Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-01 00:00:00

24 червня 2016 року [PERSON] (далі позивач) звернувся з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» (далі відповідач) з вимогою про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів. Позовні вимоги обґрунтував тим, що 22 червня 2016 року позивач уклав з відповідачем договір фінансового лізингу, відповідно до якого відповідач зобовязався придбати у свою власність предмет лізингу у вигляді автомобіля ЗАЗ Lanos седан та передати його у користування позивачу, а позивач зобовязався періодично сплачувати за користування автомобілем періодичні лізингові платежі. Проте, позивач вважає, що умови договору фінансового лізингу не відповідають діючому законодавству та порушують його права як споживача. У звязку з чим просив визнати договір фінансового лізингу № 004541 укладений 22 червня 2016 року між позивачем та відповідачем недійсним; стягнути з відповідача майно, набуте позивачем на виконання договору фінансового лізингу грошові кошти в сумі 15\~100 грн. 00 коп. (п'ятнадцять тисяч гривень 00 копійок) та судові витрати. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з мотивів, викладених в позовній заяві. Представник відповідача в судове засідання не зявився, в надісланих до суду письмових запереченнях (а.с.60-65) просив проводити розгляд справи без його участі. Заперечуючи проти позову зазначив, що договір фінансового лізингу укладений з позивачем вчинений з дотриманням норм Цивільного кодексу України, Закону України «Про фінансовий лізинг», Закону України «Про захист прав споживачів», містить основні істотні умови, встановлені законом, вчинений у письмовій формі, а тому не може бути визнаний судом недійсним у встановленому законом порядку. При цьому, позивачем не надано належних і допустимих доказів, на які він посилається як на підставу своїх доводів і заперечень, і які доводять обґрунтованість його позовних вимог та можуть бути враховані судом. Судом встановлено такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. 22 червня 2016 року між позивачем та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу № 004542 (а.с.24-30). Згідно із умовами вказаного договору лізингодавець зобовязувався придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно, а лізингоодержувач зобовязувався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього Договору (пункт 1.1. Договору). Предметом лізингу по даному договору є автомобіль ЗАЗ Lanos седан (пункт 3.1. Договору). Додатком № 1 до вказаного Договору (а.с.21) визначений графік сплати першого лізингового платежу, а Додатком № 2 (а.с.22) визначений графік сплати другого лізингового платежу. В свою чергу Додатком № 3 (а.с.23) визначена специфікація предмета лізингу: автомобіль ЗАЗ Lanos седан. 22 червня 2016 року на виконання умов Договору позивач згідно із Додатком № 1 сплатив 15\~100 грн. 00 коп. (п'ятнадцять тисяч гривень 00 копійок) комісії за організацію, згідно пункту 8.2.1а статті 8 Договору, що визнається сторонами та не підлягає доказуванню відповідно до частини першої статті 61 Цивільно процесуального кодексу України (далі ЦПК). В заяві від 22 червня 2016 року (а.с.66) зазначено, що позивач прочитав та зрозумів умови Договору, в повному обсязі та коректно отримав інформацію від менеджера-консультанта. З встановленого випливають наступні висновки. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями\~Цивільного кодексу України (далі ЦК)\~про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж,\~Законом України «Про фінансовий лізинг» від 16 грудня 1997 року № 723/97-ВР (далі Закон від 16 грудня 1997 року № 723/97-ВР). Відповідно до частин першої, другої\~статті 215 ЦК\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. В свою чергу згідно із частиною першою статті 220 ЦК у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. А частиною другою статті 806 ЦК передбачено, що договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК. Згідно із статті 799 ЦК договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Саме таку позицію про застосування наведених норм права висловив Верховний Суд України в постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15, висновки якого виходячи із змісту статті 360-7 ЦПК мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Так, судом встановлено, що укладений між сторонами договір лізингу нотаріально посвідчено не було, що свідчить про невідповідність його вимогам закону. Крім того, частиною першою статті 227 ЦК передбачено, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Необхідність наявності ліцензії у правовідносинах, що склались між сторонами випливає із змісту пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12 липня 2001 року № 2664-III (далі Закон від 12 липня 2001 року № 2664-III) за яким діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. А послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закон від 12 липня 2001 року № 2664-III). На це також звернув увагу Верховний Суд України у вказаній вище постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 і висновки якого враховує суд в даних правовідносинах. Тому, оскільки судом не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), укладений відповідачем договір суперечить вимогам законодавства. Надаючи оцінку листам Міністерства юстиції країни від 10 березня 2016 року № 7865/4279-0-33-16/8 (а.с.73) та Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 17 червня 2016 року № 5031/16-8 (а.с.72) суд враховує, що вони не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки в них викладена позиція їх авторів щодо застосування правових норм, яка не відповідає дослідженим в судовому засіданні доказам та обставинам справи, вона не є обовязковою для суду і спростовується наведеним вище. Окрім іншого, стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року\~№ 1023-XII (далі Закон від 12 травня 1991 року\~№ 1023-XII)\~містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, може бути визнано недійсним або змінено таке положення, а не сам договір. У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста\~статті 18 Закону від 12 травня 1991 року\~№ 1023-XII ). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 Закону від 12 травня 1991 року\~№ 1023-XII. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму\~статті 18 Закону від 12 травня 1991 року\~№ 1023-XII можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті\~3, частина третя статті 509 ЦК); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими згідно із частиною третьою\~статті 18 Закону від 12 травня 1991 року\~№ 1023-XII\~є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13). Таку позицію про застосування наведених норм права висловив Верховний Суд України в постанові від 11 травня 2016 року у справі № 6-65цс16, в якій відповідач був стороною по справі та в постанові від 08 червня 2016 року у справі № 6-330цс16. В правовідносинах, що виникли між сторонами, суд також враховує, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу (стаття 808 ЦК). А тому, оскільки вибір продавця предмета лізингу в спірних правовідносинах здійснив відповідач, оскільки в матеріалах справи відсутня будь-яка інформація про вибір продавця позивачем і в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, зміст договору обмежує права споживача стосовно продавця предмету лізингу на випадок настання його відповідальності. Також, укладений договір не містить положень щодо дострокової сплати лізингових платежів, що говорить про встановлення жорстких обов'язків споживача. Наведені вище обставини в своїй сукупності свідчать про наявність підстав для визнання укладеного між сторонами договору недійсним та повернення позивачу коштів отриманих відповідачем у звязку із укладенням вказаного договору. Відповідно до статей 10, 11, 60 ЦПК цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог, і кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Надані позивачем докази, суд визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов'язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання договору недійсним. При цьому, відповідачем позовні вимоги не спростовані, а його доводи не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Виходячи з вищевикладеного, суд розглянувши справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню повністю.

Outcome: approved