Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-08 00:00:00

24 січня 2014 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що 13.02.2007 року ним на підставі Договору купівлі-продажу придбано у [PERSON] житлову квартиру, розташовану в [ADDRESS]. Для цього ним 13 лютого 2007 року було укладено кредитний Договір № 8/2007/840-К/763-Н на отримання коштів у розмірі 90 (дев'яносто тисяч) доларів США на умовах забезпечення кредиту вищезазначеною квартирою іпотекою. У вказаній квартирі він не проживав однак, на теперішній час, у нього виникла необхідність проживати в [ADDRESS]. Проте, коли він з'явився до помешкання, яке йому належить на підставі Договору купівлі-продажу від 13 лютого 2007 р. № BEE 506992, реєстр 328, було встановлено, що там проживає невідома йому особа зі своєю сім'єю. Також, після перевірки ним лицевого рахунку про сплату рахунків за користування комунальними послугами, заборгованість за квартиру [ADDRESS] складає близько 20 тисяч гривень. Крім цього, листом від 13.09.2013р. № 30442/08 Красногвардійського відділу ДВС Дніпропетровського МУЮ його було повідомлено, що згідно акту опису й арешту майна від 12.09.2013 року, складеного старшим державним виконавцем Красногвардійського ВДВС Дніпропетровського МУЮ на підставі виконавчого листа № 2-8147/10 від 29.10.2010 року, виданого Шевченківським районним судом м. Києва, квартиру за адресою: [ADDRESS] було передано на відповідальне зберігання [PERSON] в рамках виконавчого провадження. У зв'язку з чим, 11.01.2014р. ним до Прокуратури Дніпропетровської області було подано скаргу на виконавчі дії проведені 12.09.2013 року щодо передачі на відповідальне зберігання арештоване нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] громадянці [PERSON], у зв'язку з тим, що вона не належним чином виконує обов'язки відповідального зберігача арештованого майна, що могло привести до погіршення стану майна, а в подальшому і до його знищення та попросив передати зазначене майно на відповідальне зберігання йому. Після чого від Красногвардійського відділу ДВС ДМУЮ ним отримано постанову державного виконавця про зміну відповідального зберігача арештованого майна від 14.01.2014р., якою постановлено звільнити [PERSON], [INFO], проживає: [ADDRESS], прописана: [ADDRESS], від обов'язку подальшого відповідального зберігання арештованого та описаного майна, а саме: квартири [ADDRESS] та передати на подальше відповідальне зберігання власнику квартири йому, [PERSON], паспорт серії [NUMBER], виданий 25.04.1996р. Красногвардійським РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області, Ідентифікаційний номер [NUMBER]. Просив: визнати [PERSON] втратившей право користування квартирою [ADDRESS] шляхом її виселення з цієї квартири.; Судові витрати покласти на Відповідача. У судовому засіданні позивач та представник позивача заявлені позовні вимоги підтримали та просили задовольнити їх у повному обсязі. Відповідачка у судове засідання не з'явилася. Справа розглянута в порядку ст. 224 ЦПК України. Представник третьої особи у судове засідання не з'явився. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Як встановлено в судовому засіданні, 13.02.2007 року позивачем на підставі Договору купівлі-продажу від 13 лютого 2007 р. № BEE 506992, реєстр 328, придбано у [PERSON] житлову квартиру, розташовану в [ADDRESS]. Для цього позивач 13 лютого 2007 року уклав кредитний Договір № 8/2007/840-К/763-Н на отримання коштів у розмірі 90000 доларів США на умовах забезпечення кредиту іпотекою - вищезазначеною квартирою. У вказаній квартирі позивач не проживав. Листом від 13.09.2013р. № 30442/08 Красногвардійського відділу ДВС Дніпропетровського МУЮ позивача повідомлено, що згідно акту опису й арешту майна від 12.09.2013 року, складеного старшим державним виконавцем Красногвардійського ВДВС Дніпропетровського МУЮ на підставі виконавчого листа № 2-8147/10 від 29.10.2010 року, виданого Шевченківським районним судом м. Києва, квартиру за адресою: [ADDRESS] передано на відповідальне зберігання [PERSON] в рамках виконавчого провадження. 11.01.2014р. позивачем до Прокуратури Дніпропетровської області подано скаргу на виконавчі дії проведені 12.09.2013 року щодо передачі на відповідальне зберігання арештованого нерухомого майна, а саме: квартири [ADDRESS] громадянці [PERSON], у зв'язку з тим, що остання не належним чином виконує обов'язки відповідального зберігача арештованого майна, що могло привести до погіршення стану майна, а в подальшому і до його знищення та попросив передати зазначене майно на відповідальне зберігання саме йому. Від Красногвардійського відділу ДВС ДМУЮ позивачем отримано постанову державного виконавця про зміну відповідального зберігача арештованого майна від 14.01.2014р., якою постановлено звільнити [PERSON], [INFO], проживає: [ADDRESS], прописана: [ADDRESS], від обов'язку подальшого відповідального зберігання арештованого та описаного майна, а саме: квартири [ADDRESS] та передати на подальше відповідальне зберігання власнику квартири - [PERSON], паспорт серії [NUMBER], виданий 25.04.1996р. Красногвардійським РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області, Ідентифікаційний номер [NUMBER]. На сьогоднішній день відповідачка без достатніх на це правових підстав проживає в [ADDRESS], чим створює позивачеві перешкоди в користуванні квартирою та порушує його право власності та право на відповідальне зберігання квартири за адресою: [ADDRESS]. Право на житло гарантоване людині статтями 47, 48 Конституції України. Так, ч. 3 ст. 47 Конституції проголошує, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону та за рішенням суду. Правові позиції Європейського Суду з прав людини Пункт 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, що охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Частина 2 ст. 64 ЖК України визначає, що до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно зі ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається право користування жилим приміщенням протягом шести місяців. Згідно зі ст. 163 ЖК України у разі тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 15 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Тимчасова відсутність наймача та членів його сім'ї не звільняє їх від виконання обов'язків за договором найму жилого приміщення. Згідно зі ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться у добровільному або судовому порядку. Згідно ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК України особи, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяються без надання їм іншого жилого приміщення. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України закріплено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Статтями 27, 46 ЦПК України передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Вимога позивача про визнання відповідачки такою, що втратила право користування спірною квартирою не підлягає задоволенню, оскільки [PERSON] в силу норм діючого законодавства такого права не набула, а лише була призначена відповідальною особою за зберігання нерухомого майна. Таким чином, суд вважає за необхідне частково задовольнити позовні вимоги та усунути позивачеві перешкоди у користуванні власністю та виселити [PERSON], [INFO] з квартири [ADDRESS] без надання іншого житла. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України суд вважає за необхідне враховуючи результат розгляду справи, стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору у сумі 121 грн. 80 коп. В решті заявлених позовних вимог [PERSON] слід відмовити.

Outcome: partial