Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-22 00:00:00

26 грудня 2017 року [PERSON] звернулася до Томашпільського районного суду з даним позовом, в якому просить стягнути із [PERSON] на її користь заборгованість згідно договору позики в сумі 10490 доларів США, що на день звернення до суду в національній валюті за офіційним курсом Нацбанку України з урахуванням 3% річних від простроченої суми складає 308598,44 грн та судові витрати. Даний позов обґрунтований наступним. 30 січня 2016 року на прохання [PERSON] позивач позичила їй у борг 10490 доларів США, які відповідач зобовязалася повернути до 01 березня 2016 року, про що була складена відповідна розписка написана власноручно [PERSON] Таким чином між сторонами був укладений договір позики і позивач передала відповідачці 10490 доларів США, що за офіційним курсом Нацбанку України в національній валюті на день звернення до суду складає 293205,16 грн. Проте, по закінченню зазначеного строку відповідачка в добровільному порядку борг не повернула, в звязку з чим, за захистом свої прав [PERSON] вимушена звернутися до суду. Крім того, посилаючись на ст. 625 ЦК України позивачка просить стягнути з [PERSON] на свою користь 3% річних від простроченої суми, розмір яких визначає в сумі 15393,28 грн. В судове засідання позивачка [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] не зявилися, однак представник позивачки надіслав на адресу суду заяву, в якій просить розгляд справи провести у його відстуність та відсутність позивача, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. [PERSON] в судове засідання не зявилася, проте 25 січня 2018 року відповідачка надіслала на адресу суду відзив на позовну заяву відповідно до якого позовні вимоги не визнає, заперечує проти їх задоволення. Так, відповідач зазначила, що між нею та [PERSON] дійсно існувала домовленість про передачу в позику грошових коштів у сумі 10490 доларів США в звязку з чим 30 січня 2016 року нею було написано розписку. Вказана сума грошей повинна була бути передана позивачем протягом кількох днів, однак їх передача так і не відбулася, що підтверджується відсутністю будь-яких інших документів, які б підтверджували факт передачі грошових коштів Представник відповідача [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та заперечив факт передання позивачкою вказаної грошової суми. Зазначив, що сума боргу надумана позивачкою та [PERSON] від [PERSON] її не отримувала. Розписка, яка міститься в матеріалах справи була написана під психологічним тиском чоловіка позивачки. Крім того, зіславшись на ст. 1046 та 1047 ЦК України зазначив, що договір позики між [PERSON] та [PERSON] не був укладеним. Також [PERSON] вказав, що до правоохоронних органів з приводу змушування [PERSON] написати [PERSON] боргову розписку остання не зверталася по невідомим йому причинам. Крім того, в судовому засіданні представник відповідачки пояснив, що йому відомо, що з приводу повернення коштів за вказаною розпискою [PERSON] зверталася до Томашпільського ВП, однак провівши відповідну перевірку вказана подія не була зареєстрована до ЄРДР та запропоновано [PERSON] звернутися до суду в порядку цивільного судочинства. Суд, заслухавши пояснення сторін у справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність ї достовірність показань сторін по справі, сприяючи всебічному й повному зясуванню обставин справи, що має істотне значення для правильного вирішення спору, прийшов до наступного. Відповідно до ст.129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов'язковість рішень суду. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно ч.3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно ч.ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відповідно ч.ч.1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно ч.1-4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно ч.9 ст. 83 ЦПК України, копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судом встановлено, що 30 січня 2016 року [PERSON] було складено розписку, відповідно до якої остання взяла в борг у [PERSON] 10490 доларів США до 01 березня 2016 року (а.с.7). З оглянутих в судовому засіданні матеріалів перевірки по факту заяви [PERSON] вбачається, що 19 жовтня 2017 року Томашпільським ПВ було зареєстровано заяву [PERSON], в якій остання просить внести відомості до ЄРДР та розпочати розслідування вчиненого [PERSON] кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України. Відповідно висновку про результати перевірки складеного 25 жовтня 2017 року, розгляд заяви [PERSON] припинено та рекомендовано [PERSON] звернутися до суду в порядку цивільного судочинства. Згідно ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За вимогами ст.1046 ЦК України за договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Як слідує зі ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 1049 позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Згідно з правовими позиціями Верховного Суду України, викладених в постановах суду від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, досліджуючи боргові розписки, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеву таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речец того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобовязаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Отже, розписка як документ, що підтверджує богрове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобовязанням їх повернення та дати отримання коштів. При цьому, згідно правової позиції, сформованої Верховним Судом України в постанові від 02 липня 2014 року за наслідками розгляду справи №6-79цс14, відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Як вбачається зі змісту розписки від 30 січня 2016 року, відповідач [PERSON] взяла в борг у [PERSON] 10490 доларів США до 01 березня 2016 року. Отже, розписка містить лише умови отримання позичальником у борг грошових коштів без зобовязання їх повернення. Крім того, розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, не містить дати отримання грошових коштів та реквізити позичальника (ПІБ, ІДН, місце реєстрації чи проживання, паспортні дані, контактний телефон, електронна адреса, тощо). Відповідно до встановленої практики Європейського суду з прав людини принцип належного здійснення правосуддя передбачає, що у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позиції сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland) від 1 липня 2003 року, п. 36). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland) від 27 вересня 2001 року, п. 30). Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (частина четверта статті 10 ЦПК України,стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року). Висновок про результати розгляду заяви [PERSON] від 25 жовтня 2017 року складений Ст. ДОП Томашпільського ВП [PERSON], суд до уваги не приймає, оскільки як вбачається з матеріалів перевірки та самого висновку була допитана лише позивачка та чоловік відповідачки [PERSON], опитати [PERSON] не представилося за можливе в звязку з відсутністю останньої за місцем проживання, тому суд та розцінює вказаний висновок як неналежний доказ. Згідно із статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Враховуючи вищенаведені норми, суд доходить висновку, що відсутність у розписці від 30 січня 2016 року зобов'язання повернення грошей, реквізитів позивачки свідчить про те, що між сторонами не виникли боргові зобов'язання. А тому відсутні підстави для задоволення вимог позивача щодо стягнення боргу за розпискою від 30 січня 2016 року. Аналогічного висновку щодо оцінки розписки дійшов Верховний Суд України у своїй постанові від 21 березня 2018 року, справа № 211/3035/14-ц, провадження № 61-3673св18. Тому суд доходить до висновку, що вимоги позивача є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed