Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-12 00:00:00

25 листопада 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом, уточненим під час розгляду справи, до Володимир-Волинської ЖЕК №1 про поновлення на роботі, скасування наказів та стягнення компенсації за час вимушеного прогулу. В позовній заяві покликається на ту обставину, що 02 липня 2015 року вона була прийнята на посаду головного бухгалтера ЖЕК № 1 на період відсутності основного працівника, а 22 вересня 2015 року її було звільнено з роботи згідно п.З ст. 40 КЗпП України. З наказом про звільнення її не було ознайомлено взагалі і не надано під розпис, а дізналася вона про дане звільнення лише 27.10.2015 року. Вказує, що 22.09.2015 року начальник Володимир-Волинської ЖЕК №1 шляхом тиску і шантажу змушував її самостійно звільнитися за власним бажанням або за угодою сторін, на що вона відмовилася, і він сказав, що звільнить її за будь-яких обставин саме в цей день. Звільнення вважає надуманим та незаконним, оскільки вона сама виховує двох неповнолітніх дітей, то її не мали права звільнити. Крім цього, під час розгляду справи в суді вона дізналась про притягнення її тричі до дисциплінарних стягнень начальником ЖЕК № 1, хоча з жодним наказом про притягнення її до дисциплінарної відповідальності не була ознайомлена. Вважає вищевказані накази незаконними і такими, що винесені з особистих мотивів начальника ЖЕК № 1, оскільки вона не вчиняла жодних дисциплінарних проступків, не порушувала трудової дисципліни. Просить поновити строк на звернення до суду, пропущений з поважних причин, скасувати наказ про звільнення з посади головного бухгалтера Володимир-Волинської житлово-експлуатаційної контори №1, стягнути в її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та скасувати накази начальника Володимир-Волинської житлово-експлуатаційної контори №1 №76/1 від 06.07.2015 року, №97 від 25.08.2015 року, №104 від 21.09.2015 року про накладення на неї дисциплінарних стягнень у виді догани. В судовому засіданні під час розгляду справи позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали та просять його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві з урахуванням уточнень до неї. В своїх поясненнях послались на обставини, викладені у позові. Просять позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] позов не визнала, пояснила, що позивачем пропущено без поважних причин строки на звернення до суду з даним позовом. Окрім цього, вважає, що оскаржувані накази є законними, а звільнення позивача з роботи правомірним. Просить відмовити у задоволенні позову з цих підстав. Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідка, дослідивши зібрані у справі докази та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] 02 липня 2015 року була прийнята на посаду головного бухгалтера ЖЕК № 1 на період відсутності основного працівника, що стверджується копією відповідного наказу (а.с.8). Як вбачається з копій свідоцтв про народження її дітей (а.с.25, 26) та довідки управління соціального захисту населення Іваничівської РДА (а.с.27), позивач [PERSON] є одинокою матір»ю, з приводу чого перебуває на обліку та отримує соціальну допомогу. Копією наказу №106 від 22 вересня 2015 року стверджується, що за систематичне невиконання головним бухгалтером без поважних причин службових обов»язків, покладених на неї трудовим договором, згідно п.3 ст.40 КЗпП України, [PERSON] було звільнено з роботи (а.с.68). Відповідно до п.3 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Згідно з п.3 ст.184 КЗпП України, звільнення одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору. За таких обставин справи суд приходить до висновку, що звільнення позивача було проведено без дотримання вимог закону, а тому її вимога про скасування наказу про її звільнення підлягає до задоволення. Доводи представника відповідача про те, що позивач звернулась до суду з пропуском строків давності, встановлених для даної категорії справ, не заслуговують на увагу, оскільки будь-яких фактичних даних про те, що позивач була ознайомлена з даним наказом, а також що їй копія даного наказу була вручена відповідно до вимог ст.47 КЗпП України, в матеріалах справи не має. Як вбачається з матеріалів справи, про підстави та дату її звільнення позивач дізналась лише з відповіді виконкому Володимир-Волинської міської ради від 27.10.2015 року (а.с.83), після її звернень до органів міліції, прокуратури та місцевої влади з приводу порушення її трудових прав та незаконного звільнення. Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Виходячи із довідки про нараховану заробітну плату позивача за час її роботи у відповідача на посаді головного бухгалтера з 02.07. по 22.09.2015 року (а.с.76), що становить 8168,21 грн. за 41 робочий день, до сплати за час вимушеного прогулу за період з 03 липня 2015 року по 13 грудня 2016 року підлягає 60\~762 грн. 10 коп. з розрахунку (305 робочих днів х 199,22 грн. за робочий день). Стосовно позовних вимог про скасування наказів про накладення дисциплінарних стягнень, суд виходить з наступного. Згідно зі ст. 147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення. Як вбачається з копій наказів начальника Володимир-Волинської житлово-експлуатаційної контори №1 №76/1 від 06.07.2015 року, №97 від 25.08.2015 року, №104 від 21.09.2015 року, [PERSON] притягалась до дисциплінарної відповідальності у виді догани та суворої догани (а.с.57, 59, 61). Суд вважає, що з даними наказами [PERSON] не була ознайомлена у встановленому законом порядку, а підстави з яких догани оголошені є надуманими та викликані неприязними відносинами, що склались між позивачем та керівником підприємства, що ствердили позивач, допитаний в якості свідка [PERSON] та стверджується численними скаргами та заявами як адміністрації та колективу, так і самої [PERSON] Про притягнення її до відповідальності за вказаними наказами позивач дізналась під час розгляду справи в суді, а тому не пропустила строку для їх оскарження. Відповідно до ст.149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Суд вважає, що накладення дисциплінарних стягнень було проведено з порушенням встановленого законом порядку застосування дисциплінарних стягнень, без попереднього з»ясування дійсних обставин справи, а надані відповідачем копії актів, складених працівниками відповідача, про вчинені позивачем порушення та про її постійну відмову від будь яких дій зі сторони адміністрації, викликають сумнів у їх достовірності. Доказів на підтвердження достовірності інформації, відображеної в даних актах, відповідачем не було надано. За таких обставин справи суд задовольняє й ці позовні вимоги позивача. Інші доводи сторін правового значення для вирішення справи не мають. Відповідно до ст.88 ЦПК України, судові витрати суд покладає на відповідача. На підставі викладеного, ст.ст. 40, 47, 147, 149, 184, 235 КЗпП України,

Outcome: approved