Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-27 00:00:00

26.07.2017 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON] про відшкодування майнової та моральної шкоди, в якій просять суд ухвалити рішення про солідарне стягнення з [PERSON] та [PERSON] матеріальних збитків на суму 806000 гривень, що складає ринкову вартість зруйнованого житлового будинку в [ADDRESS] та моральну шкоду від знищення майна в сумі 200 000 гривень, судові витрати на правову допомогу. В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що згідно державного акта на землю і свідоцтва про право власності йому належали земельна ділянка пл.0,712га та 16/25 частин будинку на [ADDRESS]. 13.11.2010 року між ним та відповідачами [PERSON] та [PERSON] був укладений договір користування земельною ділянкою з будинком для забудови(суперфіцій) строком на 19один) рік з моменту підписання. Взяті за договором суперфіцію зобов'язання відповідачі повністю не виконали, обумовлену суму платежів за строкове користування чужим майном не сплатили. Дія строку договору припинилася 13.11.2011 року, однак земельну ділянку з будинком відповідачі не повернули, а у вересні 2013 року будинок знесли. Внаслідок неправомірних дій відповідачів та знищення майна йому завдано значних матеріальних збитків та моральної шкоди, оскільки добровільно відшкодувати відповідачі відмовляються, чим порушують його право власності. В судовому засіданні представники позивача [PERSON], яка діє на підставі довіреності від 16.10.2014 року та від 25.10.2017 року/а.с.22,63/ та [PERSON], який діє на підставі ордеру-доручення №94/17 /а.с.23/30.10.2016 року в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, просили позов задовольнити з підстав зазначених в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON]- адвокат Микита Т.В., який діє на підставі договору про надання правової допомоги від 09.08.2017 року /а.с.24/ судовому засіданні просив у задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибув, хоча належним чином повідомлявся про час та дату судового засідання, що стверджується рекомендованими повідомленнями, які повернулися на адресу суду та долучені до матеріалів справи /а.с.20,30,39,61/, причини неявки суду не повідомив, заперечень на позовну заяву ним не було подано. Заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши дійсні обставини справи, права та обов'язки сторін, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно з ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. З копії державного акта на право приватної власності на землю, серія [NUMBER], виданого Брюховицькою селищною Радою народних депутатів 07.10.1996р. та зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1601 вбачається, що [PERSON] на підставі рішення виконкому Брюховицької селищної Ради народних депутатів від 30.05.1996р. №194 передана у приватну власність земельна ділянка для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель площею 0,0712 гектарів, яка розташована на території Брюховицької селищної Ради смт.Брюховичі м.Львова /а.с.4-5/. Відповідно до копії свідоцтва про право власності на житловий будинок виданого 15.03.2001 року виконкомом Брюховицької селищної ради, 16/25 житлового будинку, який розташований у [ADDRESS], такий належить на праві часткової власності [PERSON] /а.с.6/. Судом встановлено, що 13.11.2010 р. між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] були укладено договір суперфіцію посвідчений приватним нотаріусом ЛМНО Корпало Г.В. та зареєстрований в реєстрі за №6530. У відповідності до п. 4.1. Договору, в рахунок оплати за користування земельною ділянкою та будівлі (16/25 частин житлового будинку за адресою [ADDRESS] який належить Суперфіціару на підставі Свідоцтва про право власності виданого 15.02.2001 р. виконкомом Брюховецької селищної ради), яка може бути знесена в майбутньому в разі необхідності, Суперфіціарій передає Суперфіціару житлову квартиру на 2-му поверсі (квартира №6 за проектом), орієнтовною площею 60 м.кв. з лоджією та терасою, з повним завершеним ремонтом та гаражем. Окремо здійснюється доплата в розмірі 285 000 грн., що еквівалентно 36 000 доларів США (а.с.82-83). Згідно п.4.2 Передача частини Об'єкту нерухомості зазначеного у п. 4.1. даного Договору здійснюється в десятиденний термін після здачі Об'єкту нерухомого майна в експлуатацію. Пунктом 8.3.3. передбачено, що Суперфіціарій має право залучати на свій власний розсуд для виконання зобов'язань за даним Договором та для досягнення мети цього Договору треті організації. /а.с.10-12/. Судом встановлено, що [PERSON] земельну ділянку та 16/25 будинку отримав під забудову на підставі договору суперфіцію від 13 листопада 2010 року, яким передбачено плату за забудову земельної ділянки та знесення 16/25 частини будинку [ADDRESS]. Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 22 січня 2015 року в користь [PERSON] на виконання умов договору суперфіцію стягнуто кошти в сумі еквівалентній 36 000 доларів США. Окрім того, представники визнають, що на виконання умов договору суперфіцію [PERSON] передано квартиру в збудованому будинку. Факт щодо отримання квартири підтверджено також рішенням від 08 серпня 2016 року Шевченківського районного суду м.Львовау у цивільній справі за позовом [PERSON] до Брюховицької селищної ради в особі Виконавчого комітету Брюховицької селищної ради, [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON], [PERSON], ТзОВ «Джерело» про визнання права власності, скасування рішення ради та визнання недійсним свідоцтва про право власності. У судовому засіданні представник позивача посилався на попередній договір 16 вересня 2013 року укладений між [PERSON] та [PERSON], однак суд не бере до уваги послання позивача на даний договір, оскільки дане питання та оцінку вирішено рішенням Франківського районного суду м.Львова від 21.04.2017 року з урахуванням рішення колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області від 06.07.2017 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], з участю третьої особи: [PERSON] про стягнення коштів та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про відшкодування вартості майна. Вищевказаними рішеннями стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 71000 доларів США, що еквівалентно 1789200 грн. На підставі ст.ст.81,82 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень Обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню. обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз'яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін, та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Отже суд приходить до висновку до договір суперфіцію від 13.11.2010 року виконано сторонами, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Посилання представників позивача на заяву про закінчення договірних відносин да Договором суперфіцію (а.с.13), судом оцінюється критично, оскільки з таким повідомлення був ознайомлений тільки [PERSON] У відповідності до п.3.3. Договору Суперфіціарій продовжує користуватися земельною ділнкою після закінчення терміну дії Договору і такий вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах. Позивач також просить суд стягнути моральну шкоду від знищення майна в сумі 200 000 гривень, то суд при вирішенні позовної вимоги виходить з наступного. Разом з тим, згідно абзацу другого п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до частини 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. У ст.23 ЦК України зазначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає в тому числі у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Однак позивачем не доведено, що він поніс фізичних та душевних страждань внаслідок знищення майна, а тому у цій частині позову слід відмовити. Також позивач просить стягнути з відповідачів судові витрати на правову допомогу. При вирішенні цієї позовної вимоги суд виходить з наступного. Статтею 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, до яких, зокрема, відносяться витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст.133 ЦПК). Відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові-на позивача. 26.10.2017 року представник відповідача [PERSON]- Микита Т.В. подав заяву про застосування наслідків спливу позовної давності у справі /а.с.50/. При вирішенні питання про застосування наслідків спливу позовної давності у справі, то суд приходить до наступного. Згідно ст..256 ЦК України позовна давність -це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У відповідності до частини першої та п'ятої статті 261 ЦК України, перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт перший статті 32 Конвенції), наголошує, що застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Оскільки судом не встановлено про порушення права позивача, та не підлягає до задоволення заява про застосування строків позовної давності. Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що позов є безпідставний та необґрунтований і не підлягає до задоволення.

Outcome: dismissed