Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-22 00:00:00

26.11.2019 року позивач [PERSON] , звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на те, що вона є власником будинку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування жилого будинку від 21.10.2004 року. У вказаному будинку, крім неї, зареєстрований її брат [PERSON] , 1983 року народження, та [PERSON] , 1979 року народження, який доводиться сином колишньої власниці будинку, і починаючи з 2004 року в зазначеному будинку не проживає, комунальні послуги не сплачує, та місцезнаходження його не відоме. Позивач зазначає, що факт реєстрації відповідача у будинку примушує її, як власника, нести додаткові витрати на утримання житла, оскільки, змушена сплачувати за комунальні послуги з розрахунку кількості зареєстрованих в будинку осіб, що негативно впливає на її матеріальне становище. Тому, просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме - будинком [ADDRESS] . Ухвалою Олександрівського районного суду Донецької області від 10.12.2019 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, та призначено підготовче судове засідання на 10 год. 00 хв. 08 січня 2020 року. 08.01.2020\~року ухвалою\~Олександрівського районного\~суду Донецької\~області було\~призначено справу до розгляду по суті на 09 год. 00 хв. 23 січня 2020 року Позивач в судове засідання не з`явилась, надала письмову заяву, в якій просить суд розглянути справу без їх участі. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, хоча про час та місце його проведення був повідомлений належним чином, у тому числі шляхом публікації оголошення на веб-сайті судової влади. Від відповідача не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, поважних причин неможливості явки в судове засідання останній не повідомив. За таких обставин, враховуючи згоду позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою сторін в судове засідання, фіксація судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалась, що відповідає положенням ч. 2 ст.247 ЦПК України. Суд, дослідивши зібрані у справі докази, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив таке. Судом встановлено, що позивач, на підставі договору дарування жилого будинку від 21.10.2004 року, посвідченого державним нотаріусом Олександрівської державної нотаріальної контори Головного територіального управління юстиції у Донецькій області Звягіною А.Ф., за реєстровим № 1491, є власником житлового будинку [ADDRESS] (а.с. 13). Зазначене домоволодіння за номером [ADDRESS] , зареєстровано в Олександрівському бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за [PERSON] , реєстраційний номер №2993129 від 11.11.2004 року. Згідно технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] , власником всього домоволодіння значиться позивач - [PERSON] ( а.с. 15-17). Як вбачається з довідки, виданої Олександрівською селищною радою Олександрівського району Донецької області №02-31/1641 від 21.11.2019 року, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , 1973 року народження, [PERSON] , 1983 року народження, та [PERSON] , 1979 року народження ( а.с. 8). З акту обстеження житлово-побутових умов проживання №368 від 20.11.2019 року, складеного комісією представників Олександрівської селищної ради Олександрівського району Донецької області, вбачається, що відповідач [PERSON] , 1979 року народження, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , проте, починаючи з 2004 року, і по теперішній час за вказаною адресою - не проживає ( а.с. 9). Вирішуючи заявлену позивачем вимогу, про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, суд виходить з такого. Конституцією України (ст.41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року, відповідно до Закону України від 17.07.1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також закріплено в статтях 316, 317, 319, 321 ЦК України. Відповідно до частини 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник житлового будинку, квартири, має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб, і не має права використовувати його для промислового виробництва (частина 1 статті 383 ЦК України). Відповідно до положень статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Підстави для визнання члена сім`ї власника таким, що втратив право користування житловим приміщенням, визначені частиною 2 статті 405 ЦК України, а саме: відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права, правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Враховуючи, що відповідач уже тривалий час проживає окремо, спільного побуту та бюджету з позивачем не має, спільного господарства не ведуть, не підтримують жодних стосунків, тобто, він не є членом сім`ї [PERSON] , суд приходить до висновку, що в даному випадку вимоги положення статті 405 ЦК України, щодо періоду відсутності особи за місцем проживання, не застосовуються. При цьому, відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі, шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Положення статті 391 ЦК України визначають право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь - яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме спричинено порушене право, та з яких підстав. Приписи статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на: жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь - яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Вказаний висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 року у справі № 6-709цс16. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання проводиться на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Враховуючи, що досліджені під час судового розгляду докази в сукупності підтверджують, що відповідач, який не є членом сім`ї позивача, не проживає у спірному будинку, а факт його реєстрації, створює перешкоди для позивача, у користуванні належним їй будинком, суд дійшов висновку, про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Outcome: approved