Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-27 00:00:00

26.04.2019 року [PERSON] звернулася до суду з даним позовом мотивуючи тим, що 23.02.2007 року вона отримала картковий кредит для споживчих цілей здійснення розрахунків за товари та послуги на підприємствах торгівлі та сервісу. Вона користувалася кредитною карткою до 06.04.2012 року, поки повністю не погасила кредит. Агентство нерухомості «Наша оселя» заставило її продати магазин на [ADDRESS] , вселивши туди незаконний гральний бізнес, і вона продала магазин разом з незаконним гральним бізнесом, заплатила кредит достроково, помінявши гроші в касі цього ж банку. Також, до часу погашення нею вчасно виконувалися всі зобов`язання щодо щомісячної сплати споживчого кредиту, з часу дострокового погашення кредиту до 23.04.2015 року, до тих пір, поки до неї не звернулися люди, які купували в неї квартиру, що їм на їхню домашню адресу по [ADDRESS] прийшло повідомлення з погрозою прислати колекторів, тому що вона винна кредитні кошти. Але ніхто до неї не звертався з інформацією про те, що вона щось винна ПАТ «Укрсоцбанк» чи «Юнікредітбанку». Банк ПАТ «Укрсоцбанк» до часу, поки не поставив під чужий будинок і чужу квартиру колекторів, повідомляючи її про реорганізацію банку 15.11.2013 року, жодного разу не повідомив її про наявність кредиту. 27.01.2014 року вона отримала лист, що між нею та ПАТ «Укрсоцбанк» був укладений договір про відкриття банківського (карткового) рахунку, на підставі якого банк відкрив кредитну лінію 03.10.2013 року, довідку про заборгованість, документу про відступлення боргу - жодних даних ПАТ «Укрсоцбанк» не надавав. Оскільки вона ніколи не ходила до ПАТ «Укрсоцбанк» та не підписувала ніяких договорів, не отримувала ніяких карток, про що свідчать відповіді директора банку, вона звернулася до Білоцерківського відділення «Укрсоцбанку», впевнилася, що ніякої картки не отримала, більше ні банк до неї не звертався, ні вона до банку не зверталася. Банк не надав їй жодної довідки про будь-яку заборгованість, посилав одна за одною колекторські фірми. Вона неодноразово зверталася до правоохоронних органів, поки не було відкрито кримінальне провадження №42018111030000219 від 27.06.2018 року кваліфікація ч. 1 ст. 284 КПК України, по колекторських фірмах, які наймала начальник відділу претензійної роботи ПАТ «Укрсоцбанк» О. І. Нікандрова та кримінальне провадження № 12016110030005860 від 23.11.2016 року ст. 190 ч. 1 КК України, № 12018110030004791 ст. 382 ч. 1 КК України. Маючи статус потерпілого в кримінальних провадженнях вона також, звернувшись до банку з заявами та листами, звертаючись до кожної колекторської фірми, викликаючи до колекторських компаній наряди поліції, викликаючи поліцію до центрального офісу «Укрсоцбанку» отримала докази, що кошти, які вона поклала на рахунок «Укрсоцбанку» для закриття кредиту, не були направлені на закриття кредиту (їх в довідці про рух коштів немає). Ці кошти зняли працівники банку, додавши до договору про отримання кредиту від 2007 року, додаток до договору, в якому вказаний паспорт з припискою, якої в неї ніколи не було. Користуючись коштами, які могли знімати, тому що в них була картка, отримана за фіктивними документами, для того, щоб не виникло питання про те, що кредит не сплачується, та вона не прийшла до банку з квитанцією про сплату кредиту повністю, зловмисники погашали частково кредит і це тривало до моменту реорганізації банку. Під час реорганізації банку кредит було представлено як недоплачений, та «Укрсоцбанк» аж через два роки після того, як банк було реорганізовано, почав процедуру примушування до виконання цивільно-правових відносин через колекторські фірми. Коли вона приїздила до чергової колекторської фірми, банк припиняв стягнення заборгованості та передавав до іншої колекторської фірми. «ПАТ» Укрсоцбанк не телефонував їй, про кредитні заборгованості не повідомляв, ніяких договорів з ними вона не укладала, банк не позивався до суду, тому що у відповідача відсутні будь-які докази того, що вона не сплатила достроково кредит та наявність по ньому заборгованості, а також доказів підписання кредитного договору та отримання кредитної картки в 2013 році. Вона неодноразово зверталася до ПАТ «Укрсоцбанк» з проханням надати їй договір про відступлення боргу, докази існування боргу, документи про відкриття зарплатної картки (коли вона викликала поліцію до центрального офісу ПАТ «Укрсоцбанку» у відділі заборгованостей їй повідомили, що 03.10.2013 року їй була відкрита зарплатна картка), договір між нею та банком надати відмовилися. Тому, банк порушив її право відповідно до ЗУ «Про захист прав споживачів». Оскільки в процесі її дискредитації було втягнуто багато людей, яким повідомляли про несплату нею кредиту, вимагали заплатити кредит за неї, говорили, що вона брала їх поручителями, наймали безліч колекторських фірм, органам досудового розслідування не надалижодних документів, що підтверджують законність їхньої вимоги, а також тому, що вона є головою великої громадської організації «Спілка дрібних підприємців», врегулювати спірні питання з відповідачем є неможливим, в зв`язку з тим, що відповідач не надає їй достовірної інформації і ухиляється від будь-яких перемов з метою мирного та компромісного вирішення даного питання позитивно. Тому, просила визнати протиправним дії відповідача в порушенні Закону України «Про захист прав споживачів». 22.05.2019 року судом, після усунення позивачем недоліків позову, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 23.07.2019 року позивач у підготовчому засіданні подала заяву про уточнення позовних вимог, в якій просила визнати дії ПАТ «Укрсоцбанк» і начальника відділу претензійної роботи ПАТ «Укрсоцбанк» О.І.Нікандрової неправомірними щодо не врахування коштів на погашення кредиту за договором №Р11-26255021007910 від 23.02.2007 року та відкриття карткового до договору № [NUMBER] без згоди [PERSON] та стягнути з ПАТ «Укрсоцбанк» на її користь 22872,00 грн. безпідставно отримані кошти. 23.07.2019 року судом закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. 18.12.2019 року судом залучено до участі у справі співвідповідача - Акціонерне товариство «Альфа-банк». Позивач - [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала, просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі і зобов`язати банк повернути кошти, які вона сплатила повторно. Відповідачі: ПАТ «Укрсоцбанк», начальник відділу претензійної роботи ПАТ «Укрсоцбанк» О.І. Нікандрова та Акціонерне товариство «Альфа-банк» у судове засідання повторно своїх представників не направили, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. На підставі ст. 280 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Суд, заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 4 ЦПК України). Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] , зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорта (Т. 1 а.с. 8-9). Також, встановлено, що 23.02.2007 року між Київським відділенням №11 Філії УніКредит Банку Товариства з обмеженою відповідальністю у м. Києві (банк) та [PERSON] (держатель), шляхом заповнення та підписання анкети для відкриття платіжної картки «Голд», був укладений договір №Р11-26255021007910 про відкриття та обслуговування карткового рахунку «Голд». Згідно п. 2.1 - 2.5 даного договору банк на підставі отриманої заяви-анкети та цього договору відкриває держателю картковий рахунок № [NUMBER] у національній валюті, видає міжнародну платіжну карту та здійснює обслуговування карткового рахунку. Банк надає держателю овердрафт (короткостроковий кредит в межах визначеного ліміту) з лімітом 25000,00 грн. для здійснення трансакцій із застосуванням картки. Держатель сплачує за користування кредитом 24 % річних. Строк користування черговим кредитом не має перевищувати 364 календарних дня. Кожний наступний черговий кредит надається після спливу строку, зазначеного в п. 2.4 Договору, на умовах погоджених сторонами у цьому договорі та не потребує підписання додаткових угод, що підтверджується матеріалами справи (Т. 1 а.с. 63-66, 71-74, 136-138, 140-143). 16.02.2011 року між ПАТ «УніКредит Банк» та [PERSON] було укладено додаткову угоду №1НРД до договору №В10-26254011007910 про відкриття банківського картрахунку та обслуговування дебетової картки (Т. 1 а.с. 59-60, 132-133), згідно якої банк на підставі отриманої заяви-анкети на відкриття поточного рахунку, відкриває держателю поточний рахунок № [NUMBER] у національній грошовій одиниці - гривні, та видає йому та його довіреній особі дебетову платіжну картку MasterCardWhite і здійснює обслуговування поточного рахунку. 