Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-12 00:00:00

25 липня 2017 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до Луцького спеціального комунального автотранспортного підприємства «Луцькспецкомунтранс», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди спричиненої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Ухвалою суду від 18 вересня 2017 року залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача [PERSON] та Дочірнє Підприємство «Еталон Сервіс» Товариства з обмеженою відповідальністю Ін-тайм. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 27 липня 2015 року приблизно о 23 год. 30 хв. позивач керуючи автомобілем [NUMBER] рухалася по вул. Дубнівській у м. Луцьку, де несподівано провалилася в глибокий колодязь зливної каналізації на проїзній частині, якого прикривала зламана кришка люка. В результаті удару автомобіль було пошкоджено, що підтверджується довідкою ДАІ Луцького МВ УМВС України у Волинській області. Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 вересня 2015 року притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення передбачено ч.4 ст.140 КУпАП і накладено стягнення у виді штрафу у розмірі 1\~020,00 грн. на працівника Луцького спеціального комунального автотранспортного підприємства «Луцькспецкомунтранс» [PERSON], який будучи відповідальною особою порушив правила норм і стандартів, що стосується безпеки дорожнього руху при утриманні автомобільних доріг, а саме не ліквідував зламану кришку, яка провалювалася, що призвело до дорожньо-транспортної пригоди. В результаті пошкодження автомобіль зазнав значних ушкоджень і вартість запасних частин, що підлягала заміні та вартість відновлювального ремонту згідно акту виконаних робіт від 30 вересня 2015 року становить 34\~104,27 грн. Крім того, позивач був змушений купити та встановити 4 нові шини вартістю 25\~940,00 грн. Крім того позивач зазнав моральної шкоду, яку оцінює у 20\~000,00 грн. З посиланням на приписи ст.ст.22, 23, 1166 ЦК України позивач просить суд стягнути з відповідача на користь позивача 60\~044,00 грн. майнової шкоди та 20\~000,00 грн. моральної шкоди. Позивач у судові засідання які були призначені на 12 грудня 2017 року, 16 січня 2018 року та 13 лютого 2018 року не прибула, свого представника у судові засідання не направила. У клопотанні від 12 грудня 2017 року представник позивача просив суд відкласти розгляд справи на інший день у звязку із зайнятістю (а.с.51). У клопотанні від 13 лютого 2018 року позивач просила суд відкласти розгляд справи у звязку з необхідністю залучення іншого представника (а.с.84). Зі змісту поданих клопотань, а також з матеріалів справи слідує, що про судові засідання на 12 грудня 2017 року та 13 лютого 2018 року позивач була повідомлена належним чином (а.с.48). Пунктом 2 частини третьої статті 223 ЦПК України визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки. Оскільки належним чином повідомлена позивач повторно не прибула у судове засідання, суд розглядає справу за відсутності позивача, незалежно від причин її неявки. Крім того, суд зауважує, що відповідно до статті 11 ЦПК України одним із принципів цивільного судочинства визнаний принцип пропорційності, відповідно до якого, суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, повязаних із відповідними процесуальними діями, тощо. В даному випадку справа надійшла до суду 26 липня 2017 року. Протягом цього часу позивач подала клопотання про проведення судової експертизи, яке судом було задоволено. Однак експертиза не була проведена у звязку з тим, що позивач не оплатила витрати на її проведення. Крім того, позивач свідомо ігнорує три останні судових засідання у справі, чим невиправдано затягує її розгляд. Оскільки як сама позивач особисто, так і її представник були заслухані у судовому засіданні 18 вересня 2017 року, враховуючи, що в цьому самому засіданні почався розгляд справи по суті (а.