.7. Договору. Кредитним договором, дійсно, згідно п. 1.4. Сторони погодили, що за кожен день користування кредитом позичальник сплачує на користь кредитодавця проценти у розмірі - 1,60% від суми кредиту, але не менше ніж 4,0% від суми кредиту за весь строк користування кредитом. Процента ставка за договором є фіксованою. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. З метою виконання умов укладеного між позивачем та відповідачем (Кредитодавцем) Кредитного договору, останній перерахував на поточний рахунок Позичальника зазначений у Анкеті-заявці на отримання кредиту, грошові кошти у сумі 2 400 (дві тисячі чотириста) гривень 00 копійок (а.с. 30-32). Як стверджує відповідач, вказаний картковий рахунок було верифіковано в порядку визначеному Правилами, з якими, позивач ознайомлювався до укладення Кредитного договору. Факт перерахування грошових коштів на користь позивача підтверджується витягом зі звіту АТ КБ «ПРИВАТБАНК» щодо проведених операцій із зарахування грошових коштів на карткові рахунки фізичних осіб згідно договору №2313-1 від 24.06.2016 року по клієнту [PERSON] за Кредитним договором №196275 від 20.09.2018 року (а.с. 46). Позивач вважає цей договір таким, що укладений з порушенням норм чинного законодавства, а тому він має бути визнаний недійсним. Так, однією з причин для визнання кредитного договору нікчемним, позивач зазначив, що він не містить її підпису. Проте, суд не в змозі погодитись з таким твердженням, виходячи з наступного. Згідно п. 9.12 Кредитного Договору, цей Договір складено українською мовою, укладено в електронній формі та розміщено для Позичальника в особистому кабінеті Позичальника у форматі, який унеможливлює зміну його змісту. Цей електронний договір зберігається в особистому кабінеті Позичальника до повного виконання Позичальником зобов`язань за Договором. Після спливу вказаного строку цей електронний договір переноситься в архів Кредитодавця для подальшого зберігання протягом не більше (п`яти років) з дати повного виконання Позичальником зобов`язань за Договором. Отже, Кредитний договір з Позичальником було укладено в електронній формі. Відповідно до пункту 5.4 Правил надання фінансових кредитів Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитна установа «Кредит Комерц», затверджених протоколом засідання Кредитного комітету Кредитодавця від 14.11.2017 року, які були чинні на той час (надалі - Правила), з якими Позичальник ознайомлювався до укладення Договору. Відповідно до зазначеного п. 5.4. Правил електронний Договір та всі додаткові угоди до нього, підписані електронними підписами одноразовими ідентифікаторами, за правовими наслідками прирівнюються до договорів, укладених у письмовій формі, та мають таку саму юридичну силу для сторін, як документи, складені на паперових носіях та скріплені власноручними підписами сторін. Відповідно до пункту 4.16 Правил у випадку прийняття рішення про надання кредиту заявнику електронний договір розміщується в особистому кабінеті заявника на сайті Кредитодавця. Аналогічні за змістом норми містяться у ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», якою передбачено, що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Саме такий Кредитний договір було укладено з відповідачем в електронній формі, шляхом використання Позичальником електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеного ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електрону комерцію», що відповідає правилам ч. 1 ст. 205 ЦК України, згідно з якою правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Крім того, ч. 3 ст. 5 Закону України «Про електронну комерцію» затверджено, що правочин не може бути визнано недійсним у зв`язку з його вчинення в електронній формі, якщо інше не передбачено законом. В той же час, позивачем не враховано у позовних вимогах, що невід`ємною частиною Кредитного договору згідно його п. 9.1. є Правила, які встановлюють додаткові умови та правила надання кредиту, що є вимогою п. 24 Ліцензійні умов провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг крім професійної діяльності на ринку цінних паперів), затверджених постановою КМ України від 7 грудня 2016 р. № 913. Таким чином, жодних порушень вимог ЦК України, Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та інших нормативних актів ні під час укладення, ні під час виконання Кредитного договору не існувало та на цей час не існує. Посилання позивача про те, що строк дії договору не встановлено у розумінні вимог положень ЦК України, також суд не може прийняти до уваги, оскільки Кредитний договір було укладено 20.09.2018 року з зазначенням строку надання кредиту в п. 1.3. Договору та строку дії договору в п. 8.1. 