Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-15 00:00:00

26.03.2021 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей Миколаївської міської ради, в якому просила позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітнього [PERSON] , [INFO] . Позовні вимоги мотивувала тим, що під час перебування з відповідачем в зареєстрованому шлюбі в них народився син [PERSON] , який з моменту припинення шлюбних відносин (лютий 2010 року) проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. [PERSON] ухиляється від виховання їх неповнолітнього сина, не проявляє до нього жодної батьківської турботи. На теперішній час вона перебуває в зареєстрованому шлюбі зі [PERSON] , який піклується про фізичний та духовний розвиток [PERSON] , його навчання. Неповнолітній [PERSON] відноситься до [PERSON] як до рідного батька. Відтак, переконана, що позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно [PERSON] відповідає найкращим інтересам дитини. Ухвалою суду від 30.03.2021 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 19.05.2021 закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті. Представник позивача у судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просила розглянути справу за її відсутності, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений вчасно та належним чином, про причини неявки суду не повідомив, відзив не надав. Судом було ухвалено про проведення заочного розгляду справи на підставі ст.280 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення справи по суті, дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з огляду на таке. В судовому засіданні встановлено, що позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі з 09.11.2007 року по 15.10.2010 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 09.11.2007 року та рішенням Заводського районного суду м.Миколаєва від 04.10.2010 року (арк.спр.6, 7). Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 15.09.2008 року батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] (арк.спр.8). На теперішній час позивач перебуває в зареєстрованому шлюбі зі [PERSON] (свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 09.08.2014 року - арк.спр.9). [PERSON] проживає разом з матір`ю [PERSON] , її чоловіком [PERSON] , їх дітьми [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 29.05.2019 року (арк. спр.13). Згідно з довідкою закладу дошкільної освіти №117 від 19.02.2021 року №30 [PERSON] , [INFO] , дійсно відвідував ЗДО №117 в період з 01.04.211 року по 30.08.2015 року. Участь у вихованні дитини приймала тільки мати [PERSON] . Батька [PERSON] ніколи в ЗДО №117 не бачили (арк. спр.10). Листом від 22.02.2021 року вих. №45/01-25 «Про надання інформації» директор Миколаївської спеціалізованої І-ІІІ ступенів школа №22 Богун П.М. повідомив, що [PERSON] , [INFO] , навчається СЗОШ №22 з 28.08.2015 року по теперішній час. На підставі письмових свідчень класовода [PERSON] (навчала у 1-4 кл.) та класного керівника [PERSON] (5-6 кл.) батько [PERSON] за час навчання дитини у школі жодного разу до школи не з`являвся, не телефонував, не цікавився рівнем навчальних досягнень та вихованням. Класні керівники підтримували тісний зв`язок з мамою учня [PERSON] , вітчимом [PERSON] , бабусею [PERSON] (арк. спр.11). Сусіди родини [PERSON] також підтвердили, що [PERSON] з 2008 року не проживає за адресою: [ADDRESS] , участі у вихованні свого сина [PERSON] не приймає, не відвідує його, про що склали акт від 25.03.2021 року (арк. спр.12). В добровільному порядку [PERSON] допомоги на утримання свого неповнолітнього сина не надає. Так, Заводським районним судом м.Миколаєва за заявою [PERSON] 31.03.2021 року видано судовий наказ, за яким з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] (арк. спр.35). До суду також було надано висновок органу опіки та піклування Миколаївської міської Ради від 27.09.2021 року №7067/02.02.01-22/14/21 про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав стосовно неповнолітнього [PERSON] (арк. спр.50-52). Положеннями ст.3 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована постановою Верховної ради України № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, визначено, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особистості необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розумінні. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним зокрема, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї. Рішенням Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2009 року в справі «Савіни проти України», визначено, що під час розгляду справи суд повинен з`ясовувати, чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів; чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини; чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження та чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки; чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я; чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки); чи мали заінтересовані сторони, зокрема батьки, достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків (ст.11 Закону України «Про охорону дитинства»). Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до вимог ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, фізичний, духовний та моральний розвиток останньої, що є найважливішими обов`язками матері та батька. Згідно з ч.4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. На підставі п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до ст. 165 Сімейного Кодексу України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно з п.16 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років і тільки з підстав передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьком обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Європейський суд з прав людини у рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Також, положення статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначають, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Як зазначено у висновку органу опіки та піклування виконкому ММР про доцільність позбавлення батьківських прав від 27.09.2021 року №7067/02.02.01-22/14/21 з посиланням на соціально-психологічний висновок Миколаївського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді від 07.06.2021 року №21799/74.01-22/21-2, [PERSON] як свою сім`ю сприймає себе, матір, вітчима, братів. Відношення до батька є невизначеними, оскільки хлопець досить тривалий час з ним не бачився, не має спогадів про нього. Провести роботу з батьком щодо відповідального батьківства спеціалістам служби не вдалося, оскільки [PERSON] на запрошення до служби не реагує. Таким чином, приймаючи до уваги вищевикладене, той факт, що навіть після початку розгляду справи в суді, відповідачем не було вжито будь-яких заходів по поновленню виконання своїх обов`язків по відношенню до неповнолітньої дитини, суд вважає, що позовні вимоги про позбавлення [PERSON] батьківських прав обґрунтовані та підлягають задоволенню виходячи з інтересів дітей. Крім того відповідно до положень ст.141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь позивача судовий збір в розмірі 908,00 грн..

Outcome: approved