Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-05 00:00:00

25 червня 2015 року позивачка [PERSON] звернулася до Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що й на підставі договору дарування належить квартира [ADDRESS]. У даній квартирі зареєстровані неповнолітні діти сторін [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Вказувала, що разом із дітьми виїхала в Російську Федерацію вже рік тому, зареєструвала дітей за новою адресою, де вони ходять в дитячий садочок та школу. Відповідач не проживаючи з ними, фактично дав сою згоду на проживання дітей разом із нею за іншою адресою, але відмовився підписувати свою згоду на їх виписку, мотивуючи відсутністю часу на це. Посилаючись на ст..ст.29, 317,319,321,391,405 ЦК України, просить визнати неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування спірним житлом, у звязку не проживанням в [INFO] більш як рік. Позивачка [PERSON], будучи належним чином повідомлена про час та місце слухання справи до суду не зявилася, надавши заяву в якої просила розглянути справу за її відсутністю на задоволенні позовних вимог наполягала. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомлений про час та місце слухання справи до суду не зявився, надавши суду заяву про розгляд справи за його відсутність, проти задоволення позовних вимог не заперечував. Представник відповідача [PERSON], яка діє на підставі договору про надання юридичних послуг, позовні вимоги визнала повністю та пояснила, що її довіритель не оспорює той факт, що порушує права позивачки, але з обєктивних причин не може приїхати у місто, що б надати згоду про зняття з реєстрації неповнолітніх дітей. Йому відомо, що позивачка разом із дітьми проживає в Росії, де діти разом із матірю зареєстровані та відвідують дитячий садочок та школу. Пояснювала, що спірна квартира належить позивачці, а діти в ній зареєстровані. Позивачка зверталася про зняття дітей з реєстрації у спірній квартирі, але необхідна згода обох батьків. Свідок [PERSON] суду пояснила, що позивачка її внука. Спірну квартиру [ADDRESS] вона подарувала позивачці і в даній квартирі позивачка була зареєстрована сама та зареєструвала своїх неповнолітніх дітей. У квітні 2014 року позивачка разом із дітьми виїхала в Російську Федерацію, де спочатку орендувала житло безкоштовно, на цей час знімає, працевлаштувалася. Діти знаходяться разом із нею, відвідують садок та школу. Їй відомо, що позивачка разом із дітьми не збирається повертатися в Україну, вона поштою відправила їм всі речи. На цей час у спірній квартирі ніхто не проживає. Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, свідка, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши у сукупності надані докази, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.2 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Стаття 57 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно з ч.2 ст.60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, а ч.4 цієї статті передбачає, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] відповідно до договору дарування від 28.03.2006 року є власником квартири №5, яка розташована в будинку 19 по вулиці Краснодонській у місті Маріуполі Донецької області (а.с.7-9). Сторони - позивачка і відповідач - мають від шлюбу спільних дітей [PERSON], який згідно із свідоцтвом про народження, виданим 16 березня 2012 року Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, народився 11 березня 2012 року, про що вчинено актовий запис № 236 та [PERSON], який згідно із свідоцтвом про народження, виданим 30 липня 2007 року Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, народився 24 липня 2007 року, про що вчинено актовий запис № 551 (а.с.11-12). Відповідно до копії особового рахунку № 70845, у квартирі [ADDRESS] є зареєстрованими позивачка [PERSON] та її неповнолітні діти [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно з ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Стаття 150 Житлового кодексу Української РСР (надалі ЖК України) передбачає, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Частина 2 ст.405 ЦК України передбачає, що член сімї власника втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до частини 4 статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Як вбачається із свідоцтва ВУ № 0080776 про надання тимчасового притулку на території Російської Федерації, позивачка по справі [PERSON] та її неповнолітні діти [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] 07 жовтня 2014 року були поставлені на облік у п. Новокумський Ставропольського краю, а з 18 березня 2015 року зареєстровані за адресою [INFO] Мічурина, будинок 42. Відповідно до пояснень свідка [PERSON], її внука [PERSON] разом із неповнолітніми дітьми з квітня 2014 року виїхала в Російську Федерацію де разом із ними зареєструвалася та проживає по цей час, і не збирається повертатися в Україну. Дані обставини не оспорював у судовому засіданні і представник відповідача. Крім того, відповідно до акту від 06.07.2015 року, складеного ЖКП «Азовжитлокомплекс», зареєстровані у [INFO] неповнолітні [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] зі слів сусідів не проживають з травня 2014 року. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст..7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач відмовляючи позивачці в дачі згоди на зняття з реєстрації неповнолітніх дітей, які більш ніж рік не проживають в спірній квартирі та зареєстровані за місцем проживання, як особи, які отримали тимчасовий притулок в іншій країні, значно обмежує права позивача як власника житла. При таких обставинах, для відновлення права власності позивачки суд вважає за можливе визнати [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування жилим приміщенням квартири [ADDRESS].

Outcome: approved