Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-02 00:00:00

25.01.2021 року позивач [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Харкова з позовом до відповідача [PERSON] і просить суд визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою (кімнатою) [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що йому на підставі договору купівлі-продажу від 11.04.2008 року №2492 на праві приватної власності належить квартира(кімната) у гуртожитку [ADDRESS] . У зазначеному вище житловому приміщенні він зареєстрований з 24.05.2008 року. Разом з ним у спірному житловому приміщенні з 31.05.2016 року зареєстрована відповідач. Позивач вказує, що вона не є його родичкою, була зареєстрована у зазначеному спірному приміщенні на період навчання у технікумі. Однак відповідач жодного дня у квартирі не проживала, навчання у технікумі вже закінчила та надалі не проживає в житловому приміщенні понад один рік без поважних причин, про що складено Акт про проживаючих осіб в житловому приміщенні - кімнаті [ADDRESS] . Як вказує позивач, відповідач не проживає в даній квартирі, не сплачує комунальні платежі в утриманні житла не бере участі, особистих речей в квартирі не має і взагалі квартирою не цікавиться. Перешкод в користуванні житловим приміщенням ні позивач, ні інші члени його сім`ї відповідачу не чинили. Факт реєстрації відповідача порушує право позивача на вільне розпорядження і користування майном, він позбавлений можливості оформити субсидію. Добровільно позивач не бажає знятися з реєстрації у спірному житловому приміщенні, у зв`язку з чим позивач вимушений звернутися до суду з вказаним позовом. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 03.02.2021 року прийнято позов до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Призначено судове засідання. Також ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 15.03.2021 року задоволена заяву позивача [PERSON] про виклик свідків у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задоволено. Викликано в судове засідання свідків: [PERSON] , адреса: [ADDRESS] ; [PERSON] , адреса: [ADDRESS] ; [PERSON] , адреса: [ADDRESS] . У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] надала вступне слово, підтримавши викладені в позові позовні вимоги, просила позов задовольнити, при цьому заявила клопотання про відмову від допиту свідків [PERSON] , [PERSON] . Зазначене клопотання представника задоволено судом. Позивач надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні надала вступне слово, проти задоволення позову категорично заперечувала, пояснила, що дійсно була зареєстрована позивачем у спірній кімнаті у зв`язку з її навчанням у м. Харкові, вказала, що на даний час проживає в смт Бабаї, однак приїжджає за місцем реєстрації в кімнату [ADDRESS] , іноді ночує, привозить продукти позивачу, який доводиться їй нерідним дідом, оскільки є вітчимом її померлого батька. Також відповідач стверджувала, що представник позивача є сторонньою особою, яка забрала всі документи на квартиру у позивача, що є безпорадним інвалідом, і намагається його ошукати, з приводу чого позивач скаржився відповідачу і вона навіть зверталась до поліції. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, показання свідка, дослідивши письмові докази, встановив наступні обставини. Позивачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 11.04.2008 року, зареєстрованого в реєстрі за №2492 на праві приватної власності належить кімната у гуртожитку [ADDRESS] (а.с.4). Вказані відомості також підтверджуються Витягом з Державного реєстру правочинів від 11.04.2008 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «ХМБТІ» від 14.05.2008 року (а.с.5, 6). Як вбачається з довідки ГУ Пенсійного фонду України в Харківській області від 02.11.2020 року за №3120, [PERSON] перебуває на обліку у ГУ Пенсійного фонду України в Харківській області та одержує пенсію по інвалідності 1 групи довічно (а.с.7). Згідно з відповіддю адресно-довідкового підрозділу ГУДМС України в Харківській області від 29.01.2021 року, яка отримана судом 02.02.2021 року та довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб Департаменту реєстрації Харківської міської ради від 09.11.2020 року відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] - з 31.05.2016 року. Також за вказаною адресою зареєстрований позивач (а.с.8,19). В «акті паспортної перевірки» від 15.11.2020 року, підписаному від імені позивача [PERSON] , а також за підписами від імені [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] зазначено, що [PERSON] , [INFO] , прописана за адресою: [ADDRESS] на період навчання у технікумі та за вказаною адресою не проживає, особистих її речей немає, комунальні послуг не сплачує (а.с.9-10). Разом з тим суд вважає зазначений акт недопустимим доказом, враховуючи, що його складання не передбачено чинним законодавством для підтвердження вказаних у ньому обставин, які повинні бути підтверджені іншими доказами. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] , сусідка позивача по під`їзду, надала показання про те, що проживає за вказаною адресою з 2008 року, знає позивача, який є інвалідом і якого вивозить на прогулянку жінка. Що відповідач проживає в квартирі з відповідачем свідкові невідомо, в гості до позивача вона не ходить, була одного разу в 2009-2010 році, лише спілкується з ним на вулиці. Інших доказів на підтвердження позовних вимог позивачем та його представником суду не надано. Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Разом з тим, згідно зі ст. 12 ЦПК України та відповідно до ч.ч. 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 82 ЦПК України передбачені підстави звільнення від доказування, зокрема, в ч.1 зазначеної статті визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів: 1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. 2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. 3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. 4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. У статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів: 1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. 2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України: 1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. 2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (пункт другий вказаної статті). Право приватної власності, згідно частини четвертої наведеної статті Основного закону України, є непорушним. Зазначені положення кореспондуються з вимогами статті 319 ЦК України, відповідно до якої власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 321 вказаного кодексу визначено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно зі ст. 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст.72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Також відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК Української РСР з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Згідно з ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до абзацу 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру та до паспортного документа про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси житла. Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Враховуючи наведене, відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» на підставі судового рішення про позбавлення права користування житловим приміщенням органом реєстрації зняття з реєстрації особи проводиться без додаткового ухвалення рішення суду. Відповідно до вимог процесуального закону суд розглядає справи у межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів, наданих учасниками справи. В даному випадку в судовому засіданні позивачем [PERSON] та його представником не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження факту тривалого та безперервного, більше півроку, непроживання відповідача без поважних причин в кімнаті [ADDRESS] та не надано жодних доказів на підтвердження факту порушення прав позивача, як власника кімнати, відповідачем. Отже суд не знаходить передбачених законом підстав для визнання відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням в кімнаті [ADDRESS] , у зв`язку з чим суд відмовляє в задоволенні позову в повному обсязі у зв`язку з його недоведеністю. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах - учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (Проніна проти України, №63566/00, пр.23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, то судовий збір з відповідача стягується. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed