Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-25 00:00:00

25.05.2017 року позивач звернувся до суду до відповідача, в якому просить поділити спільне майно подружжя, яке є об'єктом спільної сумісної власності; визнати за Позивачем - [PERSON] право власності на 1/12 частки у праві спільної власності на майно - квартири [ADDRESS]; стягнути в Відповідача - [PERSON] на користь Позивача - [PERSON], 660,15 грн. сплаченого судового збору за позовом, 2000,00грн. витрат на послуги адвоката.. Свої вимоги позивач мотивує тим, що між [PERSON] та [PERSON], в липні 2002 року укладено шлюб, про що в книзі відділу реєстрації громадського стану Заводського РУЮ м. Миколаєва зроблено запис за №246 від 26.07.2002р. Спільне життя не склалось та у грудні 2016р. рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва шлюб було розірвано. За час перебування у шлюбі було придбано 1/6 частку квартири [ADDRESS], що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 23.08.2013р.. Право власності на всю квартиру зареєстровано за Відповідачем оскільки інша частка належала Відповідачу ще раніше, до шлюбу з Позивачем. Після розірвання шлюбу Сторони не домовились про поділ спільного майна та/або користування спірним майном. Фактично сторони проживають окремо за різними адресами. Відповідач у спірній квартирі а Позивачка з малолітньою дитиною від цього шлюбу змушена знімати житлову площу за іншою адресою. Шлюбний договір між ними не укладався. Угод щодо поділу майна також укладено не було. З таких обставин Позивач змушена звернутися до суду з цим позовом. Представник позивача надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги визнав частково. Вивчивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Між [PERSON] та [PERSON], в липні 2002 року укладено шлюб, про що в книзі відділу реєстрації громадського стану Заводського РУЮ м. Миколаєва зроблено запис за №246 від 26.07.2002р. В грудні 2016 р. рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва шлюб було розірвано. За час перебування у шлюбі було придбано 1/6 частку квартири [ADDRESS], що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 23.08.2013 р. Згідно зі ст. 60 СК України, вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя; майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Відповідно до вимог пунктів 2,4 ст. 65 СК під час укладання договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Тобто зазначені норми матеріального права презюмують факт спільної сумісної власності подружжя, доки не доказано інше кимось із подружжя. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв'язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Але обов'язок спростувати презумпцію спільності майна лежить на відповідачеві, який жодних достовірних та допустимих доказів щодо наявності інших обставин, передбачених ст. 57 СК України суду не надав. Наведені обставини свідчать про те, що зазначена квартира є спільною сумісною власністю позивача та відповідачки. Відповідно до п.п. 22 - 24 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості під час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СКУ, ч. 3 ст. 368 ЦКУ), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦКУ можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом, в тому числі грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Згідно з положеннями ст. 11 ЦК України зобов'язання виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Зобов'язання осіб, які зареєстрували шлюб виникають відповідно до норм Сімейного кодексу України, а в частині, що не врегульована ним, правове регулювання майнових відносин таких осіб відбувається на підставі відповідних норм цивільного законодавства.( ст. ст. 2.8 СК України). Згідно з положеннями ст.65,60 СК подружжя мають право укладати договори про придбання майна за згодою одне одного. Договори, укладені одним з подружжя в інтересах сім'ї, створюють обов'язки для другого з подружжя, якщо майно одержане а договором використане в інтересах сім'ї. (ч. 4ст. 65 СК). Придбане внаслідок укладення такого договору нерухоме майно вважається спільною сумісною власністю подружжя. Згідно ч.1, ч.3 ст. 356 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо при поділі спільного сумісного майна визначено частки сторін, то відповідне майно набуває режиму спільної часткової власності, згідно з правилами ч. 1ст. 365 ЦК України, а співвласники, відповідно до приписів ч.1ст. 360 ЦК набувають обов'язку брати участь у витратах на управління, утримання та збереження майна пропорційно до своєї частки та нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном. Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно вимог ст. 69 та ст. 70 Сімейного Кодексу України, в разі поділу майна, що належить подружжю на праві спільної сумісної власності частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю. Відповідно до ст. 71 СК України,якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню. Щодо витрат позивачки за послуги адвоката, то порядок їх компенсації визначений ст. 84 ЦПК України. А саме, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Статтею 1 Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» встановлено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Таким чином розмір компенсації за правову допомогу встановлюється від суми винагороди зазначеної в договорі, обмеженої часом участі адвоката у справі: у судовому засіданні; під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; під час ознайомлення з матеріалами справи в суді. В матеріалах справи відсутні докази скільки саме часу представник позивачки витратив на участь у цій справі. Тому вимоги про компенсацію судових витрат в частині 2000,00 грн. є необґрунтованими. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача слід стягнути на користь позивача судовий збір.

Outcome: partial