Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-06 00:00:00

25.07.2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Львіввторкольормет» про зміну підстав звільнення та стягнення заборгованості з виплати заробітної плати та просив: визнати звільнення з роботи на підставі п.2 ст. 41 КЗпП України незаконним; змінити формулювання причини звільнення з «звільнений у зв'язку з втратою довіри на підставі п.2 ст. 41 КЗпП України» на «звільнений в зв'язку з закінченням строку договору за п.2 ст.36 КЗпП України»; зобов'язати ТзОВ «Львіввторкольормет» внести до трудової книжки та додатку до даної трудової книжки відповідний запис про зміну формулювання причини звільнення, також стягнути з ТзОВ «Львіввторкольормет» на його користь заборгованість по заробітній платі та іншим виплатам. В обґрунтування своїх позовних вимог покликається на те, що відповідно до наказу №46-к від 31.10.2005 року він був прийнятий на роботу начальником відділу заготівлі металобрухту на ТзОВ «Львіввторкольормет», а 28.09.2006 року переведений на посаду заступника начальника відділу заготівлі металобрухту на ТзОВ «Львіввторкольормет». Згідно наказу №30/1-к від 03.11.2011 року переведений на посаду директора ТзОВ «Львіввторкольормет». 17.06.2013 року ТзОВ «Львіввторкольормет» йому було видано трудову книжку з якої дізнався, що 17.06.2013 р. його було звільнено із займаної посади директора згідно п.2 ст.41 КЗпП України (за втратою довіри) на підставі протоколу №3 зборів учасників товариства від 17.06.2013 р. Вважає, що таке звільнення є незаконним, безпідставним. 03 травня 2012 року між ним та засновником ТзОВ «Львіввторкольормет» було укладено трудовий контракт у відповідності до якого його було прийнято на посаду директора ТзОВ «Львіввторкольормет». Дія контракту визначена строком на один рік - до 03.05.2013року. 03.05.2013 року звернувся до засновника товариства з заявою про звільнення мене із займаної посади у зв'язку із закінченням строку контракту (ч.2 ст.36 КЗпП України), на що засновник попросив продовжувати виконувати свої обов'язки на підставі п.2.9 контракту, який передбачає у випадку розірвання контракту затримання працівника за виробничими потребами строком на один місяць, оскільки необхідний буде час для пошуку нового директора товариства. 11.06.2013 року ним було подано повторну заяву про звільнення із займаної посади у зв'язку із закінченням строку контракту, 30.12.2013 року позивач подав заяву про уточнення позовних вимог, уточнивши суму заборгованості - 7605,50 грн. за невикористані відпустки за час роботи на підприємстві на посаді директора. У судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю, надавши пояснення аналогічні, викладеним у позовній заяві та додатково пояснив. На даному підприємстві працює вісім років. З листопада 2011 року працює на посаді директора. Йому відомо про те, що 03.05.2013 року закінчувався укладений трудовий контракт на посаді директора. Перед закінченням дії контракту, засновник Товариства [PERSON] пропонував йому продовжити дію контракту на новий термін. При цьому він засновнику нагадав, що продовження дії контракту можливе тільки при умові, якщо засновник погодить з іншим підприємством, яке знаходиться на території поряд питання про спільне користування залізничною колією, так як вона необхідна при здійсненні підприємницької діяльності. З цього приводу він більше 10 службових записок подавав засновнику. Якщо такого погодження не відбудеться, то він не бажає працювати директором. Так, як ця розмова відбувалася перед святам, то з засновником погодилися повернутися до розмови про продовження дії контракту після свят і після вирішення питання користування колією. Зустрівшись після свят з [PERSON], він дізнався, що останній не вирішив питання користування колією, а тому відмовився від підписання контракту. З цього приводу засновник пригрозив звільнити його за статтею. Отримавши трудову книжку 17.06.2013 року, дізнався про звільнення з посади за втратою довіри. За час виконання обов'язків директора він на лікарняному не перебував, а також не використовував відпусток. Представник позивача [PERSON], який діє на підставі довіреності від 06.08.2013 року (а.с.26) позов підтримав в повному об'ємі та просив його задовольнити. Представник відповідача [PERSON], який діє на підставі довіреності від 23.09.2013 року (а.с.40) позов заперечив з підстав наведених у письмових запереченнях (а.с.42-45). Третя особа директора ТзОВ «Львіввторкольормет» повторно у судове засідання не прибув, хоча належним чином повідомлявся про день та час розгляду справи, а тому суд вважає, що розгляд справи слід провести без його участі за наявними у справі доказами. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши зібрані по справі докази, з'ясувавши дійсні обставини справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступного. Відповідно до ст.ст. 10,60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що згідно наказу ТзОВ «Львіввторкольормет» №30/1-к від 03.11.2011 року [PERSON] переведений на посаду директора ТзОВ «Львіввторкольормет» (а.с.17). 03 травня 2012 року між [PERSON] та засновником ТзОВ «Львіввторкольормет» було укладено трудовий контракт у відповідності до якого, [PERSON] прийнято на посаду директора ТзОВ «Львіввторкольормет». Згідно п.6.5. трудового контракту його дія визначена строком на один рік - до 03.05.2013року (а.с.8-10). З копії заяви від 29.04.2013 року [PERSON] засновнику Товариства [PERSON] вбачається, що позивач звертався до засновника з пропозицією повернутися до вирішення питання щодо закінчення дії контракту після 20.05.2013 року (а.с.53). З наданої представником відповідача копії протоколу № 2 від 29.04.2013 року зборів засновників ТзОВ «Львіввторкольормет» також вбачається, що 29.04.2013 року засновники знали про те, що директор [PERSON] заявив про небажання працювати директором та підписувати новий трудовий контракт при закінченні терміну дії старого (а.с.46). Пр и цьому збори вирішили відсторонити [PERSON] від роботи директором Товариства з зупиненням розпорядчих функцій з 04.05.2013 року, при цьому врахувати п.2.9. розділу 2 «Обовязки і Права Роботодавця» трудового контракту. У відповідності до п.2.9. Трудового контракту від 03.05.2012 року, Роботодавець має право за виробничими потребами затримати Працівника у випадку розірвання цього контракту за ініціативою Працівника строком на 1 місяць. З копії табелю обліку робочого часу Товариства за травень 2013 року та акту від 07.06.2013 року (а.с.54,55) вбачається, що [PERSON] з 20.05.2013 року на роботу не виходив, отже не бажав продовжувати трудовий контракт, як і зазначав у заяві від 29.04.2013 року. Оскільки засновник по спливу місячного строку: 03.06.2013 року не приймав рішення про звільнення [PERSON] у зв'язку з закінченням строку дії контракту, останній 11.06.2013 року рекомендованим повідомленням направив заяву про звільнення (а.с.5,6). Згідно п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. Отже, суд вважає, що позивач належним чином повідомив роботодавця про небажання продовжити трудовий контракт і про таке було відомо, оскільки 29.04.2013 року приймалося відповідне рішення засновників ТзОВ «Львіввторкольормет». При цьому слід зазначити, що звільнення [PERSON] за втратою довіри не відповідає вимогам закону. У відповідності до п.2 ст.41 КЗпП України, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу; Тобто з положень наведеної вище норми КЗпП України випливає, що працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності, повинен вчинити певні винні або з необережності дії, які б надали підстави власнику або уповноваженому ним органу зробити висновки про втрату довір'я до цього працівника, що було б підставою для розірвання з ним трудового договору. Крім цього власник у разі спору зобов'язаний довести і факт порушення, і вину працівника. З пояснень представника відповідача вбачається, що Товариство на час розгляду справи не порушувало питання перед позивачем, а так само і у судовому порядку про відшкодування збитків і т.ін. До того ж, питання про недовіру поставлене Товариством вже після того, як позивач повідомив про відмову продовжувати трудовий контракт на новий термін. До того ж ч.2 ст.41 Кодексу звучить як «звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу». Отже, роботодавець невірно зазначив підставу звільнення. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.28 Постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року № 9 звільнення з підстав втрати довір'я суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). Згідно ч.3 ст.235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. 17.06.2013 року ТзОВ «Львіввторкольормет» видано [PERSON] трудову книжку з якої останній дізнався, що 17.06.2013 р. його було звільнено із займаної посади директора згідно ч.2 ст.41 КЗпП України (за втратою довіри) на підставі протоколу №3 зборів учасників товариства від 17.06.2013 року, а 17.07.2013 року через поштове відділення направив на адресу суду даний позов. Згідно ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата усіх сум, що залежить йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Частиною першою ст. 117 КЗпГІ У країни встановлено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки зазначені у ст.116 цього Кодексу при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданий відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участі у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору па власний розсуд. З пояснень позивача вбачається, що з 03.11.2011 року працюючи на посаді директора, він не користувався відпустками, при звільненні йому не виплатили коштів за невикористані відпустки. На вимогу суду представник відповідача не міг надати документи щодо надання відпусток позивачеві за період з 03.11.2011 року, подавши при цьому довідку від 20.12.2013 року про втрату архівної документації (а.с.88). Зазначені обставини можуть бути підтверджені і іншими доказами, які перебувають у володінні Товариства, однак таких суду не було надано, а тому суд надає віри поясненням позивача, що він не перебував у відпустці за даний період. Представником позивача не підтверджено письмовими доказами, що при звільненні [PERSON] з посади, останньому була виплачена компенсація за невикористані відпустки. Згідно розрахунку суми компенсації за невикористану відпустку (а.с.96), вбачається, що така становить 50 днів та виходячи з розміру середнього заробітку 4500 грн., сума компенсації становить 7605,50 грн., яку слід стягнути з Товариства на користь позивача. Щодо стягнення на користь позивача заборгованості по заробітній платі та іншим виплатам, то представник позивача на даних вимогах не наполягав, так як зазначив, що у процесі розгляду справи з'ясувалося, що такої заборгованості немає. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір.

Outcome: partial