8.2. Договору. Як передбачено частиною 1 статті 631 ЦК України строком договору є час протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Вказане свідчить про необхідність узгодження під час укладення договору часу, протягом якого сторони можуть здійснювати свої права і виконати свої обов`язки відповідно договору. Згідно частини 2 статті 251 ЦК України терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А частиною 1 статті 252 ЦК України передбачено, що термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. При цьому, позивачем зазначено сторони під час укладення Кредитного договору встановили строк його дії (час для здійснення прав та виконання обов`язків) шляхом встановлення терміну, - до повного виконання Позичальником своїх зобов`язань за цим Кредитним договором. Іншими підставами для визнання Кредитного договору та окремих його пунктів недійсним, позивач зазначив визначення розміру процентної ставки та встановлення компенсації у разі невиконання зобов`язань за договором. Позивачем у позовній заяві наведені декілька пунктів укладеного Договору, щодо розміру процентної ставки за кредитом, розміру відповідальності за його порушення, а також вочевидь помилкових розрахунків, зроблено висновок про порушення п. 3. та п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». При цьому, умови п. 5.2. укладеного Кредитного договору щодо відповідальності за порушення взятих на себе зобов`язань названі несправедливими та запропоновано визнати їх недійсною. Посилаючись на норми п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач помилково вважає, що термін значення терміну «компенсація», який і застосований до вказаної норми можна дорівняти пені, встановленої за порушення ним зобов`язань з повернення Кредиту. Необхідно підкреслити, згідно розрахунків Позичальника несправедливою можна визнати пеню будь-якого розміру, якщо строк порушення зобов`язання є тривалим. І навпаки, якщо керуватися розрахунками Позичальника пеня нарахована за незначний період порушення зобов`язання не перевищує вказаних ним розмірів. Таким чином, суд погоджується з твердженням відповідача, що вказані розрахунки Позичальника можливо вважати спробою ухилитися від виконання прийнятих на себе зобов`язань. В той же час, згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання. Крім наведеного, згідно п. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням зобов`язання. Крім того, аналіз інших норм вказаного закону свідчить про те, що законодавець не пов`язував терміни «пеня» та «компенсація», оскільки «компенсація» вживається в них вочевидь у цілком іншому значенні (п. 4 ч. 3 ст. 18 (йдеться про права споживача на одержання відповідної компенсації) та п. 7 ч. З ст. 19 (йдеться також про сплату споживачем за можливість одержання компенсації) Закону України «Про захист прав споживачів»). Вказана позиція неодноразово була висловлена Вищим спеціалізованим судом України, наприклад у його ухвалі від 28.11.2016 року у справі №753/20952/15-ц. Вказані позивачем підстави для визнання Кредитного договору недійсним не відповідають приписам ч. 1 ст. 215 ЦК України, згідно якої підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Щодо твердження позивача про недосягнення згоди про істотні умови договору, то суд вважає такі твердження особистим припущенням щодо укладення договору. Як вбачається з матеріалів справи, позивач певний час вчасно, у строки визначені кредитним договором сплачував відсотки за користування кредитом, а у випадку їх порушення сплачував і передбачену пеню, за порушення строків виконання зобов`язань, а саме: 08.10.2018 року проценти та пеню у розмірі 1 099 гривень 10 копійок; 24.10.2018 року проценти та пеню у розмірі 707 гривень 20 копійок; 07.11.2018 року проценти у розмірі 540 гривень 29 копійок; 23.11.2018 року проценти та пеню у розмірі 707 гривень 20 копійок; 11.12.2018 року проценти та пеню у розмірі 967 гривень ЗО копійок; 26.12.2018 року проценти у розмірі 578 гривень 