Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-19 00:00:00

26 квітня 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просив визнати за ним право власності в порядку спадкування на 1/2 частину будинку, розташованого по [ADDRESS], що залишився після смерті [PERSON] В обґрунтування позовних вимог зазначив, що [INFO] помер його батько [PERSON], якому за життя на підставі договору дарування від 26 грудня 2003 року належала 1/2 частина будинку, розташованого за зазначеною адресою, при цьому інша половина об'єкту нерухомості належить відповідачу [PERSON]. Вказав також, що 10 серпня 2009 року батько вчинив на його користь заповідальне розпорядження, відповідно до якого усе своє майно, яким би воно не було і з чого б не складалося, заповів своєму синові [PERSON] Зазначив, що при зверненні до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини отримав відмову нотаріуса у видачі свідоцтва про право власності на спадкове майно у зв'язку з ненаданням оригіналу договору дарування на ім'я батька. Посилаючись на неможливість оформити спадкові права у позасудовому порядку, оскільки оригінал правовстановлюючого документа у нього відсутній, [PERSON] вважав, що є підстави для визнання за ним права власності на 1/2 частину будинку, яка належала спадкодавцю за життя. В судове засідання позивач та його представник, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, не з'явилися. Подали заяву, в якій просили розглядати справу без їх участі та позов задовольнити. У судовому засіданні 17.06.2016 року [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити з підстав, викладених у ньому. Представник позивача [PERSON] надав пояснення, що [PERSON] звертався до державних нотаріусів Болградської та Саратської районних державних нотаріальних контор, де знаходилася спадкова справа після ліквідації Татарбунарської районної державної нотаріальної контори, які відмовили позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом через відсутність документів, необхідних для вчинення цієї нотаріальної дії. Також зазначив, що при посвідченні договору дарування від 26.12.2003 року, укладеного між [PERSON] з одного боку та батьком позивача [PERSON] та [PERSON] - з іншого, розмір часток спадкодавця та відповідача не було визначено, що також унеможливлює для спадкоємця оформлення в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, навіть якби оригінал договору дарування був нотаріусу поданий. Відповідач та її представник адвокат Дукін С.В., належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилися. Представник відповідача подав заяву, в якій позовні вимоги не визнав та просив у задоволенні позову відмовити. В судовому засіданні 17.06.2016 року надав письмові пояснення, в яких зазначив, що нотаріусом було надано позивачу роз'яснення щодо необхідності надати правовстановлюючий документ, що за своїм змістом не є відмовою у вчиненні нотаріальної дії. Крім того, у нотаріуса є повноваження видати спадкоємцю за заповітом [PERSON] дублікат договору дарування житлового будинку від 26.12.2003 року, за яким [PERSON] та [PERSON] прийняли в дар у спільну власність об'єкт нерухомості. Посилаючись на те, що позивач має можливість отримати у позасудовому порядку свідоцтво про право на спадщину за заповітом та зазначаючи, що спору між сторонами немає, вважав, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити. Перевіривши матеріали справи та дослідивши наявні письмові докази, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню з огляду на таке. З матеріалів справи вбачається, що 26 грудня 2003 року між [PERSON] з одного боку та [PERSON], [PERSON] - з другого, укладено договір дарування, за яким [PERSON] подарувала обдарованим житловий будинок з дворовими спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с.147). З інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 20.05.2016 року №59523321 слідує, що право власності на будинок за адресою: [ADDRESS], зареєстровано за [PERSON] та [PERSON] по ? частці за кожним (а.с.а.с.38, 39). Зі свідоцтва про шлюб від 20.10.2009 року серії [NUMBER], виданого повторно, вбачається, що 04 травня 2004 року укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON], й після реєстрації шлюбу прізвище дружини змінено на «[PERSON]» (а.с.66). Зі свідоцтва про народження [NUMBER] від 20.04.1982 року слідує, що [PERSON] є батьком позивача [PERSON] (а.с.52). Судом встановлено, що [PERSON] [INFO] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим 18.09.2009 року повторно відділом державної реєстрації актів цивільного стану Татарбунарського районного управління юстиції в Одеській області, актовий запис №111 (а.с.8). Судом також встановлено, що 24 листопада 2004 року [PERSON] вчинив заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Татарбунарського районного нотаріального округу Гайдаржи А.А. та зареєстрований в реєстрі за №5424, яким усе своє майно заповів відповідачу (а.с.а.с.63,64). З матеріалів справи вбачається, що 10 серпня 2009 року [PERSON] вчинив інший заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Татарбунарського районного нотаріального округу Гайдаржи А.А. та зареєстрований в реєстрі за №2819, яким усе своє майно заповів позивачу. Зазначений заповіт є останнім з вчинених [PERSON], та спадкодавцем не скасовувався (а.