14.04.2011 року між ПАТ «УніКредит Банк» та [PERSON] було укладено додаткову угоду №2НРД до договору №Р11-26255021007910 про відкриття та обслуговування карткового рахунку «Голд» (Т. 1 а.с. 61-62, 134-135), згідно якої банк на підставі отриманої заяви-анкети на відкриття поточного рахунку відкриває держателю поточний рахунок № [NUMBER] у національній грошовій одиниці - гривні, видає йому та його довіреній особі кредитну картку MasterCardGold і здійснює обслуговування поточного рахунку. Банк відкриває держателю кредитну лінію у формі овердрафту з кредитним лімітом 25000,00 грн. для здійснення операцій із застосуванням картки. Держатель сплачує за користування кредитом 24 % річних. Держатель сплачує за користування недозволеним овердрафтом 24 % річних Строк по кредиту становить 364 календарних дня з дати виникнення дебетового сальдо по поточному рахунку. Строк дії кредиту продовжується на 364 календарних дня після спливу строку, зазначеного в п. 2.5 Договору, на умовах погоджених сторонами у цьому договорі та не потребує підписання додаткових угод,та продовжується за умови повного, належного та своєчасного виконання держателем умов цього договору. Також, встановлено, що листом від 30.09.2013 року (Т. 1 а.с. 44) ПАТ «УніКредит Банк» повідомив [PERSON] про те, що ПАТ «УніКредит Банк» прийняло рішення про реорганізацію (припинення) шляхом приєднання до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», на підставі дозволу на реорганізацію рішенням комісії НБУ з питань нагляду та регулювання діяльності банків №616 від 30.09.2013 року. В результаті даної реорганізації існування ПАТ «УніКредит Банк» припиняється, а ПАТ «Укрсоцбанк» стає правонаступником всього майна, прав та обов`язків ПАТ «УніКредит Банк» та відповідатиме в повному обсязі по всіх його зобов`язаннях. Підписання та підтвердження передавального акту буде здійснено 02.12.2013 року. Роз`яснено право на звернення до відділення УніКредит банку у найкоротші строки для комфортного проведення процедури добровільної міграції Ваших рахунків в Укрсоцбанк. Зазначений лист позивач [PERSON] отримала у 2013 році, про що зазначила у судовому засіданні. Також, згідно листа ПАТ «УніКредит Банк» від 15.11.2013 року (Т. 1 а.с. 48), позивача [PERSON] було повідомлено про закриття її поточних (карткових) рахунків в УніКредит банк та відкриття нових рахунків у ПАТ «Укрсоцбанк». Крім того, повідомилено, що всі платежі з 02.12.2013 року виконуватимуться виключно за допомогою нових рахунків в Укрсоцбанку. Також, у додатку №1 до цього листа ПАТ «УніКредит Банк» надіслав реквізити нових рахунків, що будуть відкриті у ПАТ «Укрсоцбанк». Як вбачається з додатку №1 до листа від 15.11.2013 року (Т.1 а.с. 50), позивач [PERSON] мала такі поточні (карткові) рахунки в ПАТ «УніКредит Банк»: № [NUMBER] та № [NUMBER] , які з 02.12.2013 року були закриті та з 02.12.2013 року в ПАТ «Укрсоцбанк» було відкрито карткові рахунки у зв`язку з реорганізацією: № [NUMBER] та № [NUMBER] . Також встановлено, що 03.12.2019 року відбулася державна реєстрація припинення юридичної особи АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого на даний час є Акціонерне товариство «Альфа-банк», що також підтверджується матеріалами справи (Т. 1 а.с. 178-181). При вирішенні спору суд виходить з наступного. За своєю правовою природою договір є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків ( ст. 11 ЦК України). Сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості ( ст. 627 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частини першої ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша ст. 1048 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). Як вбачається із матеріалів справи, на підставі заповненої позивачем заяви-анкети банк відкрив позивачу кредитний рахунок № [NUMBER] , на якому встановив кредитний ліміт в розмірі 25000,00 грн. та поточний рахунок № [NUMBER] , видав відповідно до рахунків картки: кредитну картку MasterCardGold та дебетову платіжну картку MasterCardWhite. Вказана обставина не заперечується позивачем, як і не заперечується факт використання кредитного ліміту. Отже, банк надав кошти шляхом встановлення кредитного ліміту, таким чином з 23.02.2007 року між ПАТ «УніКредит Банк» та [PERSON] виникли договірні відносини щодо користування кредитними коштами в межах кредитного ліміту, тобто було укладено кредитний договір, який не оспорений, не визнаний недійсним чи неукладеним. Так, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України, в якій передбачено, що свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність. Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Так, у даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»). Згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Згідно із частинами першою та другою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» у договорі про споживчий кредит зазначаються: 1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання споживача (позичальника); 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту; 3) загальний розмір наданого кредиту; 4) порядок та умови надання кредиту; 5) строк, на який надається кредит; 6) необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності); 7) види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення); 8) процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів; 9) орієнтовна реальна річна процентна ставка та орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. У разі відсутності у кредитодавця інформації про вартість певної додаткової або супутньої послуги, що надається споживачу третьою особою під час укладення договору про споживчий кредит, орієнтовна вартість такої послуги визначається відповідно до пункту 7 частини третьої статті 9 цього Закону. Усі припущення, використані для обчислення орієнтовної реальної річної процентної ставки та/або орієнтовної загальної вартості кредиту, повинні бути зазначені; 10) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); 11) інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; 12) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; 13) порядок дострокового повернення кредиту; 14) відповідальність сторін за порушення умов договору. Згідно п. 8, 9 ч. 1 cт. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір повинен містити, зокрема, порядок зміни і припинення дії договору та права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. Встановлено, що сторони узгодили всі істотні умови договору, а саме: суму кредиту (кредитний ліміт в розмірі 25000,00 грн.), порядок надання та повернення кредитного ліміту, нарахування та сплату відсотків, порядок сплати за кредит, права та обов`язки сторін, строк дії договору та відповідальність сторін, тощо, позивач особистим підписом засвідчила, що вона ознайомлена з умовами функціонування та ведення кредитного рахунку, порядком використання та обслуговування платіжних карток, та вимогами законодавства, тарифами банку (Т. 1 а.с. 67-69), правилами користування кредитним рахунком та зобов`язується безумовно їх дотримуватись, погодилася на отримання у кредит коштів саме на умовах, що визначені договором №Р11-26255021007910 про відкриття та обслуговування карткового рахунку «Голд», волевиявлення сторін на укладення і підписання договору було вільним. Тому, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] ПАТ «УніКредит банк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк» не дотримався вимог, передбачених Законом України «Про захист прав споживачів», Законом України «Про споживче кредитування» про неповідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Із виписки по руху коштів (Т. 1 а.с. 54-58, 127-131), вбачається, що позивач знімала кредитні кошти, потім погашала заборгованість за договором і знову користувався кредитними коштами. Так, у виписці по руху коштів чітко прослідковується, що позивачу було встановлено кредитний ліміт, а також факти використання позивачем коштів, отримання кредитної картки, оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки. Крім того, 06.04.2012 року [PERSON] здійснила поповнення поточного рахунку № [NUMBER] , відкритий у Філії ПАТ «УніКредит банк» в м. Києві на суму 22872,00 грн., що підтверджується копією квитанції про переказ готівки (Т.1 а.