Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-30 00:00:00

26.02.2015 р. [PERSON] звернулась до суду з позовом до фізичної особи-підприємця [PERSON]., АТ «ОТП Банк» про розірвання договору(а.с.2-5), мотивуючи свої вимоги наступним. Вона уклала договір з ФОП [PERSON]. на виготовлення і установку вікон (копію якого їй не надали) та споживчий кредитний договір № 2000211186 від 20.07.2012 р. з АТ «ОТП Банк». Коли дізналась про умови вказаного договору, відразу звернулась в офіс для того щоб відмовитись від даних договорів, натомість їй повідомили, що всі питання необхідно вирішувати з банком. Вказує на те, що в банк для укладання кредитного договору вона не їздила, представник банку був присутній в офісі ФОП [PERSON]. Крім того, ніхто не повідомляв, що вона укладає кредитний договір. Посилаючись на ст. 110, ч. 2 ст. 651, ст. 652, п. 5 ст. 653 ЦК України, ст. 1, ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», просила розірвати споживчий кредитний договір № 2000211186 від 20.07.2012 р., укладений між нею та АТ «ОТП Банк» у зв'язку з істотною зміною умов договору. В ході розгляду справи було уточнено, що відповідачем є фізична особа-підприємець [PERSON]. Позивачка, відповідачі (їх представники) в судове засідання не з'явились. про час та місце судового розгляду повідомлялись в установленому законом порядку. Позивачка надала заяву про розгляд справи у її відсутність; позовні вимоги підтримує; проти заочного розгляду справи не заперечує. Причини неявки відповідачів суду не відомі. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України суд вирішує справу у їх відсутність та на підставі ст. 224 ЦПК України вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Згідно вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 20.07.2012 р. між АТ «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту № 2000211186, відповідно до якого банк надав позичальнику споживчий кредит на придбання товару у продавця ФОП [PERSON] на суму 5680 грн., строком на 18 місяців; сума першого внеску за товар 1000 грн., з розміром процентної ставки - 0,01 % річних(а.с.6-10). Також згідно позову позивачка уклала договір з ФОП [PERSON] на виготовлення і установку вікон (копію якого їй не надали), що не спростовано. З приводу укладання спірного договору вкрай на невигідних умовах [PERSON] зверталась до правоохоронних органів(а.с.13). Всі зазначені вище договори укладались позивачем за її місцем проживання, в присутності працівників ФОП [PERSON], із застосуванням ними практики, що вводить споживача в оману. Указаний висновок ґрунтується на тому, що пропонування продукції споживачу та інформування про умови її продажу в кредит було здійснено шляхом подачі інформації у нечіткий для усвідомлення споживача спосіб та здіснення ним свідомого вибору, із застосуванням елементів докучання через пропонування послуг саме за місцем проживання особи, та психологічного примусу, який полягав у необхідності швидкої орієнтації особи у змісті великої кількості наданого для підписання пакету документів. Суд приходить до висновку про те, що наявні підстави вважати, що вказаний підприємець - ФОП [PERSON] взагалі не мав намірів здійснити виконання обов'язку з виготовлення та установлення позивачеві метало пластикових конструкцій, маючи на меті отримання спільно з іншим відповідачем матеріальної вигоди за рахунок [PERSON] Суд дійшов висновку, що під час укладання спірного договору, відповідачами застосовано нечесну підприємницьку практику, що заборонено приписами ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Всупереч приписам ч.ч. 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України, вказаний правочин не відповідає загальним вимогам щодо вільного волевиявлення учасника правочину (позивачки) та відповідності його внутрішній волі, спрямованості правочину на реальне настання наслідків, що обумовлені ним, вимогам про відповідальність моральним засадам суспільства. Враховуючи наведене, суд знаходить, що відповідачі ввели [PERSON] в оману щодо обставин, які спонукали позивача дати згоду на вчинення, зокрема, спірного правочину, на які в іншому випадку вона не погодилась би. Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом; істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкода друга сторона значною мірою позбавлена того, на що вона розраховувала при укладанні договору. На підставі викладеного, враховуючи також вимоги ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 665 ЦК України, [PERSON] має право на розірвання договору про надання споживчого кредиту № 2000211186 від 20.07.2012 р. Необхідно договір про надання споживчого кредиту № 2000211186 від 20.07.2012 р., укладений між АТ «ОТП Банк» та [PERSON] розірвати.

Outcome: approved