Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-02 00:00:00

25 травня 2018 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] в якому зазначила, що в період часу з червня 2013 року по січень 2018 року вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах із останнім. В період спільного проживання [INFO] народила дитину [PERSON] , батьком якого є відповідач по справі. Оскільки шлюб не був зареєстрований, відомості про батька дитини в актовому записі про народження були внесені відповідно до ч.1 ст.135 СК України. Під час спільного проживання відповідач визнавав своє батьківство відносно народженої нею дитини, але звернутись із відповідною заявою до органів РАЦС відмовився. Позивачка просить: -визнати [PERSON] батьком [PERSON] , [INFO] ; -стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі ј частини всіх видів його заробітку щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку до досягнення сином повноліття; -стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на її утримання в розмірі ј частини всіх видів заробітку відповідача щомісячно, до досягненням сином [PERSON] трьох років до [INFO] . В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала заявлені позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] позовні вимоги [PERSON] визнав в повному обсязі і пояснив, що дійсно перебував у фактичних шлюбних відносинах із позивачкою [PERSON] , яка [INFO] народила дитину [PERSON] . Він є батьком цієї дитини, згоден та спроможний сплачувати аліменти на утримання сина в розмірі ј частини всіх видів заробітку. Крім того визнає позовні вимоги про стягнення з нього аліментів на утримання [PERSON] в розмірі ј частки заробітку до досягнення сином трьохрічного віку до [INFO] , оскільки є військовослужбовцем військової частини [NUMBER] , має постійний дохід, інших осіб на утриманні не має, отже спроможний надавати матеріальну допомогу позивачці на її утримання та на утримання дитини у зазначеному розмірі. На виконання приписів ч.1 ст.206 ЦПК України відповідач [PERSON] подав письмову заяву про визнання позову [PERSON] . Судом роз`яснювалось сторонам право заявити клопотання про призначення судової молекулярно-генетичної експертизи на предмет визначення батьківства, але вони таким правом не скористались; крім того, відповідач [PERSON] подав письмову заяву про недоцільність призначення судової молекулярно-генетичної експертизи. З`ясувавши позицію сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судовим розглядом встановлено, що [INFO] народився [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] (а.с.11). Як вбачається з Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження (а.с.12) матір`ю [PERSON] , [INFO] є [PERSON] , відомості про батька [PERSON] записані відповідно до ч.1 ст.135 СК України. Відповідно до ч. 2-4 ст. 128 СК України підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до\~Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до\~частини першої статті 135\~цього Кодексу. Статтею 134 СК України передбачено, що на підставі заяв осіб, зазначених у\~статті 126\~цього Кодексу, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження. Згідно ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Отже, закон покладає на батьків обов`язок щодо надання утримання своїм неповнолітнім дітям, тобто дітям, які не досягли 18 років. Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Згідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. В силу ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Згідно ч. 1 ст. 80 СК України, аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. В той же час, як вбачається безпосередньо із наданих документів та пояснень в судовому засіданні, сторони у зареєстрованому шлюбі не перебували. Згідно ч. 2 ст. 91 СК України жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, ним їхньої дитини, відповідно до частин 2-4 ст. 84 та ст.ст. 86 і 88 цього Кодексу. Згідно із ч. 1\~ст. 191 СК України, ч. 1\~ст. 403 ЦПК України\~аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а рішення в частині стягнення аліментів за один місяць підлягає негайному виконанню. Частиною 1 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Підстави стверджувати, що визнання відповідачем [PERSON] позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб відсутні; також у суду відсутні обґрунтовані сумніви щодо достовірності визнаних відповідачем обставин або добровільності їх визнання. Приймаючи до уваги вищенаведене та враховуючи визнання відповідачем [PERSON] позовних вимог [PERSON] в повному обсязі, суд дійшов висновку про задоволення позову. Відповідно до ст.141 ЦПК УКраїни на [PERSON] слід покласти витрати, пов`язані зі сплатою судового збору (а.с.1). На підставі ст.ст.80, 84, 91, 128, 134, 180, 181, 183, 191 СК України,

Outcome: approved