Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-17 00:00:00

24.07.2018 року [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] громади міста Миргорода в особі Миргородської міської ради Полтавської області про визнання права власності на будинковолодіння в порядку спадкування. Просили визнати за ними право власності в порядку спадкування за законом по 1/2 частці житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по вулиці Хорольська № 26 (двадцять шість ) в місті Миргороді Полтавської області, що в цілому складається з житлового будинку А-1 з прибудовою а, погребу під будинком а-1, сараю Б, сараю Г, сараю Д, погребу г, та споруд після смерті 12 квітня 2015 року [PERSON]. Мотивуючи позовні вимоги, тим що 12 квітня 2015 року помер батько [PERSON]. За життя батькові належало на праві приватної власності будинковолодіння, що розташоване по вул. Хорольська, 26 в м. Миргороді. Після смерті батька відкрилася спадщина на майно померлого, у тому числі на будинковолодіння. Спадкоємцями після смерті останнього по закону є позивачі по справі, його діти: дочка [PERSON], що підтверджується рішенням Миргородського міськрайонного суду від 10.02.2016 року, та дочка [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-КЕ №003788 віл 21.01.1999 року. Позивачі звернулися до Приватного нотаріуса Миргородського міського нотаріального округу [PERSON] з заявою про прийняття спадщини. Приватний нотаріус Миргородського міського нотаріального округ, виніс постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину по закону, оскільки відсутній правовстановлюючий документ. [PERSON] за життя отримав в дар будинковолодіння, що розташоване за адресою: м. Миргород, вул. Хорольська, 26, але серед особистих речей батька оригінал договору дарування був відсутній, наявна лише його незасвідчена копія. У звязку зі своєю юридичною необізнаністю, через внесення змін до законодавства, батько, отримавши вищевказане будинковолодіння в дар, не отримав свідоцтва про право власності на вищевказане будинковолодіння ( правовстановлюючий документ). З моменту укладення договору дарування, 28 листопада 1989 року, батько постійно проживав у вищевказаному будинковолодінні, вважав його своєю власністю, підтримував у стані придатному для проживання. Оскільки свідоцтво про право приватної власності на нерухоме майно на померлих осіб не видається, тому вони змушені звертатися до суду з даним позовом. Відповідно до ухвали судді від 27 липня 2018 року прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON], [PERSON] в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с. 34,35). В підготовчому судовому засіданні клопотання позивача [PERSON] задоволено та витребувано у приватного нотаріуса Миргородського міського нотаріального округу [PERSON] належним чином завірені копії спадкової справи після [PERSON], який помер 12 квітня 2015 року. В підготовчому засідання оголошено перерву до 21 вересня 2018 року (а.с.44,45). 21 вересня 2018 року підготовче провадження по справі за позовом [PERSON], [PERSON] до [PERSON] громади міста Миргорода в особі Миргородської міської ради Полтавської області про визнання права власності на будинковолодіння в порядку спадкування, закрито та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.69). Позивачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання не зявилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с. 73). Представник відповідача [PERSON] громади міста Миргорода в особі Миргородської міської ради Полтавської області в судове засідання не зявився, направив на адресу заяву про розгляд справи за відсутності представника відповідача. Не заперечува проти задоволення позову ( а.с. 74). В зв?язку з неявкою в судове засідання сторін, відповідно до ст.247 ч.2 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Судом встановлено наступні фактичні обставини, що підтверджуються доказами. 12 квітня 2015 року помер батько позивачів [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-КЕ № 291986 від 15.04.2015 року (а.с. 14). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на майно померлого, у тому числі на будинковолодіння. Спадкоємцями після смерті по закону є позивачі по справі, його діти: дочка [PERSON], що підтверджується рішенням Миргородського міськрайонного суду від 10.02.2016 року, та дочка [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-КЕ №003788 віл 21.01.1999 року (а.с. 15,27). 24 липня 2018 року позивачі звернулися до приватного нотаріуса Миргородського міського нотаріального округу [PERSON] із заявами про прийняття спадщини по закону. Постановами від 24 липня 2018 року приватного нотаріуса Миргородського міського нотаріального округу [PERSON] відмовлено позивачам у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлого батька [PERSON] по 1/2 частині житлового будинку, що знаходиться в м. Миргороді Полтавської області, вул. Хорольська, 26, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документа на будинок, що підтверджується копіями вищезазначених постанов (а.с.23,24). Вирішуючи спір, суд встановив, що між сторонами виникли цивільні правовідносини щодо спадкування, зокрема, щодо спадкування за законом, які регламентують порядок набуття права власності на спадкове майно. Судом встановлено, що спадкодавець [PERSON] був власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по вул. Хоролська, 26 м. Миргород Полтавської області. Вказаний факт підтверджується доказами, дослідженими судом, зокрема: договором дарування від 28 листопада 1989 року, зареєстрованого в Лубенському БТІ 30.11.1989 року, відповідно до якого [PERSON] отримав в дар будинковолодіння, що розташоване за адресою: м. Миргород, вул. Хорольська, 26, довідкою Лубенського БТІ №163-А від 24.01.1990 року. Статтею 1217 ЦК України встановлено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, які регламентують порядок набуття права власності на спадкове майно, зокрема, за законом, і регулюються Конституцією України, ЦК України та ЦПК України. Так, згідно із ст.ст.41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Відповідно до ст.16 ЦК України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Тобто, за змістом ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про визнання права. Статтею 25 ЦК України передбачено, що цивільна правоздатність особи припиняється у звязку з її смертю, тобто померла особа не може мати майна на праві власності. Статтями 328, 1216, 1217, 1218, 1220, 1223, 1258, 1261, 1268, 1269, 1270, 1296 ЦК України встановлено загальні положення про право власності, порядок її набуття та припинення права власності, в тому числі, в порядку спадкування. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ч.3 ст.1223, ч.1 ст.1220 ЦК України). Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст.1216 ЦК України). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України). Відповідно до ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно з ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Згідно ч. 5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно із ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Спадщина може бути визнана відумерлою та передана у комунальну власність в порядку визначеному ст. 1277 ЦК України і тому саме сільська рада за місцем відкриття спадщини є відповідачем по справі. Враховуючи перевірені у судовому засіданні докази, суд вважає, що факт належності спадкодавцю [PERSON] на праві власності житлового будинку з надвірними господарськими будівлям підтверджений, а тому зазначений будинок з господарськими будівлями входить до складу спадщини після його смерті. Позивачі є спадкоємцями по закону майна, яке належало померлому батьку [PERSON], вчинили дії по прийняттю спадщини, тому вони набули право на це майно в порядку спадкування. Це право відповідачем не оспорюється, а отже підстав для визнання спадщини відумерлою немає. Оскільки право позивачів на оформлення їх спадкових прав на житловий будинок померлого [PERSON] порушено, то воно підлягає судовому захисту. Позовні вимоги позивачів не суперечить закону та не порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, тому позов підлягає до задоволення. В звязку з задоволенням позову, судові витрати понесені позивачем при зверненні до суду не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, виходячи з розяснень п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства про розгляді справ у суді першої інстанції», де вказано, що витрати на оплату судового збору в повному обсязі покладаються на кожного спадкоємця пропорційно до виділеної йому частки.

Outcome: approved