Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-04 00:00:00

25.08.2020 [PERSON] звернулася до суду із позовом до ТДВ «Миколаївський домобудівельний комбінат» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку. У своєму позові [PERSON] зазначила, що з 01.10.2019 по 31.03.2020 працював у ТДВ «Миколаївський домобудівельний комбінат» на посаді економіста. Відповідно до наказу №ТДВ24 від 31.03.2020 позивача було звільнено на підставі ст. 38 КЗпП України. Посилаючись на те, що відповідач не провів повний розрахунок при її звільненні, позивач просила стягнути з відповідача заборгованість з виплати заробітної плати в 3\~684,61 та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні. Також просила суд судові витрати в розмірі 840,80 покласти на відповідача. 03.09.2020 ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва позовну заяву залишено буз руху, та надано строк на усунення недоліків. 29.09.2020 від позивача до суду надійшла уточнена позовна заява, до якої серед іншого додано оригінал документу про сплату судового збору та розрахунок сум, які належить стягнути з відповідача, а саме: 3\~684,61 грн. заборгованості по виплаті заробітної плати та 11\~245,23 грн середнього заробітку з час затримки виплати заробітної плати. Ухвалою судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 09.10.2020 відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження. 14.12.2020 від позивача надійшла заява про відкладення судового розгляду справи. Також, 14.12.2020 від представника відповідача адвоката Д`яченко К.С. надійшла заява про відкладення У судове засідання позивач не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги просила задовольнити в повному обсязі, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Представник відповідача до суду не з`явилася, про день розгляду справи була повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у них даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення, враховуючи, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, але в судове засідання не з`явився, вказана ним причина повторної неявки визнається судом не поважною, відзив на позов не подав та позивач проти такого вирішення справи не заперечував. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що згідно наказу №298 від 10.10.2019 [PERSON] працювала на посаді економіста у ТДВ «Миколаївський домобудівельний комбінат» з 11.10.2019, що підтверджується записом в трудовій книжці позивача. Також з трудової книжки [PERSON] вбачається, що наказом №24 від 31.03.2020 [PERSON] звільнено з займаної посади за власним бажанням відповідно ст. 38 КЗпП України. Згідно відповіді Управління Держпраці у Миколаївській області №10-294-20 від 07.08.2020 в ході інспекційного відвідування встановлено, що в порушення ч. 1 ст. 116 КЗпП при звільненні працівника [PERSON] виплати всіх сум, що належать їй від підприємства не проводяться в день звільнення, а саме нараховані кошти в сумі 3\~684,61 грн при звільненні роботодавцем не виплачено. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст. 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Відповідно до положень ст. 1 Конвенції про захист заробітної плати №95, яка ратифікована 31 січня 1961 року, метою цієї Конвенції є термін «заробітна плата», який означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити, на підставі письмового або усного договору про наймання послуг, працівникові за працю, яку виконано, чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано, чи має бути надано. Відповідно до положень ч. 1 ст. 2 Конвенції, ця Конвенція застосовується до всіх осіб, яким виплачується або повинна виплачуватись заробітна плата. Заробітна плата виплачуватиметься через регулярні проміжки часу. Якщо немає інших відповідних урегулювань, котрі забезпечують виплату заробітної плати через регулярні проміжки часу, то періоди виплати заробітної плати має бути продиктовано національним законодавством або визначено колективним договором чи рішенням арбітражного органу (ст. 12 Конвенції про захист заробітної плати). Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Крім того, слід зазначити, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, що узгоджується з правовою позицією викладеною в рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі №1-5/2012. В пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Таким чином, нормою статті 116 КЗпП встановлено обов`язок роботодавця здійснити розрахунок з працівником, а нормою статті 117 КЗпП України встановлено обов`язок для роботодавця виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 3 розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до п. 8 вищезазначеної Постанови, середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період. Так, в судовому засіданні встановлено, що позивач на вищевказаній посаді отримувала 50% ставки від мінімальної заробітної плати, що становить 2\~361,50 грн (4\~723,00 / 2 ). Таким чином, розмір середньоденної заробітної плати позивача становить 115,20 грн. (2\~361,50 грн. - заробітна плата за лютий 2020 + заробітна плата за січень 2\~361,50 / 41 робочий день). Виходячи з того, що відповідач своєчасно не провів із звільненим працівником [PERSON] кінцевий розрахунок, суд вважає за необхідне стягнути середній заробіток за весь час затримки заробітної плати на користь останньої за період з 31.03.2020 (день звільнення) по 05.02.2021 (день ухвалення рішення). Так, сума середнього заробітку, який відповідач зобов`язаний сплатити на користь позивача за час затримки заробітної плати за період з 31.03.2020 по 05.02.2021 складає 24\~652,80 грн. з розрахунку (розмір середньоденної заробітної плати 115,20 грн. х кількість днів затримки - 214 робочих днів). Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню та стягненню з відповідача на користь позивача заборгованість із заробітної плати в сумі 3\~684,61 грн та середній заробіток за весь час затримки заробітної плати по день ухвалення рішення, а саме за період з 31.03.2020 по 05.02.2021 в розмірі 24\~652,80 грн. Окрім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір за вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки, що становить 840,80 грн. Також, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за вимогу про стягнення заборгованості із заробітної плати.

Outcome: approved