Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-05 00:00:00

24\~лютого 2015\~року ПАТ\~«[PERSON]\~Аваль» (надалі\~[PERSON])\~звернулося до\~суду із\~даним \~позовомпро стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи свої вимоги тим, що 28 серпня 2008 року між ВАТ «[PERSON] Аваль» (правонаступником якого є ПАТ «[PERSON] Аваль») та [PERSON] укладено кредитний договір №014/1322/82/1612, за яким кредитор надав позичальнику кредит в розмірі 100\~000 доларів США до 02 вересня 2018 року під 14,35% річних. Цього ж дня між Банком та [PERSON] укладено договір поруки №014/1322/82/1612/1, за яким поручитель зобов'язалася відповідати солідарно з позичальником за її борговим зобов'язанням, що виникають з кредитного договору. Відповідно до кредитного договору позичальник зобов'язалася повернути кредитні кошти та сплатити відсотки частинами, а у разі прострочення - сплатити пеню, крім того, зобов'язалася достроково погасити кредит на вимогу кредитора. 20 липня 2011 року між Банком та [PERSON] укладено додаткову угоду №014/1322/82/1612/2, якою капіталізовано прострочену заборгованість по кредиту та тимчасово зменшено розмір щомісячного платежу («кредитні канікули»), у звязку з чим графік погашення заборгованості викладено у новій редакції. Вказуючи на те, що [PERSON] свої грошові зобов'язання належним чином не виконувала, та, оскільки відповідачі відповідають перед Банком як солідарні боржники, позивач просив стягнути з них в солідарному порядку 98984,38 дол. США, що еквівалентно за курсом НБУ станом на 30 січня 2015 року 1599371,50 грн., що складається з 61698,90 дол. США заборгованість за кредитом, в тому числі прострочена заборгованість за кредитом 4902,14 дол. США, 9283,34 дол. США заборгованість за відсотками; пеню в сумі 28002,14 дол. США, що еквівалентно 452453,45 грн. 25 березня 2015 року відповідач [PERSON] подала до суду заперечення проти позову, у якому зазначила, що [PERSON] здійснив розрахунки заборгованості, виходячи зі строків направлення вимоги про дострокове виконання грошових зобовязань - їй за кредитним договором від 22 січня 2015 року, а поручителю [PERSON] - за договором поруки від 02 лютого 2015 року, що свідчить про зміну умов кредитування в частині строку виконання зобовязань з повернення кредиту та процентів. [PERSON] заборгованість у неї виникла з 06 лютого 2012 року, банк звернувся до суду з позовом поза межами строку позовної давності, що є підставою для відмови у позові. 25 березня 2015 року [PERSON] звернулася до суду із зустрічною позовною заявою про визнання поруки припиненою. В обґрунтування своїх вимог, які в подальшому уточнила, зазначала, що до договору поруки слід застосовувати норми ч.4 ст.559 ЦК України, адже її порука є припиненою, оскільки кредитор протягом шести місяців від дня настання виконання основного зобов'язання не пред'явив вимог до поручителя. Вказує, що заборгованість позичальника виникла з 06 лютого 2012 року, саме з цієї дати банк розпочав нараховувати пеню, тобто змінено строк виконання основного зобов'язання, а у разі зміни кредитором строку виконання основного зобов'язання шестимісячний строк підлягає обрахуванню з цієї дати. [PERSON] звернувся до суду з позовом до поручителя лише в лютому 2015 року, то відповідно порука є припиненою. Крім того, підставою для припинення поруки є те, що в результаті укладення між Банком та [PERSON] додаткової угоди до кредитного договору збільшується обсяг відповідальності поручителя та ця обставина до її відома доведена не була. Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 17 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 04 липня 2017 року, позов ПАТ «[PERSON] Аваль» задоволено частково, у задоволенні зустрічного позову відмовлено. Рішення суду першої інстанції в частині вимог за зустрічним позовом до апеляційного суду не оскаржувалося, а тому не переглядалося в касаційному порядку. Разом з тим, ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 грудня 2017 року касаційну скаргу [PERSON] задоволено, рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 17 травня 2016 року та рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Хмельницької області від 04 липня 2016 року скасовано