Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-01 00:00:00

25 серпня 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить зобов`язати відповідача усунути перешкоди в користуванні позивачем 1/4 квартири [ADDRESS] , шляхом вселення позивача до даної квартири з передачею ключів від вищевказаної квартири. Позов обґрунтовано тим, що позивачу на праві приватної власності належить 1/4 квартири [ADDRESS] . Відповідач, якому також належить 1/4 даної квартири встановив на неї залізні двері, не дає позивачу від них ключі та одноособово розпоряджається цією квартирою на свій розсуд, чим обмежує права позивача щодо користування та розпорядження своїм нерухомим майном. У судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі, надав суду усні пояснення, які відповідають змісту позовної заяви. Клопотань про долучення до справи доказів чи виклик свідків не заявляв. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, про причину неявки суд не повідомив. Надав суду відзив, в якому заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що не чинить перешкод позивачу та усвідомлює факт того, що позивач є одним з співвласників квартири і має право користування нею. Також зазначив, що фактично проживає за іншою адресою у своєї дружини. Крім іншого, запропонував позивачу вирішити спір мирним шляхом. Суд ухвалює заочне рішення, що відповідає вимогам ст.ст.280-282 ЦПК України. Третя особа в судовому засіданні просила задовольнити позовні вимоги. Заслухавши пояснення позивача та третьої особи, ознайомившись з письмовими доказами, повно та всебічно дослідивши обставини справи, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності належить по 1/4 частині квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право власності від 23 червня 1998 року (а.с.7). Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. 316 ЦК України). Згідно із ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право користування полягає в тому, що власник має юридично закріплену можливість використовувати корисні якості речі (майна) для себе, здобувати з цього користь, вигоду. Право розпорядження означає юридично забезпечену можливість встановлювати, змінювати, припиняти юридичну долю речі (майна). Право розпорядження закріплює абсолютну владу власника над річчю (майном), яка може виражатися навіть у відчуженні або знищенні речі (майна). Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності припиняється у разі: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам`яток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника (ст. 346 ЦК України). Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ч. 1 ст. 383 ЦК України). Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Як роз`яснено у п.33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року за №5 « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Як вбачається з матеріалів справи, місця проживання позивача та відповідача зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с.13,26). Однак позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту спричинення відповідачем перешкод у користуванні правом власності, чим не виконано вимоги ст. 12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі. Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Проте, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, на підставі яких можливо встановити факт наявності чинення перешкод позивачу, факт того, що саме відповідачем чиняться такі перешкоди. Сам факт посилання на те, що позивач проживає за іншою адресою без сукупності інших доказів не може свідчити про те, що з боку відповідача йому чиняться будь-які перешкоди у користуванні квартирою. З урахуванням викладеного, у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] за участю третьої особи [PERSON] про вселення до житлового приміщення, слід відмовити повністю. У відповідності до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed