Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-25 00:00:00

26.05.2021 року [PERSON] звернулась до суду з вищевказаною позовною заявою на обгрунтування якої зазначила, що 05.06.1999 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, який заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07.06.2013 року було розірвано. Від даного шлюбу у сторін народилося двоє синів [PERSON] - [INFO] , та [PERSON] - [INFO] . Після фактичного припинення шлюбних відносин діти залишились проживати разом з нею. У свою чергу, відповідач матеріальної допомоги на утримання спільних синів не давав, у зв`язку з чим вона змушена була звернутись до суду із позовною заявою про стягнення аліментів. Разом з тим, у [PERSON] наразі існує значна сума заборгованості по сплаті аліментів. Вказує, що на даний час у неї є намір забезпечити подальше здобуття сином [PERSON] освіти закордоном на території Республіки Польща, оскільки їх спільний з відповідачем син [PERSON] зарахований на навчання у 8-ий клас Публічної початкової школи № 3 у Бжеско Малопольського Воєводства з 01.09.2021 року. Для забезпечення навчання сина за кордоном у неї є всі можливості, оскільки вона має на території Польщі зареєстроване тимчасове місце проживання та офіційне місце роботи на території Республіки Польща. За наданням згоди на вивіз сина [PERSON] закордон на навчання до відповідача вона звернутись не може, оскільки їй невідоме його місце проживання чи перебування, а також засоби зв`язку, оскільки дуже давно припинили спілкування. Останній жодної участі у вихованні і спілкуванні з дітьми не бере, аліменти на утримання дітей не сплачує та з ними не спілкується. Самостійний розшук відповідача не дав позитивного результату. На підставі викладеного, просить суд надати тимчасовий дозвіл на виїзд за межі України, за кордон до Республіки Польща, неповнолітнього сина [PERSON] [INFO] у її супроводі, без згоди та супроводу батька [PERSON] , у зв`язку з навчанням у Публічній початковій школі №3 у Бжеско Малопольського Воєводства терміном на один рік з моменту набрання рішенням законної сили, але не менше як до закінчення навчання, а також стягнути з відповідача судові витрати по справі. Представник позивача та представник третьої особи подали до суду заяву про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримують повністю з підстав наведених в позовній заяві. Просять позов задовольнити. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, відповідно до вимог ст.ст. 128, 130 ЦПК України. Заяви про розгляд справи за його відсутності відповідач не подавав. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши письмові докази в справі, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що сторони у справі [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 05.06.1999 року, який заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07.06.2013 року було розірвано. Вказане судове рішення набрало законної сили 18.06.2013 року (а.с. 8). За час шлюбу у сторін народилося двоє спільних дітей - сини [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с. 7, 8). Після розірвання шлюбу неповнолітні діти [PERSON] та [PERSON] залишилися проживати разом з позивачкою, у свою чергу відповідач самоусунувся від виховання та матеріального забезпечення дітей. Доказів іншого суду надано не було. Як вбачається із розрахунків по АСВП № 58860577 та № 61632753, у [PERSON] існує заборгованість по сплаті аліментів на утримання меншого сина [PERSON] , [INFO] , сукупний розмір якої станом на 01.04.2021 року складає близько 63219, 41 грн. Зі змісту позовної заяви [PERSON] слідує, що вона бажає перевести сина [PERSON] , [INFO] на навчання у Республіку Польща, однак в силу віку останнього та неможливості отримати відповідний дозвіл від [PERSON] вона позбавлена можливості вивезти сина за кордон. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини і розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини (ст. 141 СК України). Стаття 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ст. 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно зі ст. ст. 150, 153, 155 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до п. п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. На час розгляду справи існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено ЗУ «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 (далі - Правила). Вказані Правила передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до пп. 1 п. 4 Правил, - виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску. Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. ЗУ «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» регулює конкретний (одноразовий) виїзд дитини за кордон із визначенням його початку й закінчення. Тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків має відповідати найкращим інтересам дитини і такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07.12.2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16.07.2015 року). Як встановлено судом, [PERSON] має зареєстроване місце проживання у Республіці Польща за адресою: [ADDRESS] (а.с. 13-14), де вона також офіційно працевлаштована (а.с. 16-17). Із довідки Публічної початкової школи №3 у Бжеско Малопольського Воєводства від 07.04.2021 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] , буде прийнятий до місцевої школи з 01.09.2021 року до 8-го класу (а.с. 20). Наведене свідчить про ту обставину, що позивачка [PERSON] має стійкі соціальні зв`язки на території Республіки Польща, які свідчать про наявність у неї усіх необхідних передумов для забезпечення сина [PERSON] закордоном, як здобуттям належної освіти, так і місця проживання. Відповідно до ч. ч. 1. 2 ст. 27 Конвенції, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основи відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливосте умов життя, необхідних для розвитку дитини. У ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» зазначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність з створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини відповідно до законі України. У даному випадку в інтересах дитини є виїзд за межі України зумовлений здобуттям освіти.

Outcome: approved