повністю, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. А тому новий розгляд справи провадиться як за первісним так і за зустрічним позовом. Ухвалою суду від 15 січня 2018 року цивільну справу прийнято до розгляду та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження у підготовчому засіданні на 15 лютого 2018 року, яке відкладалося на 28 лютого 2018 року за клопотанням відповідача [PERSON] Ухвалою суду від 28 лютого 2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 15 березня 2018 року. Розгляд справи відкладено на 29 березня 2018 року за клопотанням представника відповідачів [PERSON], [PERSON] [PERSON] Розгляд справи відкладався на 16 квітня 2018 року через неявку представника позивача, на 23 квітня, 23 травня, 12 червня, 23 червня, 6 липня 2018 року через неявку сторін. \~ \~ \~ \~Представник позивача за довіреністю [PERSON] в судове засідання не зявився, подав до суду заяву про розгляд справи без участі представника позивача. Позовні вимоги за первісним позовом підтримав, просив задовольнити, не заперечив проти винесення заочного рішення. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та їх представник [PERSON] повторно в судове засідання не зявилися, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином, про що в матеріалах справи містяться відповідні розписки про отримання судових повісток, причини неявки суду не повідомили, своїм процесуальним правом не скористалися, відзив на позов не подали, своєї позиції щодо розгляду справи без їх участі не висловили. Відповідно до п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника у разі його неявки в судове засідання без повідомлення причин неявки. Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин, або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, враховуючи згоду представника позивача, неявку, належним чином повідомлених про дату, час і місце судового засідання, відповідачів та їх представника в судове засідання без повідомлення причин, та не подання ними відзиву на позов, суд визнав можливим ухвалити заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов Банку належить задовольнити частково, у задоволенні зустрічного позову слід відмовити, з огляду на таке. Відповідно до ч.1 ст.1054\~ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст.526\~ЦК України зобовязання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст.530 ЦК України). Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно з ч.1 ст.546\~ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Частиною 1 і 3 статті 549\~ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Положеннями ч.ч. 1,2 ст.554\~ЦК України визначено, що у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. Згідно зі ст.599\~ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Судом встановлено,\~що 28\~серпня 2008\~року між\~ВАТ «[PERSON] Аваль»\~(правонаступником\~якого є\~АТ «[PERSON] Аваль»)\~та [PERSON]\~укладено кредитний\~договір 014/1322/82/1612,\~за умовами\~якого кредитор\~надав позичальнику\~кредит на\~споживчі цілі\~в розмірі\~100\~000 доларів США на строк до 02 вересня 2018 року під 14,35% річних. Згідно з п.1.3.2, п.2.1 та п.16.3 цього договору позичальник зобовязався повернути кредитні кошти та сплатити відсотки за користування кредитом щомісячно, шляхом здійснення щомісячного ануїтетного платежу відповідно до графіка погашення кредиту, а у разі прострочення грошового зобов'язання - сплатити пеню у розмірі 1% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення. Крім того, [PERSON] зобов'язалася достроково погасити кредит (у 30-денний термін) на вимогу кредитора у разі невиконання або неналежного виконання позичальником умов кредитного договору та/або договору іпотеки, поруки (п.п.9,2,9.3). Зокрема, банк має право предявити вимогу про дострокове погашення кредиту у випадках порушення позичальником обовязків, передбачених пунктами 3.1 (сплата процентів), 7.2 (сплата ануїтетних платежів), в разі істотного погіршення стану платоспроможності і кредитоспроможності позичальника, яка створює загрозу непогашення або невчасного погашення кредиту п.п.9.2.8 кредитного договору. В забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору між ВАТ «[PERSON] Аваль» (правонаступником якого є АТ «[PERSON] Аваль») та [PERSON] 28 серпня 2008 року укладено договір поруки №014/1322/82/1612/1, відповідно до якого остання поручилася перед кредитором за виконання [PERSON] кредитних зобов'язань і зобов'язувалася відповідати солідарно з позичальником по її боргових зобов'язаннях, що виникатимуть з кредитного договору. Встановлено, що [PERSON] виконав свої зобов'язання щодо надання кредиту і ця обставина не заперечувалася відповідачкою [PERSON] у заперечені проти позову від 25 березня 2015 року. 20 липня 2011 року між Банком та [PERSON] укладено додаткову угоду №014/1322/82/1612/2, якою капіталізовано прострочену заборгованість по кредиту та тимчасово зменшено розмір щомісячного платежу («кредитні канікули»), у звязку з чим графік погашення заборгованості викладено у новій редакції у додатку до зазначеної угоди. Позичальник [PERSON] свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконує і станом на 30 січня 2015 року має заборгованість за кредитним договором, яка відповідно до висновку судової економічної експертизи №2593/15-26 від 29 грудня 2015 року становить 69278,61 дол. США, що складається з 60294,27 дол. США - заборгованість за кредитом, в тому числі прострочена 4574,26 дол. США, 8984,34 дол. США - за відсотками, в тому числі прострочена 8296,90 дол. США. Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи від 29 грудня 2015 року №2593/15-26, призначеної за клопотанням представника відповідачів [PERSON] - наявний в матеріалах справи розрахунок Банку не відповідає умовам укладеного між ним та [PERSON] кредитного договору, невідємними частинами якого є додатки №1 (графік погашення заборгованості), №2 (тарифи), №3 (комісії), додаткова угода, укладена 20 липня 2011 року, додатки №1 та №2 до неї. Так, розрахунок процентів в додатку №1 до кредитного договору здійснювався за методом «факт/360», хоча п.3.3 кредитного договору, передбачений метод «Факт/факт»; сума нарахованих відсотків і тіла кредиту в певних періодах не дорівнює ануїтетному платежу, вказаному в договорі 1573,78 дол. США. Відповідно до п.3.3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління [PERSON] банку України від 10 травня 2007 року №168, банки зобовязані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх сукупних послуг та інших фінансових зобовязань споживача, які повязані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді реальної процентної ставки, абсолютного значення подорожчання кредиту. Відсоткова ставка\~дорівнює 14,35%\~річних,\~що відповідає\~умовам кредитного\~договору.\~Однак,\~визначити реальну\~відсоткову ставку\~неможливо,\~ оскільки\~в розрахунку\~заборгованості не\~відображаються усі\~платежі за\~даним договором,\~а лише\~погашення заборгованості\~за тілом\~та процентами.\~Якщо брати\~до уваги\~інформацію про\~умови та\~сукупну вартість\~кредиту,\~що міститься\~в додатку\~№2\~до кредитного\~договору,\~то реальна\~відсоткова ставка\~становить 16,32%,\~а не\~14,58%.\~Збільшення реальної\~процентної ставки\~відбулося за\~рахунок не\~включення у\~вартість деяких\~сукупних послуг\~(нотаріус,\~страхування тощо).\~Так як\~в додатках\~№1\~та №2\~до додаткової\~угоди від\~20\~липня 2011\~року не\~наведена інформація\~щодо сум\~страхування від\~нещасного випадку\~і страхування\~нерухомості,\~що передається\~в іпотеку\~Банку за\~кожним платіжним\~періодом,\~то визначити\~реальну відсоткову\~ставку за\~період з\~20\~липня 2011\~року по\~02\~вересня 2018\~року неможливо.\~Враховуючи те,\~що відстрочка\~сплати процентів\~припинена 05\~серпня 2011\~року,\~тому загальна\~вартість відстрочених\~відсотків дорівнює\~нулю.\~Станом на\~20\~липня 2011\~року заборгованість\~за кредитом\~становила 87011,24\~дол.\~США,\~що складалася\~з 84786,75\~дол.\~США заборгованість\~за кредитом,\~2224,49\~дол.\~США прострочена\~заборгованість за\~процентами.\~Заборгованість за\~кредитним договором\~від 28\~серпня 2008\~року,\~яка виникла\~станом на\~30\~січня 2015\~року становить\~69278,\~61\~дол.\~США,\~з яких:\~60294,27\~дол.\~США -\~заборгованість за\~кредитом,\~8984,34\~дол.\~США -\~за відсотками, та 362586,10 грн. пені за несвоєчасне повернення кредиту та відсотків за період з 31 січня 2014 року по 30 січня 2015 року. З системного аналізу ст.ст.76-81 ЦПК України слідує, що вищезазначений висновок експерта є доказом в розумінні ст.76 ЦПК, відповідає вимогам ст.ст. 77 та 78 ЦПК щодо його належності та допустимості, оскільки одержаний з дотриманням порядку, встановленого ЦПК України (чинним на час вчинення процесуальної дії) для призначення експертиз у суді, містить інформацію щодо предмета доказування, оскільки встановлені висновком обставини частково підтверджують заперечення відповідача щодо первісного позову в частині розрахунку заборгованості, мають значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Даний висновок позивачем не спростований та не заперечувався, клопотання про призначення повторної чи додаткової експертизи ним не заявлялися. Про відсутність заперечень щодо висновку експерта з боку позивача, свідчить і той факт, що ним не подавалась апеляційна скарга на рішення суду, в основу якого було покладено розрахунок заборгованості за кредитним договором, здійснений згідно висновку експерта. Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-81, 83-84, 228, 229, 235, 239,243 263-265 ЦПК України, визначено обовязковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру збитків, наявності доказів, що їх підтверджують). Враховуючи те, що судова економічна експертиза проводилася кваліфікованим фахівцем в цій галузі, предметом її дослідження були усі наявні матеріали, позивачем не спростовано висновку експерта щодо розрахунку процентів за методом, який не відповідає умовам укладеного договору, щодо нарахування та розподілення ануїтетних щомісячних платежів на тіло кредиту та відсотків за методами, які по різному нараховуються відповідно до п.3.3. Кредитного договору та додатку №1 до додаткової угоди, а також позивачем не надано іншого розрахунку з відображенням усіх платежів за кредитним договором, а не лише з погашення заборгованості за тілом та процентами, суд відхиляє наданий позивачем розрахунок заборгованості та надає перевагу висновку експерта, яким обраховано заборгованість відповідача [PERSON] за кредитним договором станом на 30 січня 2015 року. Згідно зі статтею 524 ЦК України зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим\~частина друга статті 524\~та частина друга\~статті 533 ЦК України\~допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривнях за офіційним курсом [PERSON] банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Даний висновок відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України в постанові від 1 березня 2017 року (справа № 6-284цс17) Згідно п.14\~постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України «Про\~судове рішення\~у цивільній\~справі» від\~18\~грудня 2009\~року за\~№14\~вбачається,\~що оскільки ч.1 ст.192 ЦК визначає законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, грошову одиницю України гривню, то при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, грошову одиницю України гривні (з наведенням розрахунків з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим [PERSON] банком України на день ухвалення рішення). [PERSON] України 06 липня 2018 року установив курси національної валюти України щодо основних світових валют, які діють з 00-00 06 липня 2018 року, на рівні: в т.ч. 1 долар США 26,42978000 грн. За\~таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Банку щодо стягнення кредитної заборгованості в іноземній валюті еквівалентно до гривні (в межах позовних вимог) підлягають до часткового задоволення - в сумі 69 278, 61 дол. США, що еквівалентно\~за курсом\~НБУ (станом\~на \~06\~липня 2018\~року \~26,43\~грн.)\~1831033\~грн.\~66\~коп.,з яких: 60294,27 дол. США - заборгованість за кредитом, що еквівалентно 1593577 грн. 56 коп., 8984,34\~дол.