88 копійок; 01.02.2018 року пеню у розмірі 500 гривень 00 копійок, про що свідчить витяг зі звіту АТ КБ «ПРИВАТБАНК» щодо проведених операцій із зарахування грошових коштів на користь ТОВ «КУ «КРЕДИТ КОМЕРЦ» згідно договору №29012018104144607 від 29.01.2018 року за кредитним договором №196275 від 20.09.2018 року. Користуючись умовами п. 1.7. Кредитного договору, позивач ініціював продовження строку користування кредитом та отримував на це відповідні згоди Кредитодавця. Вказане свідчить про добровільне прийняття умов Кредитного договору позивачем та відповідно погодження з ними й виконання, а тому стверджувати, що позивач з відповідачем не досягли згоди про істотні умови Кредитного договору при його укладенні у суду немає підстав. Закон України «Про захист прав споживачів»\~застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише у тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Як роз`яснено п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавств при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Так, відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про\~орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Зазначені статті встановлюють відповідальність у вигляді можливості розірвання договору з боку споживача. Згідно із ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту. ТОВ «КУ «Кредит Комерц» зазначає, що ним надано повну, достовірну та детальну інформацію про сукупну вартість кредиту відповідно до Кредитного договору. Між тим, жодних доказів протилежного, позивачем до суду не представлено та в позові не обґрунтовано. Окрім того, суд звертає увагу, що позивач укладав Кредитний договір в добровільному порядку та без примусу, тобто самостійно ініціювала та вирішила взяти на себе певні зобов`язання за кредитним договором, а тому зобов`язана була його виконувати, про що додатково свідчить й фото додане до відзиву та отримане під час реєстрації в електронній інформаційно-телекомунікаційній системі (а.с. 48). Таким чином, підписавши кредитний договір, сторони визначили права та взяли на себе певні обов`язки, визначені у договорі, зокрема із зазначенням терміну виконання зобов`язань, відсоткову ставку, що нараховувалася за користування позивачем кредитними коштами. Більш того, за змістом статей\~11,\~18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього\~Закону\~про несправедливі\~умови в\~договорах,\~зокрема про\~встановлення обов`язкових\~для споживача\~умов,\~з якими\~він не\~мав реальної\~можливості ознайомитися\~перед укладенням\~договору;\~надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Аналізуючи норму ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 Цивільного кодексу України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві. Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року у справі №6-40цс13. В зв`язку з чим, суд не приймає до уваги посилання позивача про несправедливість положень Кредитного договору, оскільки спірний договір кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконувала частково його умови; відповідач надав позивачу всю необхідну інформацію про умови надання послуг фінансового кредиту із зазначенням вартості цієї послуги для позичальника. Також, зазначена правова позиція зазначена в постановах Верховного Суду про відмову у задоволенні вимог про визнання недійсними кредитних договорів у постановах: - від 18.10.2017 р. по справі 127/22797/15-ц; від 16.04.2018 р. по справі 760/8192/15-ц; від 11.07.2018 р. по справі 187/1705/15-ц; від 11.07.2018 р. по справі 753/22021/15-ц; від 08.08.2018 р. по справі 331/2183/15-ц; від 03.09.2018 р. по справі 755/15713/16-ц; від 17.10.2018 р. по справі № 303/2669/16-ц; від 01.11.2018 р. по справі № 219/9911/16-ц; від 15.11.2018 р. по справі № 755/1163/16-ц. Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. В силу ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтями 12 та 81 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Слід також зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). За таких обставин, враховуючи вищезазначене, після всебічного, повного дослідження, оцінки наявних матеріалів та обставин справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не достатньо обґрунтовані, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення вимог позивача.

Outcome: dismissed