с.9, 43, 44). Матеріалами справи підтверджено, що 18 вересня 2009 року позивач звернувся до Татарбунарської державної нотаріальної контори Одеської області з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті батька [PERSON], на підставі якої заведено спадкову справу №313/2009 (а.с.а.с.46-71). 21 жовтня 2009 року з заявою про прийняття спадщини за заповітом до державного нотаріуса звернулася також і відповідач [PERSON] (а.с.65). З матеріалів спадкової справи №313/2009, заведеної до майна [PERSON], померлого [INFO], вбачається, що [PERSON] зверталася з позовом до сина померлого [PERSON] про визнання заповіту недійсним, однак її позов ухвалою Татарбунарського районного суду Одеської області від 15.11.2011 року у справі №2-20/11 залишено без розгляду (а.с.70). З листа-відповіді державного нотаріуса Болградської державної нотаріальної контори Одеської області Станєвої В.Б. від 19.06.2013року №734/02-17, а також з постанови державного нотаріуса Саратської державної нотаріальної контори Колісника Д.Ю. від 14.07.2016року слідує, що [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на ? частину житлового будинку [ADDRESS] через ненадання правовстановлюючого документу на це майно (а.с.а.с.7, 113). Зі змісту листа Одеського державного нотаріального архіву від 06.10.2016 року №1386/01-20, адресованого Саратській районній державній нотаріальній конторі, вбачається, що серед переданих на державне зберігання документів Татарбунарської державної нотаріальної контори Одеської області дійсно міститься договір дарування, посвідчений Татарбунарською державною нотаріальною конторою 26.12.2013року за реєстровим №6973, де сторонами договору є [PERSON] (даруватель) та [PERSON], [PERSON] (обдаровані), однак видати дублікат цього документу є можливим лише у разі його втрати чи зіпсування та за одночасним зверненням [PERSON] та [PERSON] (а.с.146). Вирішуючи спір, що виник зі спадкових правовідносин, суд виходить з такого. Частиною 1 статті 16 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, окрім іншого, визнання права (п.1 ч.2 ст.16 ЦК). Спадкуванням, згідно зі ст.1216 Цивільного кодексу України, є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК). Частиною 2 ст.1236 ЦК України визначено, що заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Згідно з частиною 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ч.3 ст.1247 ЦК України заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 ЦК України. За змістом ч.ч.2, 3 ст.1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Частиною 1 статті 1270 ЦК України передбачено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно з частинами 1, 3, 5 статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом зазначеного вище строку. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини (ч.1 ст.1273 ЦК). Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, які не заборонені законом. З урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК України власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Зазначене узгоджується з позицією, висловленою Пленумом Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 37 постанови №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав». Як вбачається з матеріалів справи, право власності позивача як спадкоємця не визнається, а відтак підлягає захисту в судовому порядку. З урахуванням того, що позивач, який є спадкоємцем за заповітом, позбавлений можливості оформити у позасудовому порядку спадкові права на частину спірного будинку, що належала [PERSON], при цьому спадкодавець за життя набув право власності на це майно та зареєстрував його у встановленому порядку, беручи до уваги те, що позивач вчасно звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини і в подальшому від прийняття спадщини не відмовлявся, враховуючи, що заповіт [PERSON], посвідчений 10.08.2009 року, є останнім з вчинених спадкодавцем та ним не скасовувався, недійсним в судовому порядку не визнавався, суд доходить висновку про наявність підстав для визнання за [PERSON] в порядку спадкування за заповітом права власності на 1/2 частину житлового будинку, що залишилася після смерті батька. Суд відхиляє доводи представника відповідача про відсутність спору про право між сторонами, оскільки вони спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що нотаріусами було двічі відмовлено позивачу в оформленні спадкових прав через неподання оригіналу договору дарування житлового будинку, укладеного зі сторони обдарованих його померлим батьком та відповідачем у справі. [PERSON] та її представником не спростовано належними та допустимим доказами доводи позивача про те, що відповідач не бажає добровільно передати йому оригінал правовстановлюючого документа, та не має наміру звертатися разом з [PERSON] до архівної установи для отримання його дублікату, адже протягом розгляду даної цивільної справи у [PERSON] було достатньо часу для вчинення таких дій. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого. Відповідно до ст.79 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Частиною 1 ст.88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судом встановлено, що при подачі позову [PERSON] сплатив судовий збір у розмірі 551грн.20коп. (а.с.1). Докази на підтвердження понесення позивачем інших витрат в матеріалах справи відсутні. За таких обставин, сплачений [PERSON] судовий збір у розмірі 551грн.20коп., підлягає стягненню з відповідача на його користь. З огляду на викладене,

Outcome: approved