с.31-32), суд доходить висновку, що позиція позивача полягає у невиправданому затягуванні судовому процесу, що є зловживанням процесуальними правами. У звязку з вищенаведеним, враховуючи принцип пропорційності цивільного процесу, суд ухвалив розглядати справу за відсутності позивача, яка належним чином була повідомлена про судове засідання. Представник відповідача у судовому засіданні проти позовних вимог заперечила з підстав викладених у письмових запереченнях від 18 вересня 2017 року (а.с.22-25) та додаткових запереченнях від 12 грудня 2017 року (а.с.59-61) зміст яких зводиться до того, що позивач не надав доказів про те, що вона є власником або законним володільцем транспортного засобу, який був ушкоджений. Крім того позивач не дала доказів того, що саме вона відшкодувала шкоду завдану автомобілю, оскільки акти виконаних робіт складені на третіх осіб на стороні позивача. Також відповідач ставить під сумнів вартість виконаних ремонтних робіт, зокрема наголошує на неврахування в ній фактичного зносу автомобіля та його деталей на час ДТП. З наведених підстав просить суд відмовити в позові. Треті особи, як на стороні позивача, так і на стороні відповідача, у судове засідання не зявилися, своїх пояснень щодо позову не надали. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, з наступних підстав. Судом встановлено, що 27 липня 2015 року приблизно о 23 год. 30 хв. автомобіль [NUMBER] по вул. Дубнівській у м. Луцьку в результаті удару отримав механічні ушкодження задньої лівої шини, переднього та заднього лівого колісних дисків. Вказане підтверджується довідкою Відділення ДАІ Луцького МВ УМВС України у Волинській області. Довідка видана на імя позивача (а.с.5). Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 вересня 2015 року у справі №161/13514/15-п притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення передбачено ч.4 ст.140 КУпАП і накладено стягнення у виді штрафу у розмірі 1\~020,00 грн. на працівника Луцького спеціального комунального автотранспортного підприємства «Луцькспецкомунтранс» [PERSON], який будучи відповідальною особою порушив правила норм і стандартів, що стосується безпеки дорожнього руху при утриманні автомобільних доріг, а саме не ліквідував зламану кришку, яка провалювалася, що призвело до дорожньо-транспортної пригоди (а.с.6). Відповідно до акту технічного стану автомобіля №36 від 28 серпня 2015 року, який складений Товариством з обмеженою відповідальністю «Автоконцепт», автомобіль було доставлено та станцію технічного обслуговування для проведення огляду рульового керування та підвіски. При огляді було виявлено обриви сайлентблоків передніх нижніх ричагів передньої підвіски, надмірний люфт в сайлентблоках передніх амортизаторів, надмірний люфт переднього стабілізатора, пошкодження переднього лівого та заднього лівого колісних дисків (а.с.7). При цьому власником транспортного засобу згідно акту зазначено третю особу [PERSON], державний номер [NUMBER]. Відповідно до акту виконаних робіт №6180778 від 30 вересня 2017 року, ТзОВ «Віннер Автомотів» на замовлення іншої третьої особи у справі - Дочірнього підприємства «Еталон Сервіс» Товариства з обмеженою відповідальністю Ін-тайм, здійснило ряд робіт з автомобілем [NUMBER] вартістю 34\~104,27 грн (а.с.8). Також позивачем в обґрунтування позову додана копія товарного чеку фізичної особи-підприємця [PERSON], відповідно до якого були куплені 4 шини до автомобіля (2 задні та 2 передні). Покупець у товарному чеку не зазначений (а.с.9). Жодних інших доказів на обґрунтування своїх позовних вимог, зокрема реєстраційний документ на спірний автомобіль, позивач суду не надала. Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне. Стаття 395 ЦК України визначає види речових прав на чуже майно до яких належить право володіння. Речове право на чуже майно, як і право власності, носить абсолютний характер. Субєкт речового права на чуже майно вступає у відносини з усіма іншими субєктами, хто його оточує. Таким чином, абсолютний характер речового права проявляється в тому, що порушником речового права на чуже майно може бути будь-яка особа із числа тих, з ким він вступає у відносини. Відповідно до статті 396 ЦК України правила про захист права власності, які встановлені главою 29 ЦК України, поширюються на речові права власності на чуже майно. Якщо порушення речового права на чуже майно, з вини третіх осіб, завдало певних майнових збитків особі, якій належить це право, то ця особа може звернутися за захистом належних їй прав на підставі статті 396 ЦК України. Факт правомірності володіння майном є достатньою підставою для особи, яка володіє речовим правом на чуже майно, для звернення за захистом цього права. Таким чином, спричинення шкоди користувачу майна випливає з факту його користування цим майном на достатній правовій підставі відповідно до пункту 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306. Згідно з частиною другою статті 1187 ЦК України під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших правових підстав (договору оренди, довіреності тощо). Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду України №6-183цс14 від 03 грудня 2014 року. З аналізу вищенаведених норм цивільного законодавства, з врахуванням правової позиції ВСУ, слідує, що вимагати відшкодування шкоди має право лише особа власник відповідного майна, або законний користувач цього майна. У розглядуваному випадку позивачем на надано суду будь-якого доказу того, що вона є власником або законним користувачем автомобіля [NUMBER]. Зокрема позивач не надала суду доказів того, що вона має або мала при собі на момент керування свідоцтво про державну реєстрацію транспортного засобу автомобіля [NUMBER]. Тобто позивача належними та допустимими доказами не довела суду, що є законним користувачем автомобіля відповідно до пункту 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306. Не надано також доказів того, що спірний автомобіль зареєстрований на позивача, тобто, що він належить їй на праві власності. У звязку з тим, що за змістом статті 16 ЦК України, суд захищає лише порушені, невизнані або оспорюванні цивільні права особи, суд дійшов висновку, що в даному випадку цивільні права позивача не порушені, оскільки вона не є власником або законним користувачем спірного автомобіля. Крім того, частиною першою статті 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Тобто законодавством передбачено єдиний випадок коли не власник майна або не законний користувач майна має право заявити вимогу про відшкодування матеріальної шкоди, а саме якщо така особа самостійно відшкодувала шкоду власнику і звертається до особи, яка завдала шкоду, з позовом в порядку регресу. Однак позивач у позовній заяві та під час судового розгляду не наводить доказів того, що він самостійно відшкодував шкоду і звертається з позовом саме в порядку регресу. Так у наданому позивачем акті технічного стану від 28 серпня 2015 року власником автомобіля зазначений [PERSON] (а.с.7). В акті виконаних робіт №6180778 від 30 вересня 2015 року замовником робіт зазначена інша особа, ніж позивач. Крім того, зазначений акт складений щодо вказаного автомобіля [NUMBER], а отже на момент відновлення автомобіля його власник змінився (а.с.8). З наданого товарного чеку неможливо встановити хто саме виступав покупцем придбаних шин. Оригінал товарного чеку позивач суду не надала та не предявила (а.с.9). Отже, слід дійти однозначного висновку, що позивач належними та допустимими доказами не довела факти відшкодування нею шкоди в порядку визначеному ст.1191 ЦК України. Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що оскільки позивач [PERSON] не надала суду доказів, що вона є/була власником або законним користувачем спірного автомобіля, а також не є особою, яка самостійно відшкодувала шкоду та звертається з позовом в порядку регресу, суд дійшов висновку, що позивач не наділений правом заявляти позовні вимоги про відшкодування матеріальної шкоди до відповідача, що є безумовною підставою для відмови у позові в цій частині. Крім того, позивачем не надано доказів наявності в нього матеріальних збитків завданих в результаті пошкодження вказаного автомобілю. Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди суд зауважує, що вони є похідними від вимог про відшкодування матеріальної шкоди, позивачем також не було надано доказів заподіяння їй моральної шкоди, а тому в задоволенні вимоги про відшкодування моральної шкоди також слід відмовити. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed