Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-15 00:00:00

26.11.2019 р. представник позивачів [PERSON] , [PERSON] (далі за текстом - позивачі) звернувся до Арцизького районного суду Одеської області із вказаним позовом (а.с. 1 - 7), в якому просив поновити позивачам строк позовної давності на подання позову про визнання недійсним договору дарування, укладеного між [PERSON] та [PERSON] і посвідченого 03 вересня 2009 року приватним нотаріусом Арцизького районного нотаріального округу Одеської області Міцул О.В., реєстровий номер 2286, визнати недійсним договір дарування, укладений між [PERSON] та [PERSON] щодо житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , та який посвідчений 03 вересня 2009 року приватним нотаріусом Арцизького районного нотаріального округу Одеської області Міцул О.В., реєстровий номер 2286, визнати за [PERSON] , [PERSON] право власності у рівних частках (по 1/2 частині за кожним) на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 62,8 кв.м, житловою площею 51,6 кв.м., стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] , [PERSON] судові витрати, а саме: суму сплаченого судового збору в розмірі 1906,77 грн. та суму витрат за надану правову допомогу у розмірі 6000 грн., посилаючись на те, що 03.09.2009 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Арцизького районного нотаріального округу Одеської області Міцул О.В., реєстровий номер 2286. Право власності Відповідача зареєстроване в реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом від 14.09.2009 року. За вказаним договором [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла в дар житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] та складається в цілому з житлового будинку (51,6 кв.м житлової площі, 62,8 кв.м загальної площі). Однак, від відповідача [PERSON] позивачі не отримали за весь період з моменту укладення договору дарування житлового будинку і по теперішній час жодної допомоги. Позивачі вважають, що відповідач [PERSON] з метою отримання права власності на житловий будинок без створення для себе жодних обов`язків сприяла помилковому судженню позивачів, погодившись підписати договір дарування, заздалегідь не плануючи реалізацію в повному обсязі права власності на отриманий дар у вигляді житлового будинку. У зв`язку з цим, укладений договір дарування житлового будинку від 03.09.2009 року вчинений помилково, тому він, на думку позивачів, підлягає визнанню недійсним за рішенням суду. З метою повернення сторін в стан, який був до укладення спірного договору, позивачі просять суд визнати за ними право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , в рівних частках, по 1/2 частині за кожним, оскільки майно набуте під час шлюбу. Щодо строку позовної давності, встановленого для оскарження даного виду договору ст. ст. 258, 728 ЦК України та ст. 257 ЦК України, позивачі зазначають, що вони дізнались про порушення їх прав у серпні - вересні 2019 року, а тому відповідно до ч. 1 ст. 261, ч. 5 ст. 267 ЦК України, просять суд поновити їм строк для подання позову, що зумовило звернення до суду. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Череватій В.І. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст. ст. 128, 130, 131 ЦПК України. Ухвалою суду від 04 грудня 2019 року провадження у справі відкрито (а.с. 46). Ухвалою суду від 18 грудня 2019 року, закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , третя особа - приватний нотаріус Арцизького районного нотаріального округу Одеської області Міцул Оксана Вадимівна про визнання недійсним договору дарування та визнання права власності та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні (а.с. 56). Ухвалою суду від 24 лютого 2020 року, у задоволенні заяви відповідача [PERSON] про витребування доказів відмовлено, у задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про передачу справи на розгляд іншого суду, відмовлено. Прийнято відзив [PERSON] на позов [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , третя особа - приватний нотаріус Арцизького районного нотаріального округу Одеської області Міцул Оксана Вадимівна про визнання недійсним договору дарування та визнання права власності та долучено його до матеріалів справи (а.с. 99). В судовому засіданні представник позивачів - адвокат Кочуров А.О. позов підтримав та просив суд позов задовольнити у повному обсязі, з підстав, зазначених у позові та у відповіді на відзив (а.с. 85 - 88). В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав, просив суд позов задовольнити у повному обсязі, з підстав, зазначених у позові та пояснив суду, що вони хотіли скласти заповіт, а вийшло, що уклали з відповідачем договір дарування. Вони мали намір після смерті передати відповідачу житловий будинок. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтвердив, що відповідачка [PERSON] їх не виганяє з будинку. Вони при укладенні договору дарування вважали, що укладають заповіт. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала, просила суд позов задовольнити у повному обсязі, з підстав, зазначених у позові та пояснила суду, що вони бажають розірвати договір дарування, оскільки вони вважали, що укладають заповіт після їх смерті. Але вона вважає, що її хочуть вигнати з будинку. Вони з чоловіком [PERSON] хочуть бути господарями цього житлового будинку. Відповідач [PERSON] особисто не говорила, що буде виганяти її та [PERSON] з будинку. Вони запропонували відповідачу укласти угоду у нотаріуса і вона не зрозуміла, що у нотаріуса вони уклали з відповідачем [PERSON] договір дарування. Спочатку вона довіряла відповідачу, а в теперішній час вона відповідачу не довіряє. В судовому засіданні відповідач [PERSON] , представник відповідача - адвокат Жердецька Л.В. просили суд відмовити у задоволенні позову з підстав, зазначених у відзиві (а.с. 60 - 66). В судове засідання третя особа - приватний нотаріус Арцизького районного нотаріального округу Одеської області Міцул О.В. не з`явилась, звернулась до суду з заявою про розгляд справи за її відсутності (а.с. 52). Суд, вислухавши пояснення учасників справи, розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що 03.09.2009 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Арцизького районного нотаріального округу Одеської області Міцул О.В., реєстровий номер 2286. За вказаним договором [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла в дар житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] та складається в цілому з житлового будинку (51,6 кв.м житлової площі, 62,8 кв.м загальної площі), зазначеного в схематичному плані під літ. А, з будівлями і спорудами, зазначеними літерами: «Б» - літня кухня, «В» - сарай, «Г» - вбиральня, «Д» - сарай, «Е» - навіс, «Ж» - сарай, «З» - гараж, «И» - погріб, «К» - гараж, «Л» - сарай, «М» - навіс, 1-4 - дворові споруди, І - інші споруди, розташованих на земельній ділянці розміром 979 кв.м. Сторонам нотаріусом роз`яснено вимоги ст. 203 ЦК України. Договір набуває чинності з моменту його нотаріального посвідчення. Сторони підтвердили, що цей договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладається не про людське око, не приховує інший правочин і відповідає їх дійсним намірам створити для себе юридичні наслідки, а також свідчать, що зміст цього договору їм нотаріусом роз`яснено у повному обсязі, текст договору прочитаний сторонами, а також прочитаний їм нотаріусом вголос. Сторони підтверджують, що вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними, цей договір вчиняється за відсутності впливу тяжкої обставини та обставин, що спонукають вчиняти даний договір на вкрай невигідних умовах і він не є фіктивним та удаваним, тобто не є таким, що передбачено ст. ст. 234, 235 ЦК України. У сторін відсутні будь - які заперечення щодо кожної з умов договору, однаково розуміють значення договору, умови та правові наслідки для кожної з сторін. Право власності відповідача [PERSON] зареєстроване в реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії ССР № 335427 від 14.09.2009 року, виданого Арцизьким бюро технічної інвентаризації (а.с. 14 - 19). Факт власноручного підписання спірного правочину позивачі не заперечували, вказували, лише, що помилились, вважаючи що складають заповіт. Чинним законодавством України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Цивільний кодекс України передбачає, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом, за домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим законодавством, а саме: зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, а сам правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Чинним законодавством України чітко визначено, які правочини підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема до таких договорів віднесено договори про відчуження (купівля-продаж, міна, дарування, пожертва, рента, довічне утримання (догляд), спадковий договір) нерухомого майна відповідно до положень статей 657, 715, 719, 729, 732, 745, 1304 Цивільного кодексу України. До нотаріального посвідчення правочину нотаріус зобов`язаний здійснити перевірку дієздатності та правоздатності сторін правочину. При перевірці цивільної правоздатності та дієздатності юридичної особи нотаріус зобов`язаний ознайомитися з установчими документами, свідоцтвом про державну реєстрацію і витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців цієї юридичної особи і перевірити, чи відповідає нотаріальна дія, яка вчиняється, обсягу її цивільної правоздатності та дієздатності. Копії зазначених документів залишаються в справах нотаріуса. У випадках, передбачених законодавством, нотаріус перевіряє наявність спеціального дозволу (ліцензії) на здійснення юридичною особою окремого виду діяльності. Під цивільною дієздатністю фізичної особи згідно норм цивільного законодавства розуміється здатність особи своїми діями набувати для себе цивільні права і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Під час посвідчення правочинів визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть участь у них. Дієздатність громадянина, що звернувся за вчиненням нотаріальної дії, перевіряється нотаріусом на підставі наданих документів, що підтверджують його вік, зокрема за паспортом громадянина України або за іншими документами, які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії. Дієздатність громадянина також перевіряється на підставі переконаності нотаріуса в результаті проведеної розмови та роз`яснення наслідків вчинення нотаріальної дії у здатності цієї особи усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз`яснень нотаріуса, а також відповідності волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії. У разі наявності сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, нотаріус зобов`язаний звернутися до органу опіки та піклування за місцем проживання відповідної фізичної особи для встановлення факту відсутності опіки або піклування над такою фізичною особою. При посвідченні правочинів нотаріус встановлює дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Дотримання відповідності правочинів дійсним намірам сторін і вимогам законності пов`язано не тільки з можливістю визнання укладеного правочину недійсним, а й з відповідальністю нотаріуса за наслідки вчинюваної нотаріальної дії відповідно до Закону України «Про нотаріат», яким передбачено, що нотаріус повинен відмовляти у вчиненні нотаріальної дії, яка суперечить закону. Недотримання вимог закону є підставою для анулювання свідоцтва про право на заняття нотаріальною діяльністю. Виходячи з того, що позивачами та їх представником не надано до суду доказів того, що під час посвідчення оспорюваного договору дарування нотаріусом не дотримано вищенаведених вимог законодавства, або з боку нотаріуса мало місце недобросовісне ставлення до виконання своїх обов`язків, і що такі дії нотаріуса оспорювались позивачами, протиправність дій нотаріуса встановлювалась у визначеному законом порядку, суд приходить до висновку, що при укладенні договору дарування житлового будинку від 03.09.2009 року нотаріусом належним чином виконано всі передбачені діючим законодавством дії, правоздатність та дієздатність сторін договору перевірено, перед підписанням договір дійсно прочитаний сторонами вголос, тощо. Дарування будинку за цим договором вчинялось за письмовою згодою дружини [PERSON] - позивача [PERSON] , оскільки вказане майно набуто в період шлюбу позивачів, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 20). Житловий будинок закінчено будівництвом позивачем [PERSON] в 1970 році, що підтверджується копією акту введення в експлуатацію (а.с. 21). Як вбачається з копії акту опитування сусідів від 28.09.2019 року, в результаті опитування сусідів комісією встановлено, що [PERSON] та [PERSON] мешкають в [ADDRESS] (а.с. 22). Відповідно до копії довідки, виданої виконавчим комітетом Арцизької міської ради Одеської області від 01.10.2019 року № 950, [PERSON] , [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с. 23). [PERSON] , [PERSON] проживають за адресою: [ADDRESS] та сплачують комунальні платежі за вказаною адресою, що підтверджується копіями відповідних платіжних документів (а.с. 26 - 33). Як вбачається з копій повідомлень КНП «Центр первинної медико - санітарної допомоги Арцизької районної ради Одеської області» від 21.10.2019 року № № 01-10/183, 01-10/184, інформацію щодо психічного стану здоров`я [PERSON] , [PERSON] надати не має можливості, такою інформацією володіє лікар - психолог Арцизької ЦРЛ (а.с. 35, 36). Відповідно до звіту про незалежну оцінку житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , ринкова вартість об`єкта оцінки складає 113 837,00 гривень (а.с. 37). Щодо позовних вимог про визнання договору дарування недійсним, слід звернути увагу на наступне. Згідно з ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка здійснила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України, головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який підлягає установленню судом у цій справі, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування. Виходячи зі змісту ст. ст. 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. На виконання ст. 44 закону «Про нотаріат», до моменту підписання вищевказаного договору дарування нотаріус установила дійсність намірів сторін укласти саме договір дарування житлового будинку, роз`яснила вимоги законодавства щодо змісту та правових наслідків договору, встановила відсутність у сторін заперечень щодо умов договору. Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Згідно статей 229-233 ЦК України, правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз`яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Крім того, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним згідно частини першої статті 225 ЦК України має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли немає законних підстав для визнання громадянина недієздатним, однак є дані про те, що в момент укладення правочину він перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове зворушення тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд призначає судово-психіатричну експертизу. Розгляд вимог про визнання правочину недійсним з цих підстав здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так й інших доказів, які підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення оспорюваного правочину громадянин не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними. Оскільки у частині першій статті 225 ЦК України вживається термін «момент» вчинення правочину, то в разі призначення психіатричної експертизи слід ставити перед експертом запитання стосовно конкретно визначеного відрізку часу, оскільки протягом дня психічний стан особи може змінюватись. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи саме в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Підставою для визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Зазначене узгоджується з правовим висновком, висловленим у постановах Верховного Суду України від 29.02.2012 року №6-9цс12, від 28.09.2016 року № 6-1531цс16 та постановою Верховного Суду від 14.11.2018 року № 61-5896св18. Справи про визнання правочину недійсним з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів (постанова Верховного Суду від 18.09.2019 року по справі №311/3823/15-ц, провадження № 61-13462св18). Так, в матеріалах справи відсутній висновок судово-психіатричної експертизи та інші докази, які б підтверджували неспроможність [PERSON] , [PERSON] . Згідно зі статтею 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з вимогами статей 202-204 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування житлового будинку, позивачі зазначили, що уклали спірний договір дарування унаслідок помилки, оскільки вважали, що складають заповіт, сподівалися на те, що відповідач буде піклуватись про них та утримувати їх. Разом з тим, в судовому засіданні позивачі підтвердили, що під час укладання договору, вони не обговорювали з відповідачем, що вона буде їх утримувати. У статті 229 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Як вбачається зі змісту нотаріально посвідченого договору дарування житлового будинку, позивачі вказали про те, що укладення цього договору відповідає їх інтересам, їх волевиявлення є вільним і усвідомленим, після чого вказаний договір був підписаний у тому числі [PERSON] . У тексті договору дарування не міститься застережень (умов) щодо зобов`язання відповідача [PERSON] утримувати позивачів [PERSON] та [PERSON] та піклування про них. Аналіз положень статей 203, 717 ЦК України свідчить про те, що договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. З урахуванням установлених судом фактичних обставин та наданої оцінки доказам, які не потребують переоцінки, судом встановлено, що для визнання договору недійсним позивачі посилались на обставини, які виникли через десять років після укладення правочину і не існували на момент його вчинення, то зазначене не є підставою для визнання договору недійсним. Таким чином, судом встановлено, що позивачі розуміли природу спірного правочину, права та обов`язки сторін за договором дарування та наслідки вчинення цього правочину. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Отже, наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я; наявність у позивача спірного житла як єдиного. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Аналогічні правові висновки міститься й у постановах Верховного Суду України від 18 червня 2014 року №6-69цс14; від 21 жовтня 2015 року №6-202цс15; від 02 грудня 2015 року №6-2087цс15; від 16 березня 2016 року №6-93цс16; від 27 квітня 2016р № 6-372цс16. Як вбачається з пояснень позивачів вони помилково вважали, що укладаючи договір з відповідачем 03.09.2009 року, відповідач буде їх утримувати та надавати матеріальну допомогу. Зокрема, позивачі звертаючись до суду, як підставу для визнання недійсним договору дарування житлового будинку, укладеного між ними та відповідачем, вказували на те, що вони є особами похилого віку, хворіють багатьма захворюваннями і єдиною підставою для визнання договору дарування недійсним, є те, що вони помилялися щодо правової природи договору, прав та обов`язків сторін, та вважали, що ними був складений заповіт і вони залишаються власниками спірного житлового будинку. Крім того, судом до уваги приймаються пояснення позивачів про те, що вони не розуміли, що укладають договір дарування. Ніяких домовленостей про постійний догляд з боку відповідача [PERSON] , адресований похилому подружжю [PERSON] та [PERSON] не було, ніколи між сторонами не йшла річ про укладення договору довічного утримання. В судовому засіданні встановлено, що відповідач постійно проживає у м. Одесі, навчалась у Педагогічному інституті ім. К.Д. Ушинського, перебуває у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] та проживає за адресою: [ADDRESS] . [INFO] у відповідача [PERSON] народилась донька [PERSON] , що підтверджується копіями відповідних документів (а.с. 67 - 78). Між сторонами по справі, з початку обговорювання та укладення договору дарування існувала чітка домовленість, що вищевказаним будинком відповідач має право розпоряджатись тільки після їх смерті, а ніяк не раніше, ніякої домовленості з приводу того, що відповідач повинна вчиняти якісь дії, утримувати позивачів, між сторонами не існувало, про що було зазначено відповідачем, та не спростовано позивачами, чим порушено вимоги ст. 81 ЦПК України. З досліджених і оцінених судом доказів не вбачається, що позивач, укладаючи 03.09.2009 року договір дарування будинку за адресою: [ADDRESS] , помилився щодо обставин, які мають істотне значення, на момент укладення вказаного договору усі його істотні умови було передбачено, з`ясовано та перевірено вільну волю дарувальника, який погодився зі всіма істотними умовами договору, укладений договір дарування будинку був добровільно підписаний сторонами, що свідчить про їх вільне волевиявлення на укладення договору дарування, нотаріусом було роз`яснено сторонам усі наслідки підписання такого договору. Враховуючи вищевказані обставини, той факт, що відповідач не прийняла дарунок, не має ключів від спірного житлового будинку, на думку суду, не свідчить про недійсність відповідного договору, оскільки відсутність фактичного передання спірного нерухомого майна в цьому випадку не пов`язана з відсутністю волі дарувальника чи помилки щодо природи спірного правочину. Як на підставу позову про визнання договору дарування недійсним позивачі послалися на те, що вони помилилися щодо правової природи спірного договору, що договір дарування не відповідає їх внутрішній волі та був укладений під впливом помилки, внаслідок їх віку. Як вже зазначено судом, належних та допустимих доказів, які б підтвердили факт перебування позивачів на час укладення спірного правочину у безпорадному стані, позивачами за час розгляду справи суду не надано. Дійсно, на час укладення договору дарування, що оскаржується, позивачу [PERSON] виповнилось 74 роки, а позивачу [PERSON] - 70 років, але як стверджував відповідач, і вказані факти позивачами не спростовані, стан здоров`я позивача [PERSON] дозволяв йому здійснювати поїздки до нотаріуса для укладення договору. Наявні у матеріалах справи та досліджені судом докази спростовують посилання позивачів на помилку щодо правового характеру і наслідків для сторін спірного договору. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України та згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України п. 7 постанови № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та з застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно з ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Приписами ч.1 ст. 225 ЦК України встановлено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 231 ЦК України, правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Згідно з ч. 1 ст. 233 ЦК України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Як вбачається з тексту договору дарування домоволодіння сторони вчинили даний правочин перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно. Договір підписано в присутності нотаріуса Арцизького районного нотаріального округу Одеської області Міцул О.В., яка встановила їх особи, та дієздатність (а.с. 14). Доказів, що [PERSON] , [PERSON] не усвідомлювали значення своїх дій та (або) не могли керувати ними, суду надано не було. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірне, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Засадами ст. 15 ЦК України гарантуються кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав, а також охоронюваних законом інтересів судом. Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірне, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 334 ЦК України, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК). Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Згідно з ч. ч. 1 - 3 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. У відповідності до п. 5 постанови пленуму ВССУ від 07.02.2014 р. № 5 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав», вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суди повинні враховувати положення ч. 2 ст. 328 ЦК, якою встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірне, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття. Щодо застосування позовної давності. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи, що судом відмовлено у задоволенні заявлених вимог [PERSON] , [PERSON] у зв`язку з недоведеністю позивачами обставин, передбачених указаними нормами матеріального права, необхідних для визнання недійсним правочину та застосування наслідків його недійсності, строк позовної давності до спірних правовідносин судом не застосовується. Щодо підстав звернення до суду з позовом. Частиною третьою статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до частини п`ятої статті 216 Цивільного кодексу України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів. При цьому, суд знаходить, що позивачами не доведено і у свою чергу судом не встановлено, що були порушені майнові права та інтереси позивачів [PERSON] та [PERSON] , що стало б підставою для звернення їх до суду з даним позовом. Отже, враховуючи сукупність вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню у повному обсязі. Згідно ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, як мають значення для вирішення справи; ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відео записів, висновків експертів; а відповідно до положень ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень; суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Наявність чи відсутність наведених обставин та можливість встановлення відповідних фактів суд вирішує відповідно до положень ст. ст. 10, 11, 27, 57 - 60 ЦПК України, за якими сторони при вирішенні справи зобов`язані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підстави їх вимог. Згідно із ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. ст. 12, 76, 77, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів;показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на відсутність підстав для задоволення позову [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , третя особа - приватний нотаріус Арцизького районного нотаріального округу Одеської області Міцул Оксана Вадимівна про визнання недійсним договору дарування та визнання права власності. Згідно ст. 141 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. У зв`язку з відмовою позивачам у задоволенні їх вимог, судові витрати (судовий збір) не підлягають стягненню з відповідача і підлягають покладенню на позивачів (а.с. 8, 9). Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову.

Outcome: dismissed