Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-10 00:00:00

25.06.2015 року ТОВ «Бюро незалежної оцінки» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про розірвання договору про спільну діяльність та стягнення коштів. В обґрунтування позову вказало, що 02 березня 2013 року між ТОВ «Бюро незалежної оцінки» та [PERSON] укладено договір про спільну діяльність. Пунктом 1. договору передбачено, що сторони за цим договором зобов'язуються шляхом об'єднання майна та зусиль діяти в напрямку створення відповідних умов для спільної діяльності в сфері вантажного перевезення з метою подальшого отримання та поділу прибутку від цієї діяльності. У відповідності до п. 10 спірного договору, термін його дії становить з моменту підписання договору до 02.02.2015 року. В разі якщо з боку сторін відсутні заперечення, договір вважається пролонгований до 02.02.2016 року. За даним Договором, сторони зобов'язуються шляхом об'єднання майна та зусиль спільно діяти в напрямку створення відповідних умов для спільної діяльності в сфері вантажного перевезення з метою подальшого отримання та поділу доходів від цієї діяльності. Пунктом 3 договору передбачено, що фінансування робіт, проектів, а також будь-яких витрат пов'язаних з реалізацією спільної діяльності за даним договором, покладаються на позивача. В свою чергу, відповідач, згідно п. 4 Договору, взяла на себе зобов'язання щодо реалізації узгоджених раніше проектів з метою подальшого отримання та розподілу прибутку. Пунктом 5.1. Договору передбачено, що керівництво спільною діяльністю, а також ведення спільних справ доручається Відповідачу. Згідно п.п. 6.1. Договору, внеском відповідача є особиста трудова участь. Умовами договору передбачено, що фактичний розподіл прибутку здійснюється шляхом отримання позивачем відповідної частки прибутку та утримання відповідної частки прибутку відповідачем. На протязі дії спірного договору Позивачем сумлінно викопано передбачені ним умови. Позивачем, в повному обсязі та визначені строки, надалися кошти необхідні для придбання вказаного в договорі майна та відсутність з боку Відповідача претензій щодо виконання позивачем умов Договору. Зі свого боку, відповідач систематично порушує умови укладеного між ними договору. Зобов'язання, стосовно ведення спільних справ, позивачем не виконуються. Відповідач відмовляється надавати будь-яку інформацію щодо коштів отриманих від спільної діяльності. Прибутку, передбаченого Договором, Відповідач не отримує. Транспортні засоби не придбані. Грошові кошти до теперішнього часу залишаються у відповідача. Відповідно до сі. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно ст. 629 ЦПК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Статтею 651 ЦК України передбачено, що договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною. Істотним є таке порушення стороною договору, коли в наслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладанні договору. В даному випадку це отримання позивачем прибутку від спільної діяльності передбаченої Договором про спільну діяльність від 02 березня 2013 року. Просить розірвати договір про спільну діяльність від 02 березня 2013 року, укладеного між ТОВ «Бюро незалежної оцінки» та [PERSON], стягнути з неї на користь ТОВ «Бюро незалежної оцінки» грошові кошти у розмірі 90\~000,0 грн., наданих для придбання транспортних засобів за договором від 02 березня 2013 року, укладеного між ГОВ «Бюро незалежної оцінки» та [PERSON], а також судові витрати. 16.07.2015 року [PERSON] звернулася с зустрічним позовом до ТОВ «Бюро незалежної оцінки» та Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої Служби України про визнання договору про спільну діяльність дійсним, скасування арешту, зобовязання вчинити певні дії. В обґрунтування зустрічного позову зазначила, що між нею та ТОВ «Бюро незалежної оцінки» 02.03.2013 року укладено договір про спільну діяльність. ТОВ «Бюро незалежної оцінки» Відповідач 1 звернулося до Тернівського суду м. Кривого Рогу з позовною заявою про розірвання договору про спільну діяльність та стягнення коштів. Вважає, що вищезазначений цивільний позов не повинен підлягати задоволенню і тому звертаюся до суду з зустрічним цивільним позовом. Пунктом 1. договору передбачено, що сторони за цим договором зобов'язуються шляхом об'єднання майна та зусиль діяти в напрямку створення відповідних умов для спільної діяльності в сфері вантажного перевезення з метою подальшого отримання та поділу прибутку від цієї діяльності. У відповідності до п. 10 спірного договору, термін його дії становить з моменту підписання договору до 02.02.2015 року. В разі якщо з боку сторін відсутні заперечення, договір вважається пролонгованим до 02.02.20/6 року. Тобто, договір про спільну діяльність діє до 02.02.2016 року і на теперішній час діє і вона виконую всі свої зобов'язання по договору. За даним Договором, сторони зобов'язуються шляхом обєднання майна та зусиль спільно діяти в напрямку створення відповідних умов для спільної діяльності в сфері вантажного перевезення з метою подальшого отримання та поділу доходів від цієї діяльності. Пунктом 3 спірного договору передбачено, що фінансування робіт, проектів, а також будь-яких витрат пов'язаних з реалізацією спільної діяльності за даним договором, покладаються на відповідача. В свою чергу, вона, згідно п. 4 Договору, взяла на себе зобов'язання щодо реалізації узгоджених раніше проектів з метою подальшого отримання та розподілу прибутку. Пунктом 5.1. Договору передбачено, що керівництво спільною діяльністю, а також ведення спільних справ доручається їй. Згідно п.п. 6.1. Договору, її внеском є особиста трудова участь. Умовами договору передбачено, що фактичний розподіл прибутку здійснюється шляхом отримання відповідачем відповідної частки прибутку та утримання відповідної частки прибутку нею. Вона виконує всі зобов'язання пов'язані з виконанням умов договору, за винятком розпорядження коштами, але на це є поважна причина. Згідно приписів ст. 203 ЦК України, загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину є: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину миє бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинитися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно приписів ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. В телефонній розмові вона повідомила ТОВ «Бюро незалежної оцінки» про виникнення труднощів, і ТОВ «Бюро незалежної оцінки» з розумінням поставився до неї, тому їй дивно було дізнатися про існування первинного позову. Згідно приписів ст. 203 ЦК України вимогами для визнання договору недійсним є: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинитися у формі, встановленні законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин. що вчиняється батьками (усиновлювачами). не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Нею не порушено не один з пунктів ст. 203 ЦК України, тому вважає, що договір є чинним. Згідно приписів ст. 651 ЦК України, підставами для зміни або розірвання договору є: зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом; договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок заподіяної цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Підстав для розірвання договору також не має, так як істотного порушення договору нею не допущено, всі зобов'язання по договору будуть виконані в строк. Причиною, яка в повній мірі перешкоджає їй виконувати умови договору є наступне: Постановою від 14.02.2012 року по виконавчому провадженню ВП № 3120X581 Відділом примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України відкрито виконавче провадження про стягнення з неї заборгованості перед ПАТ КБ «Фольксбанк». Відділом примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України винесено Постанову від 19.03.2012 року про стягнення з неї виконавчого збору. Відділом примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України винесено Постанову про закінчення виконавчого провадження у зв'язку з мировою угодою, яка укладена між нею та ПАТ КБ «Фольксбанк». Постановою від 06.06.2013 року по виконавчому провадженню ВПІ № 38354748 відкрито виконавче провадження № 38354748 про стягнення з неї судового збору. Постановою від 18.09.2014 року по виконавчому провадженню ВП № 38354748 Відділом примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України накладено арешт на її майно та заборона його відчуження. Постановою від 26.01.2015 року по виконавчому провадженню ВП № 38354748 Відділом примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України виконавчий документ повернуто стягувачу та виконавче провадження закрито. Але до теперішнього часу Відділ примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України арешт з її майна та заборону його відчуження не зняв, відомості про скасування арешту та заборони в компетентні органи не направив, що перешкоджає їй виконувати в певній мірі умови договору. Згідно з ст. 15 ЦК України завданням цивільного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Таким чином, оскільки судом встановлено, що при винесенні Постанови від 26.01.2015р. ВП№ 38354748 про повернення виконавчого документа стягувачеві Відділом примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України не вирішено питання щодо зняття арешту з майна боржника, вважає, що порушено Відділом примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України права та охоронювані законом її інтереси, котрі підлягають відновленню в судовому порядку. В усній розмові з представниками Відділом примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України їй рекомендували звернутися до суду для скасування арешту та заборони. Просить в позові ТОВ «Бюро незалежної оцінки» до [PERSON] про розірвання договору про спільну діяльність та стягнення коштів відмовити; скасувати арешт належного [PERSON] рухомого та нерухомого майна та зняти заборону його відчуження. накладені постановою відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України від 18.09.2014 року по виконавчому провадженню № 38354748; визнати договір про спільну діяльність від 02 березня 2013 року, укладений між ТОВ «Бюро незалежної оцінки» та [PERSON] - дійсним. Позивач по основному позову - ТОВ «Бюро незалежної оцінки» звернувся до суду з заявою про розгляд справи за відсутності їх представника, основний позов підтримує у повному обсязі, проти зустрічного позову заперечує. Відповідач по основному позову [PERSON], звернулася до суду з заявою про розгляд справи за її відсутності, зустрічний позов підтримує у повному обсязі, проти основного позову заперечує. Представник відповідача по зустрічному позову - Відділ примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України надав суду клопотання про розгляд справи у його відсутність, прийняття рішення залишає на розсуд суду. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в основному позові слід відмовити, зустрічний позов підлягає задоволенню з наступних підстав. 02 березня 2013 року між ТОВ «Бюро незалежної оцінки» та [PERSON] укладено договір про спільну діяльність, строком до 02.02.2015 року, згідно якого сторони зобов'язуються шляхом об'єднання майна та зусиль діяти в напрямку створення відповідних умов для спільної діяльності в сфері вантажного перевезення з метою подальшого отримання та поділу прибутку від цієї діяльності..(а.с.4-5). У відповідності до п. 10 спірного договору, термін його дії становить з моменту підписання договору до 02.02.2015 року. В разі якщо з боку сторін відсутні заперечення, договір вважається пролонгованим до 02.02.20/6 року. Тобто, на час розгляду справи договір є дійсним. Згідно ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Пунктом 3 спірного договору передбачено, що фінансування робіт, проектів, а також будь-яких витрат пов'язаних з реалізацією спільної діяльності за даним договором, покладаються на відповідача. В свою чергу, [PERSON], згідно п. 4 Договору, взяла на себе зобов'язання щодо реалізації узгоджених раніше проектів з метою подальшого отримання та розподілу прибутку. Пунктом 5.1. Договору передбачено, що керівництво спільною діяльністю, а також ведення спільних справ доручається [PERSON] Згідно п.п. 6.1. Договору, внеском [PERSON] є особиста трудова участь. Разом з тим позивачем по основному позову - ТОВ «Бюро незалежної оцінки» , суду не надано доказів, окрім укладання спірного договору, не тільки про не виконання [PERSON] умов договору, але й отримання коштів на фінансування робіт згідно умов договору. Згідно ст. 203 ЦК України вимогами для визнання договору недійсним є: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинитися у формі, встановленні законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 651 ЦК України, підставами для зміни або розірвання договору є: зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом; договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок заподіяної цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Позивачем - ТОВ «Бюро незалежної оцінки» , не надано суду доказів про порушення ст.. 203 ЦК України, на підставі яких договір про спільну діяльність може бути визнаний недійсним, або ст.. 651 ЦК України, на підставі якої договір може бути змінений або розірваний, а тому в основному позові про розірвати договір про спільну діяльність від 02 березня 2013 року, укладеного між ТОВ «Бюро незалежної оцінки» та [PERSON], стягнення з неї на користь ТОВ «Бюро незалежної оцінки» грошових коштів у розмірі 90\~000,0 грн., наданих для придбання транспортних засобів, а також судових витрат слід відмовити. Разом з тим , суд вважає необхідним задовольнити зустрічний позов з наступних підстав. Судом встановлено, що Постановою від 14.02.2012 року по виконавчому провадженню ВП № 3120X581 Відділом примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України відкрито виконавче провадження про стягнення з [PERSON] заборгованості перед ПАТ КБ «Фольксбанк». (а.с.73). Відділом примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України винесено Постанову від 19.03.2012 року про стягнення з неї виконавчого збору. (а.с.74). 04.06.2013 року Відділом примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України винесено Постанову про закінчення виконавчого провадження у зв'язку з мировою угодою, яка укладена між нею та ПАТ КБ «Фольксбанк». (а.с.25). Постановою від 06.06.2013 року по виконавчому провадженню ВПІ № 38354748 відкрито виконавче провадження № 38354748 про стягнення з [PERSON] судового збору. (а.с.26). Постановою від 18.09.2014 року по виконавчому провадженню ВП № 38354748 Відділом примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України накладено арешт на майно [PERSON] та заборона його відчуження.(а.с.77). Постановою від 26.01.2015 року по виконавчому провадженню ВП № 38354748 Відділом примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України виконавчий документ повернуто стягувачу та виконавче провадження закрито.(а.с.78). Але до теперішнього часу Відділ примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України арешт з її майна та заборону його відчуження не зняв, відомості про скасування арешту та заборони в компетентні органи не направив, що перешкоджає їй виконувати в певній мірі умови договору. Не погодившись з тим, що при винесенні головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України [PERSON] Постанови від 26.01.2015 року про повернення виконавчого документа стягувачеві, не було вирішено питання щодо зняття арешту з майна боржника, накладеного Постановою від 18.09.2014 року по виконавчому провадженню ВП № 38354748, позивач по зустрічному позову [PERSON] звернулось до суду с зустрічною позовною заявою. Так, на думку суду, позовні вимоги [PERSON] є правомірними, документально підтвердженими, та такими, що ґрунтуються на положеннях чинного законодавства України, виходячи з наступного. Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначено Законом України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999р. №606-ХІ\\/ (зі змінами та доповненнями), відповідно ст.1 якого, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. З метою забезпечення гарантій прав громадян і юридичних осіб у виконавчому провадженні ст.6 Закону України «Про виконавче провадження» зобов'язано державного виконавця використовувати надані йому права у точній відповідності із законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів громадян і юридичних осіб. Частиною 1 статті 17 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. Згідно з ч.ч.1,б ст.28 Закону України «Про виконавче провадження» у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення, за яким боржник зобов'язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавчий збір стягується в розмірі шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі ста двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та виконання боржником рішення після закінчення строку для самостійного його виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. У разі завершення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 47, пунктами 2 і 8 частини першої статті 49 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня після завершення (закінчення) такого виконавчого провадження відкриває виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору. Так, як встановлено судом та зазначено вище, Постановою від 06.06.2013 року по виконавчому провадженню ВПІ № 38354748 відкрито виконавче провадження № 38354748 про стягнення з [PERSON] судового збору. Згідно з ч.І ст.30 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно із статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу - згідно із статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно із статтею 48 цього Закону. Відповідно до п.1 ч.І ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу, зокрема, у разі, якщо є письмова заява стягувача. Судом встановлено, що на виконання означених вимог чинного законодавства, Постановою від 26.01.2015 року по виконавчому провадженню ВП № 38354748 Відділом примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України виконавчий документ повернуто стягувачу та виконавче провадження закрито. При цьому, судом встановлено, що при винесенні означеної постанови від 26.01.2015р. ВП № 38354748 про повернення виконавчого документа стягувачеві, головним державним виконавцем відділу виконання рішень Державної виконавчої служби України не було вирішено питання щодо зняття арешту з майна боржника, накладеного Постановою від 18.09.2014 року по виконавчому провадженню ВП № 38354748 Відділом примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України про арешт майна [PERSON]І та заборона його відчуження. Наслідки завершення виконавчого провадження передбачені статтею 50 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до частин 1,2 якої у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Отже, з урахуванням вищевикладеного, судом встановлено, що, у даному випадку, накладення державним виконавцем арешту на усе рухоме та не рухоме майно та заборону його відчуження, порушує право позивача по зустрічному позову. Відповідно до ч.ч.2,3 ст.60 Закону України «Про виконавче провадження» у разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. Таким чином, з урахуванням наведеного, а також виходячи із системного аналізу вищенаведених законодавчих приписів, суд дійшов висновку, що, у даному випадку Відділ примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України при поверненні виконавчого документа стягувачеві повинен був вирішити питання щодо зняття арешту з майна, що відповідно свідчить про правомірність та ґрунтовність позовних вимог [PERSON] Таким чином, оскільки судом встановлено, що при винесенні Постанови від 26.01.2015р. ВП № 38354748 про повернення виконавчого документа стягувачеві, головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України не вирішено питання щодо зняття арешту з майна боржника, суд дійшов висновку щодо наявності порушених відповідачем - Відділом примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України, прав та охоронюваних законом інтересів позивача, котрі підлягають відновленню в судовому порядку. Відтак, беручи до уваги вищевикладене, та оцінюючи наявні в матеріалах справи письмові докази в сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги по зустрічному позову [PERSON] правомірні, документально підтверджені та обґрунтовані, відповідають чинному законодавству, отже підлягають задоволенню повністю. На підставі ст. ст. 6,17,25,28,30,47,48,50,60 Закону України «Про виконавче провадження», ст. ст. 203, 651 ЦК України,

Outcome: approved