Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-17 00:00:00

25.04.2016 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідача та просила суд визнати договір довічного утримання від 03.02.2016 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Худовою Ю.О., та зареєстрований в реєстрі № 107, недійсним та судові витрати покласти на відповідача. Свої вимоги мотивує тим, 03.02.2016 року між позивачем та [PERSON] був укладений договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Худовою Ю.О. та зареєстрований в реєстрі за №107. Позивач просить визнати недійсним вказаний вище договір з підстав передбачених ст.216, 233 ЦК України. Зазначає, що укладання спірного правочину було здійснено під впливом тяжких для неї обставин пов»язаних з відсутністю спілкування з рідними та її самотністю, як похилої та самотньої людини та на вкрай невигідних для неї умовах, оскільки уклавши договір довічного утримання сподівалася отримати догляд, спілкування та турботу про себе , як літньої людини, а не лише матеріальне утримання. В обґрунтування чого посилалася також на те, що на момент укладення договору довічного утримання необхідності в матеріальному забезпеченні у неї не було, оскільки отримувала пенсію у розмірі 1805,47 грн.,мала 100 000 грн. власних заощаджень, була відсутня заборгованість по комунальним платежам тощо. Зазначає, що примирившись з родиною вона зрозуміла, що спірним договором вона отримує лише матеріальне забезпечення, а не опіку та близьку людину. Посилається, що 19.03.2016 року письмово звернулася з пропозицією про розірвання договору довічного утримання за згодою сторін до [PERSON] та одночасно було направлено заяву до Центру допомоги та соціального захисту Пенсіонерів «ПЕНСІОН» на ім'я директора з проханням посприяти в розірванні договору довічного утримання з [PERSON], а 13.04.2016 року повторно була відправлена вимога про розірвання договору довічного утримання за згодою сторін з поясненням позиції про дійсний намір розірвати договір. Разом з тим, направлена вимога залишена без задоволення, внаслідок чого позивач вимушена звернутися до суду за захистом порушених прав. Враховуючи вищевикладене, позивач просила позов задовольнити. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність. Суду пояснила, що договір довічного утримання добровільно підписаний сторонами, у присутності нотаріуса, значення своїх дій та правові наслідки укладеного договору позивач розуміла. Крім того посилається, що відповідач виконувала умови договору, а позивачем не наведено жодного належного доказу того, що на час укладання спірного договору у останньої була тяжка обставина, яка спонукала до укладення договору довічного утримання на вкрай невигідних для позивача умовах. В судовому засіданні представник третьої особи просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі та суду пояснив, що в січні до Центру допомоги та соціального захисту Пенсіонерів «ПЕНСІОН» звернулась позивач з проханням організувати укладення договору довічного утримання. 03.02.2016 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір відповідно до чинного законодавства України. Ніякого психологічного тиску з боку Центру допомоги здійснено не було. Укладання спірного правочину здійснено з дотриманням вимог чинного законодавства, а тому просив відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Положеннями ст.744 ЦК України передбачено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню (ст.745 ЦК України). Частиною 1 ст. 746 ЦК України, передбачено, що відчужувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути фізична особа незалежно від віку та стану здоров'я. Таким чином, договір довічного утримання має певні особливості: 1) майно переходить у власність набувача, проте розпоряджатися таким майном набувач за життя відчужувана не зможе, оскільки при посвідченні договору довічного утримання накладається заборона відчуження майна в установленому порядку, про що робиться напис на всіх примірниках договору; 2) зобов'язання з довічного утримання мають особистісний характер, оскільки встановлюються щодо конкретно визначеної фізичної особи; 3) цей договір носить тривалий характер та вимагає від набувача постійного і систематичного виконання обов'язків; 4) матеріальне забезпечення (утримання) та послуги з догляду надаються набувачем до моменту смерті відчужувана (довічно) або до моменту розірвання договору довічного утримання. Згідно ст.749 ЦК України, в договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. Судом встановлено, що, 03.02.2016 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Худовою Ю.О. та зареєстрований в реєстрі за №107, що підтверджується самим договором та паспортом до нього (а.с.а.с.7-10, 92-97). Відповідно до п.1 Договору позивач передала, а відповідач отримала у власність квартиру [ADDRESS] та взамін чого, відповідач зобов»язалася забезпечувати позивача утриманням довічно на умовах цього Договору. Відповідно до п. 7 Договору довічного утримання, відповідач взяла на себе зобов'язання довічно утримувати позивача, тобто забезпечувати грошовими ресурсами, на які позивач самостійно буде забезпечувати себе харчуванням, одягом, лікарськими засобами, тощо. З матеріалів справи вбачається та не спростовано позивачем, що відповідач належним чином виконує умови спірного договору, надавши позивачу одноразове грошове утримання у розмірі 70000 грн., щомісячно сплачує грошове утримання у розмірі 800,00 грн. та комунальні платежі ( а.с.65,61-63,67-68). Разом з тим, позивач письмово звернулась з пропозицією про розірвання договору довічного утримання за згодою сторін до [PERSON], та до Центру допомоги та соціального захисту Пенсіонерів «ПЕНСІОН» з проханням посприяти в розірванні договору довічного утримання, у зв'язку з відсутністю уваги та спілкування (а.с.14,15, 25). Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Нормами статей 203, 627 ЦК України закріплено, що правочин є чинним, якщо його зміст не суперечить цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, волевиявлення учасників є вільним і відповідає їхній волі та спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору. Згідно положень ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно ч. 1 ст. 233 ЦК України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Позивач в обгрунтування поданого позову посилається на те, що укладання спірного правочину було здійснено під впливом тяжких для неї обставин пов»язаної з відсутністю спілкування з рідними та її самотністю, як похилої та самотньої людини та на вкрай невигідних для неї умовах, оскільки уклавши договір довічного утримання сподівалася отримати догляд, спілкування та турботу про себе , як літньої людини, а не лише матеріальне утримання. Суд не погоджується з доводами позивача в обґрунтування позову, виходячи з наступного. З матеріалів справи вбачається, що спірний договір підписаний позивачем без будь - якого примусу, фізичного чи психологічного тиску, свідомо і добровільно, на власний розсуд, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам'яті, розуміючи значення, умови та правові наслідки договору, що підтверджується заявою позивача від 03.02.2016 року (а.с.98). Згідно ст. 60 ЦК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що на час укладання спірного договору остання діяла внаслідок тяжкої для неї обставини та на вкрай невигідних для неї умовах. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON], яка є невісткою позивача пояснила, що від позивача дізналася про укладення договору довічного утримання. Зазначила, що під час укладеного договору ані матеріальних труднощів, ані тяжкої хвороби у позивача не було. Пояснила, що з [PERSON] були напружені стосунки, оскільки вона постійно вимагала уваги та турботи та завжди наголошувала на тому, що вона самотня людина. Підтвердила, що після чергової сварки, до позивача тривалий час ніхто не ходив. Після того, як вони помирилися, позивач у розмові сказала, що укладала договір довічного утримання спеціально, т.я. образилася, що до неї з рідних ніхто тривалий час не ходив. Допитаний в судовому засідання свідок [PERSON], який є сином позивача пояснив, що про договір довічного утримання знає, оскільки його мати за декілька місяців розповідала йому про свій намір укласти такий договір. Свідок вважає, що договір довічного утримання був підписаний позивачем через напружені стосунки між рідними. Зазначив, що необхідності в матеріальному забезпеченні у позивача не було, остання потребувала лише уваги до себе. Пояснив, що його мати зробила помилку підписавши спірний договір. Допитаний в судовому засідання свідок [PERSON] суду пояснив, що є сином позивача. Підтвердив в суді, що його мати постійно казала, що вона одна, її рідні не люблять та у неї немає дітей. Пояснив, що мати йому розповідала, що є люди, які хочуть за нею доглядати та вона повинна переписати свою квартиру. Вважає, що його мати хотіла знайти людей, які б доглядати та приділяли їй увагу, оскільки матеріально була забезпечена. Пояснив, що спірний договір був підписаний позивачем через напружені стосунки між рідними. Пояснив, що він поїхав у відрядження , а потім захворів внаслідок чого тривалий час не відвідував позивача, а коли прийшов до матері то остання не хотіла спілкуватися та була агресивно налаштована. Оцінюючи покази допитаних в судовому засіданні свідків, суд вважає, що причиною укладання спірного правочину було образа позивача на те, що її рідні не приділяють їй належної турботи та уваги, що також підтверджується тим, що у паспорті до договору довічного утримання остання зазначила щоб не повідомляли дітям про її смерть ( а.с. 95). Вказана обставина в розумінні вимог ст. 233 ЦК України не є тяжкою обставиною. Суд вважає, що уклавши договір довічного утримання позивач хотіла таким шляхом позбавити своїх рідних права на подальше спадкування нерухомого майна, що виходячи з вимог ст. 233 ЦК України не може свідчити також про те, що спірний правочин було укладено на вкрай невигідних для позивача умовах. Зі змісту укладеного договору вставлено, що його умови не передбачають піклування за позивачем у формі спільного проживання, щоденного відвідування та спілкування. З матеріалів справи вбачається, що умови спірного договору згідно яких відповідач мала виконувати взяті зобов»язання визначалися саме позивачем та передбачали лише матеріальне забезпечення, що підтверджується заявою від 25.01.2016 року, додатком до заяви від 26.01.2016 року та паспортом до договору довічного утримання ( а.с. 64,65, 92-97). Як вбачається з позовної заяви та допитаних в судовому засіданні свідків, позивач примирившись зі своїми рідними, зрозуміла, що помилилася, уклавши договір довічного утримання на користь відповідача. За таких обставин, суд вважає, що доводи позивача щодо її задовільного матеріального становища в обґрунтування позову, не мають правового значення. Відповідно до ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 10 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ст. 16 ЦК України. З огляду на вищевикладене, проаналізувавши межі заявлених вимог та відповідність їх нормам матеріального права, оцінивши матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено заявлених вимог, а тому не знаходить підстав для визнання спірного договору довічного утримання недійсним згідно ст.233 ЦК України. За таких обставин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON]

Outcome: dismissed