\~США -\~за відсотками, що еквівалентно 237456 грн. 11 коп. Із матеріалів справи вбачається наявність у позивача ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, що є підставою для стягнення заборгованості в іноземній валюті. Відповідно до вимог ч.2 ст.192, ч. 3 ст. 533 ЦК України, Декрету КМУ\~від 19.02.93.,\~№ 15-93 «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» нарахування та стягнення неустойки повинно бути проведено в національній валюті, гривні. Спеціальна позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України. Відповідач [PERSON] у запереченні проти позову від 25 березня 2015 року зазначила про безпідставність позовних вимог про стягнення неустойки за період понад 1 рік, чим фактично заявила про застосування строку спеціальної позовної давності. Згідно з ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. З диспозиції ч.3 ст.551\~Цивільного кодексу\~України не вбачається, що законодавець визначив обовязковими умовами зменшення неустойки лише в сукупності значне перевищення розміру збитків за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Словосполучення в ч.3 ст.551\~Цивільного кодексу\~України «якщо він значно перевищує розмір збитків» виділено комами перед словосполученням «та за наявності інших обставин, які мають істотне значення», а отже за своїм змістом можуть застосовуватись як норми права окремо один від одного при вирішенні спору між сторонами. Отже, положення частини третьої статті 551\~ЦК України з урахуванням статті 3\~ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства, а також принципів пропорційності у цивільному судочинстві щодо забезпечення розумного балансу та змагальності сторін щодо обов'язку суду сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав та запобігати зловживанню правами, дає право суду зменшити розмір неустойки. Даний висновок відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України в постанові від 3 вересня 2014 року (справа № 6-100цс14). Крім того, у відповідності до ч.2 ст.616\~Цивільного кодексу\~України суд має право зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника, якщо кредитор умисно або з необережності сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов'язання, або не вжив заходів щодо їх зменшення. Суд враховує те, що позивач протягом тривалого часу не вживав заходів щодо зменшення розміру своїх збитків, завданих порушенням зобовязання, чим фактично сприяв збільшенню розміру неустойки, при отриманні кредиту курс долара становив 4,85 грн., на час розрахунку заборгованості 16,16 грн., на час винесення рішення 26,43 грн., інфляційні процеси в державі, знецінення гривні, а тому дійшов висновку про необхідність зменшення пені за несвоєчасне повернення кредиту та відсотків, стягнувши її солідарно з відповідачів на користь банку за період з 31 січня 2014 року по 30 січня 2015 року в сумі 181 293 грн. 05 коп. (половина розміру пені, визначеної експертом). Згідно з п. 1.1, 1.2, 1.3 додаткової угоди від 20 липня 2011 року сторони погодилися, що станом на 20 липня 2011 року фактична заборгованість позичальника за кредитним договором по сплаті суми кредиту становить 84763,83 дол. США. В період з 02 серпня 2011 року по 01 серпня 2012 року сукупна заборгованість позичальника по сплаті процентів за кредитом згідно діючих на дату укладення цієї додаткової угоди умов кредитного договору становитиме 12006,10 дол. США. Тимчасово на період з 02 серпня 2011 року по 01 серпня 2012 року сторони домовилися зменшити розмір платежу позичальника за кредитним договором до розміру, визначеного в графіку погашення кредиту та інших платежів за кредитним договором, що є додатком до цієї додаткової угоди на умовах, передбачених пунктами 1.3.1-1.6 угоди. Відповідно до п. 2.2, 2.3, 2.4 станом на 20 липня 2011 року заборгованість позичальника за кредитним договором, строк сплати якої настав, складає 2823,93 дол. США, у тому числі 574,03 дол. заборгованість з погашення суми кредиту; 2249,90 дол. заборгованість з погашення процентів. Фактична заборгованість за сумою кредиту збільшується на суму заборгованості за процентами, у звязку з чим відбувається зміна строку погашення заборгованості. Таке збільшення не супроводжується видачею кредитних коштів позичальнику. Позичальник зобовязується здійснити погашення заборгованості у майбутньому у складі щомісячних платежів відповідно до графіка погашення кредиту, що є додатком до цієї додаткової угоди. З матеріалів справи вбачається, що договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, умов щодо надання банку права на зміну процентної ставки в односторонньому порядку, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. [PERSON] на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов договору та в подальшому виконувала його умови. Підпис відповідача на договорі свідчить, що один із оригіналів договору отриманий нею особисто, до банку із заявами про надання додаткової інформації або роз'яснення певних положень договорів не зверталася. За таких обставин суд вважає, що [PERSON] та [PERSON] при укладенні кредитного договору та договору поруки, додаткової угоди діяли свідомо, вільно, враховуючи власні інтереси, прийняли рішення про вибір банку та вступили з ним в договірні відносини, визначивши при цьому характер правочинів і умови. Укладаючи договір споживчого кредиту, [PERSON] надана інформація про всі умови споживчого кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, відповідно до постанови [PERSON] Банку України від 10 травня 2007 року №168. Вказане підтверджується особистим підписом позичальника на кредитному договорі від 28 серпня 2008 року. Підписанням кредитного договору [PERSON] також підтвердила ознайомлення із ст.11\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» (п.15.7 кредитного договору), а також була попереджена, що валютні ризики під час виконання зобовязань за кредитним договором несе споживач. Позов про стягнення заборгованості за кредитним договором заявлений в межах строку загальної позовної давності. Відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду України від 18 червня 2014, справа № 6-61цс14, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх судів України, за договором про надання банківських послуг, яким встановлено щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (ст. 261 ЦК України). Відповідно до положень ст.257 і ч. 3 ст.267\~ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки та позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Як вбачається з матеріалів справи строк позовної давності щодо щомісячних платежів і щодо позовних вимог Банку до поручителя позивачем не пропущений. Не підлягають до задоволення вимоги зустрічного позову [PERSON] щодо припинення поруки, виходячи з наступного. Згідно з ч.1 ст.559\~ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Судом встановлено, що в результаті укладення між ПАТ «[PERSON] Аваль» та [PERSON] додаткової угоди до кредитного договору від 20 липня 2011 року збільшується обсяг відповідальності поручителя та ця обставина була доведена до відома [PERSON], що підтверджується її підписом в угоді. Відповідно до висновку почеркознавчої експертизи від 15 червня 2015 року №115П, що відповідно до ст.ст. 76-78 ЦПК України є належним та допустимим доказом, підпис у додатковій угоді №014/1322/82/1612/2 до кредитного договору від 28 серпня 2008 року напроти прізвища [PERSON] виконаний [PERSON]. У звязку з тим, що згода поручителя на збільшення обсягу його відповідальності є очевидною, явно вираженою та викладена письмово, суд вважає, що [PERSON] надала свою згоду на зміну зобовязання, що не може бути підставою для припинення поруки. Не підлягає до задоволення зустрічна позовна заява про припинення поруки і з підстав ч.4 ст.559 ЦК України, оскільки Банком не пропущено шестимісячний строк від дня настання строку виконання основного зобов'язання для пред'явлення вимоги до поручителя. Адже строк виконання основного зобов'язання визначений умовами кредитного договору та додатковою угодою до вказаного кредитного договору і настає 02 вересня 2018 року, а позов Банком направлено до суду 24 лютого 2015 року. Посилання на те, що заборгованість позичальника виникла з 06 лютого 2012 року, а тому обрахування шестимісячного строку повинно обчислюватися саме з цієї дати є безпідставними, так як додатковою угодою не змінювався строк виконання основного зобов'язання, а кредитним договором визначено вказаний строк 02 вересня 2018 року, який на час розгляду справи не сплинув. Таким чином, позичальник належним чином не виконує умов кредитного договору, у звязку з чим виникла заборгованість, яка підлягає стягненню солідарно з позичальника і поручителя. Виходячи з вимог ст.88\~ЦПК та п.39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року №10, пропорційно до задоволеної частини вимог підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача судовий збір у сумі 1790,46 грн. з кожного (98% задоволених вимог без урахування зменшеної пені).

Outcome: partial