с.51). Звертаючись до суду з даним позовом, позивач [PERSON] зазначає про неврахування ПАТ «Укрсоцбанк» коштів в сумі 22872,00 грн. на погашення кредиту за договором №Р11-26255021007910 від 23.02.2007 року, оскільки кошти, які вона поклала на рахунок «Укрсоцбанку» для закриття кредиту, не були направлені на закриття кредиту (в довідці про рух коштів їх немає) та ці кошти зняли працівники банку, користувалися ними, могли їх знімати, тому що в них була картка, отримана за фіктивними документами, також, зловмисники погашали частково кредит і це тривало до моменту реорганізації банку. Під час реорганізації банку кредит було представлено як недоплачений та ПАТ «Укрсоцбанк» аж через два роки після того, як банк було реорганізовано, почав процедуру примушування до виконання цивільно-правових відносин через колекторські фірми.ПАТ «Укрсоцбанк» також не повідомляв її про кредитні заборгованості, ніяких договорів з ними вона не укладала, банк не позивався до суду, тому що у нього відсутні будь-які докази того, що вона не сплатила достроково кредит та наявність по ньому заборгованості. Однак, суд критично оцінює зазначене твердження позивача, оскільки кошти в сумі 22872,00 грн. були внесені [PERSON] ще у 2012 році на поточний рахунок відкритий у ПАТ «УніКредит банк», правонаступником якого з грудня 2013 року є ПАТ «Укрсоцбанк». Поточний рахунок № [NUMBER] станом на 06.04.2012 року був відкритим та чинним згідно додаткової угоди №1НРД до договору №В10-26254011007910 про відкриття банківського картрахунку та обслуговування дебетової картки від 16.02.2011 року, однак, лише з 02.12.2013 року став закритим у зв`язку з реорганізацією ПАТ «УніКредит банк» та відкриттям нових рахунків: № [NUMBER] та № [NUMBER] . Крім того, як вбачається із вищезазначеної виписки по руху коштів (Т. 1 а.с. 54-58, 127-131), то станом на 02.04.2012 року вихідний залишок по кредитному рахунку № [NUMBER] складав 22969,06 грн. та кожного 10 числа місяця, саме з поточного рахунку № [NUMBER] [PERSON] сплачувала заборгованість по кредитному рахунку № [NUMBER] . Також, згідно п. 5.4 договору №Р11-26255021007910 про відкриття та обслуговування карткового рахунку «Голд» від 23.02.2007 року держатель рахунку ( [PERSON] ), підписуючи цей договір доручила банку здійснювати автоматичне (договірне) списання суми мінімального платежу із поточного рахунку № [NUMBER] (пов`язаний рахунок), на якому на кінець 9 числа місяця, наступного за тим, в якому були використані кредитні кошти, держатель має забезпечити наявність 10% від суми загальної заборгованості КР станом на останній день місяця, в якому кошти кредиту були використані. Також, позивач зазначає, що банк не надав їй жодної довідки про будь-яку заборгованість, посилав одна за одною колекторські фірми, у зв`язку з чим, вона неодноразово зверталася до правоохоронних органів, поки не було відкрито кримінальне провадження №42018111030000219 від 27.06.2018 року кваліфікація ч. 1 ст. 284 КПК України, по колекторських фірмах, які наймала начальник відділу претензійної роботи ПАТ «Укрсоцбанк» [PERSON] , кримінальне провадження № 12016110030005860 від 23.11.2016 року кваліфікація ч. 1 ст. 190 КК України щодо шахрайських дій працівників ПАТ «Укрсоцбанк» такримінальне провадження № 12018110030004791 кваліфікація за ч. 1 ст. 382 КК Українищодо вчинення посадовими особами ПАТ «Укрсоцбанк`даного злочину (Т. 1 а.с. 19, 20, 24, 25, 29). Однак, суд критично оцінює зазначені твердження та письмові докази позивача, оскільки дійсно [PERSON] неодноразово зверталася до правоохоронних органів з приводу шахрайських дійпрацівників ПАТ «Укрсоцбанк» (кримінальне провадження № 12016110030005860 від 23.11.2016 року за ознаками кримінального правопорушення ч. 1 ст. 190 КК України), з приводу вчинення посадовими особами ПАТ «Укрсоцбанк» злочину (кримінальне провадження №12018110030004791 від 28.12.2018 року за ознаками кримінального правопорушення ч. 1 ст. 382 КК України), з приводу примушування невстановленими особами до виконання цивільно-правових зобов`язань (кримінальне провадження №42018111030000219 від 27.06.2018 року за ознаками кримінального правопорушення ч. 1 ст. 284 КПК України), Також, дійсно в матеріалах справи наявні повідомлення колекторських компаній: ТОВ «КредитекспресЮкрейн ЕЛ.ЕЛ.СІ.», ТОВ «Укрборг», ТОВ «М.Б.А. Фінанси», яких залучив правонаступник ПАТ «УніКредит банк» - ПАТ «Укрсоцбанк», адресовані [PERSON] з вимогою оплатити заборгованість (Т. 1 а.