Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-06 00:00:00

26 квітня 2016 представник позивача звернулася до суду з позовом до [PERSON] в якому прохала суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики у розмірі 1092630,00 грн., суму 3% річних за користування чужими коштами в розмірі 31162,41 грн. та понесені судові витрати в розмірі 6890,00 грн. Свої вимоги представник позивача мотивувала тим, що 25 лютого 2015 року позивач [PERSON] надав відповідачу у позику грошові кошти у розмірі 42000 доларів США, про отримання яких відповідач надав розписку. Згідно розписки від 25.02.2015 року відповідач зобовязався повернути вказані кошти у строк до 13 квітня 2015 року. Відповідачем кошти в строк повернуті не були, тому прохає суд їх стягнути. Позивач в судове засідання не зявився, представник позивача надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав, викладених у позові, та прохала задовольнити. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового розгляду справи, в судове засідання повторно не зявився, заперечень на позов не надав. Представник відповідача в судове засідання не зявилася, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, повторно надала заяву про перенесення розгляду справи на іншу дату, жодних доказів підстав для відкладення розгляду справи повторно не надала, тому суд приходить до висновку про неповажність причин неявки. Суд ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів та прийняти заочне рішення відповідно до ст.ст. 224-226 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. У звязку з чим, на підставі ст. 197 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу. Суд, вивчивши матеріали справи, повно і всебічно зясувавши обставини, дослідивши та проаналізувавши представлені докази в їх сукупності, встановив наступне. Згідно зі ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 02 липня 2014 року № 6-79цс14). Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником певної грошової суми саме в борг із зобовязанням її повернення, та дату отримання коштів. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в Постанові пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13. Вказані правові висновки викладені у Постановах пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 02 липня 2014 року № 6-79цс14 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обовязковими для всіх судів України. Судом встановлено, що згідно розписки від 25 лютого 2015 року [PERSON] 25.02.2015 року отримав від громадянина [PERSON] [PERSON] грошові кошти в сумі 42 000 доларів США, що на момент складання позовної заяви згідно курсу Нацбанку України 25,44 грн. за 1 долар США еквівалентно 1092630,00 гривень, та зобовязався повернути до 13 квітня 2015 року (а.с. 71). Відповідач у встановлений строк борг не повернув. Стаття 1049 ЦК України передбачає, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст. 1051 ЦК України, право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором належить позичальнику. Таким чином, право оспорювання договору позики належить стороні за цим договором. Отже, виходячи із змісту ст. 1051 ЦК України, письмова розписка є доказом факту передачі грошових коштів. Згідно розписки відповідача від 25 лютого 2015 року вона була написана ним власноручно, добровільно, без будь-якого фізичного чи психологічного тиску. Належними та допустимими доказами відповідач суду не спростував доводи позивача, не довів виконання зобовязання з вчасного повернення коштів. Тож, зважаючи, що відповідач в установлений у розписці строк своє зобовязання не виконав, тим самим порушив вимоги ст. 1049 ЦК України, суд вважає позов підставним та таким, що підлягає до задоволення. Згідно ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Наданий позивачем розрахунок є вірним, тому на його користь підлягає стягненню 31162,41 грн. в якості трьох процентів річних від простроченої суми. Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З урахуванням цього суд вважає, що судові витрати по справі (судовий збір) в розмірі 6890 грн. 00 коп. належить стягнути з відповідача по справі.

Outcome: approved