Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-13 00:00:00

25 березня 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначи, що він є власником квартири, за адресою по [ADDRESS] . Окрім нього в цій квартирі зареєстровані [PERSON] та [PERSON] - діти його колишньої співмешканки [PERSON] , яка померла [INFO] . [PERSON] та [PERSON] у квартирі позивача не проживають. Просить визнати [PERSON] та [PERSON] таким, що втратили право користування житловим приміщенням. У судове засідання 14 червня 2021 року позивач не з`явився. 12 травня 2021 року позивач через канцелярію суду подав заяву, в якій просить розгляд справи здійснювати за його відсутності, позовні вимоги підтримує з підстав, викладених у позові, та просить задоволити позов (а. с. 22). Відповідачі [PERSON] , який діє як законний представник в інтересах неповнолітньої [PERSON] , та [PERSON] , яка діє як законний представник в інтересах неповнолітньої [PERSON] , в судове засідання 14 червня 2021 року не з`явились. 12 травня 2021 року відповідачі подали до суду заяви, в яких просять розгляд справи здійснювати без їхньої участі, позовні вимоги визнають (а. с. 23-24). Відповідно до частини четвертої та п`ятої статті 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до частини другої статті247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та подані докази, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і способом цього захисту може бути визнання права. Суд установив, що позивач є власником квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу № 658 від 18 червня 2016 року (а. с. 11), що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 61770440 від 18 червня 2016 року (а. с. 10). Відповідно до довідки про склад сім`ї № 187 від 22 лютого 2021 року, виданої Більшівцівською селищною радою Івано-Франківської області, у житловому приміщенні по [ADDRESS] зарестровані: [PERSON] , [INFO] - власник, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а. с. 6). Актами обстеження матеріально-побутових умов проживання від 21 грудня 2020 року, 23 січня 2021 року та 22 лютого 2021 року, підтверджується те, що неповнолітні [PERSON] та [PERSON] зарестровані за адресою по [ADDRESS] , однак не проживають за цією адресою. Позивач проживає один. Речей, які б належали особам жіночої статі не виявлено. Зі слів позивача неповнолітні [PERSON] та [PERSON] у цьому будинку не проживають і не відвідують його, тільки приїжджають до друзів і на молигу до матері (а. с. 7-9). У судовому засіданні 12 травня 2021 року позивач пояснив, що після смерті його співмешканки опікуном неповнолітньої [PERSON] призначено її старшу сестру відповідачку [PERSON] і вони проживають за адресою: [ADDRESS] . Неповнолітня [PERSON] проживає разом зі своїм біологічним батьком відповідачем [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . У судовому засіданні 12 травня 2021 року відповідачі підтвердили факт проживання з ними неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] . Статтею 41 Конституції України та статтею першою Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Поняття права власності визначено статтею 316 ЦК України, згідно з якої правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11, у разі будь яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник, згідно з вимогами ст. ст. 16, 319, 321, 391 ЦК України має право вимагати усунення відповідних перешкод, шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, в тому числі, і шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням. Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі статтею 109 ЖК України виселення з займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно до частини другої статті 346 ЦК України право власності може буди припинене в інших випадках, встановлених законом. Згідно зі статтею 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Вирішуючи питання стосовно визнання неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням, суд виходить з наступного. Частиною другою та третьою статті 29 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини визначається за місцем проживання батьків. Неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Отже, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі статтями 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З врахуванням наведеного вище, суд вважає, що є підстави для задоволення позову, оскільки, суд достовірно встановив, що неповнолітня [PERSON] проживає зі своїм батьком відповідачем [PERSON] , а неповнолітня [PERSON] проживає зі своїм опікуном (сестрою) - відповідачкою [PERSON] . Відповідачі позов визнали, тобто підстав для продовження терміну зберігання за неповнолітніми права користування спірною квартирою немає. Реєстрація неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] у цій квартирі створює перешкоди позивачу у користуванні належним йому майном, чим порушує права позивача як власника. Інтереси неповнолітніх дітей цим рішенням не порушуються з огляду на те, що вони у спірному житлі не проживають. Таким чином, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] .

Outcome: approved