с. 27, 28, 31-33). Але належних та допустимих доказів визнання вищезазначених осіб винними у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ст. 190, 284, 382 КК України, зокрема, вчинення відповідачами шахрайських дій відносно [PERSON] , до суду не надано. Крім того, відповідно до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Також, слід зазначити, що позивач неодноразово зверталася до ПАТ «Укрсоцбанк» з різного роду вимогами: про надання договору про відкриття карткового рахунку, надання довідки про неотримання 03.10.2013 року кредитної картки, вбачаючи в цьому порушення своїх прав відповідно до ЗУ «Про захист прав споживачів», ЗУ «Про споживче кредитування» (Т. 1 а.с. 23, 34, 35, 36, 42) та у позовній заяві зазначила, що неправомірна передача персональних даних колекторським фірмам, протизаконне вимагання не підтверджених документально суми коштів без одержання відповідного судового рішення є також порушення її прав відповідно до ЗУ «Про захист прав споживачів», ЗУ «Про споживче кредитування». Однак, з матеріалів справи вбачається, що ПАТ «Укрсоцбанк» направляв на адресу [PERSON] відповіді на її заяви (а.с. 39, 40, 41, 43), в яких зазначав, що 03.10.2013 року кредитка картка до карткового рахунку № [NUMBER] не видавалася, на рахунку № [NUMBER] станом на 09.06.2015 рік знаходиться 952,57 грн. та 13.05.2015 року на заяву [PERSON] від 07.05.2015 року було надано скан копії підписаних нею договорів:№Р11-26255021007910 від 23.02.2007 року та №В10-26254011007910 від 23.02.2007 року. Крім того, як було зазначено вище в рішенні ПАТ «УніКредит Банк» листами від 30.09.2013 року та 15.11.2013 року повідомив позивача про реорганізацію банку, про закриття її поточних (карткових) рахунків в УніКредит банк: № [NUMBER] та № [NUMBER] та відкриття нових рахунків у ПАТ «Укрсоцбанк»: № [NUMBER] та № [NUMBER] , які набули статусу активних з 02.12.2013 року. Так, Закон України «Про споживче кредитування» регулює відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування, а також відносини, що виникають у зв`язку з врегулюванням простроченої заборгованості за договорами про споживчий кредит та іншими договорами, передбаченими частиною другою цієї статті. Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» визначено поняття врегулювання простроченої заборгованості - здійснювані кредитором, новим кредитором, колекторською компанією заходи, спрямовані на погашення у позасудовому порядку заборгованості споживача, який прострочив виконання грошового зобов`язання (прострочена заборгованість) за договором про споживчий кредит або іншим договором, передбаченим частиною другою статті 3 цього Закону. Заходи, здійснювані Фондом гарантування вкладів фізичних осіб у процесі виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків в частині роботи з простроченою заборгованістю споживача, не є врегулюванням простроченої заборгованості та визначено термін колекторська компанія - юридична особа (у тому числі небанківська фінансова установа, яка відповідно до закону має право надавати кошти у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, та/або послуги з факторингу), включена до реєстру колекторських компаній, яка в інтересах кредитодавця (первісного кредитора) та/або нового кредитора (у разі заміни первісного кредитора) відповідно до договору з таким кредитодавцем та/або новим кредитором має право здійснювати врегулювання простроченої заборгованості. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Однак, як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] з письмовими заявами про надання інформації про платежі за договором, які сплачені, які належить сплатити, про поточний розмір її заборгованості за договором від 23.02.2007 року, розмір суми кредиту, з моменту укладення даного договору до ПАТ «УніКредит банк», ПАТ «Укрсоцбанк» та в подальшому АТ «Альфа-банк» не зверталася, тому, підстав вважати, що відповідачі порушили вимоги Закону України «Про споживче кредитування», Закону України «Про захист прав споживачів» суд не вбачає. Крім того, між ПАТ «Укрсоцбанк» та різними колекторськими компаніями (товариствами) укладалися договори про залучення таких осіб, які здійснюють дії, щодо повернення (стягнення) заборгованості в позасудовому порядку, виключно у спосіб та на підставах передбачених чинним законодавством України, що підтверджується матеріалами справи (т. 1 а.с. 22, 32). Також, слід зазначити, що ПАТ «Альфа-банк» листом №18245-23.1-б/б від 02.03.2021 року на заяву від 01.03.2021 року (Т.2 а.с. 17-20) інформувало позивача [PERSON] про те, що право вимоги за договором від 03.10.2013 року, в межах якого було відкрито рахунок № [NUMBER] , АТ «Укрсоцбанк» було відступлене ТОВ «Фінансова компанія «Веста» на підставі договору факторингу від 28.01.2019 року, укладеного між банком та вищезазначеною юридичною особою. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість та з метою повного та всебічного встановлення обставин справи, неодноразово роз`яснював позивачу положення ст. 51 ЦПК України щодо заміни відповідача чи залучення співвідповідача - ТОВ «Фінансова компанія «Веста», однак, позивачем такі клопотання не були подані. Також, позивач зазанчає про безпідставне набуття відповідачем грошових коштів у розмірі 22872,00 грн. та необхідність їх стягнення з ПАТ «Укрсоцбанк». Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акту, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. За змістом ч. 1 ст.1212 ЦК України, безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч1 та ч.2 ст. 509 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків належать, зокрема договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу. Згідно з ч.1 ст. 177 ЦК України, об`єктами цивільних прав є, зокрема речі, у тому числі гроші. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичномузмісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Ч.1 ст. 202 ЦК України, встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч.1 та ч.2 ст. 205 ЦК України, правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Приписами ч.1 ст. 207 ЦК України, передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Системний аналіз зазначених положень дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених ч.2 ст. 11 ЦК України. Загальна умова ч.1 ст.1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може застосовуватися тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або взагалі була відсутня. Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню». Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник мас право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Встановлено, що позивач не оспорювала вищевказані договори і додаткові угоди, а якщо сторона вважає, що порушено її права та інтереси під час їх укладення, то вона має право оспорити їх в судовому порядку, та потім (в випадку отримання такого рішення) вимагати повернення коштів. Тому, з урахуванням вищезазначеного, поповнення 06.04.2012 року поточного рахунку № [NUMBER] коштами в сумі 22872,00 грн. в рахунок погашення кредитного ліміту згідно договору №Р11-26255021007910 про відкриття та обслуговування карткового рахунку «Голд» від 23.02.2007 року не є безпідставно отриманими коштами ПАТ «УніКредит банк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк» та з 03.12.2019 року правонаступником якого є АТ «Альфа-банк». Таким чином, враховуючи встановлені під час розгляду обставини справи у своїй сукупності, суд приходить до висновку, що позивач правомірно сплатила суму коштів у розмірі 22872,00 грн. за договором укладеним із відповідачем, а тому відсутні підстави для їх повернення. Крім того, заявлені позивачем вимоги щодо не врахування коштів в сумі 22872,00 грн. на погашення кредиту за договором №Р11-26255021007910 від 23.02.2007 року та стягнення з ПАТ «Укрсоцбанк» на її користь 22872,00 грн. як безпідставно отриманих коштів, є взаємовиключними. Так, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Зазначена правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 16.10.2020 року у справі №910/12787/17. Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. В Постанові Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18 також зазначено, що відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79, ч. ст. 78 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення у повному обсязі. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, судові витрати позивача не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed