Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-14 00:00:00

26 вересня 2017 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просив стягнути з відповідачки на свою користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 03 червня 2013 року у розмірі 15 470 гривень 19 копійок, що складається з заборгованості за основним зобов'язанням у розмірі 1 777 гривень84 копійок, заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі12 479 гривень 48 копійок, 500 гривень 00 копійок штраф (фіксована частина), 712 гривень 87 копійок - штраф (процентна складова). В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач посилався на те, що відповідачка не надала своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов кредитного договору № б/н від 03 червня 2013 року, у зв'язку з чим, виникла заборгованість у наведеному вище розмірі. Відповідачка проти позову заперечувала повністю, посилаючись на пропуск позивачем строку позовної давності відповідно до статтей 257, 258 Цивільного кодексу України. Крім того, відповідачка просила застосувати до спірних правовідносин статтю 258 Цивільного кодексу та застосувати позовну давність в один рік щодо нарахованих позивачем відсотків за прострочений кредит, вважаючи їх штрафними санкціями (а.с. 54-68). 08.12.2017 року представником позивача подано додаткові пояснення стосовно поданої відповідачкою зави про застосування строків позовної давності до спірних правовідносин. Зі змісту яких вбачається, що обставини, на які відповідачка посилається в заяві, позивач вважає такими, що не відповідають дійсності, а строк позовної давності ним дотримано при зверненні до суду. В обґрунтування зазначеного позивач посилався на те, що відповідачка систематично не виконувала договірні зобов'язання за кредитним договором, здійснюючи повернення частин суми кредиту з порушенням термінів, за кредитним договором виникла заборгованість, зокрема: 1 777 гривень 84 копійки за кредитом та 12 479 гривень 48 копійок за процентами. З огляду на порушення зобов'язання з боку відповідачки відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України настали правові наслідки, встановлені договором, а саме обов'язок відповідачки сплатити неустойку: штрафи, передбачені пунктом 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг. Позивач наполягав на тому, що він звернувся до суду в межах трирічного строку позовної давності, встановленого статтею 257 Цивільного кодексу України, адже, як убачається з розрахунку заборгованості відповідачка здійснила останній платіж 22 грудня 2014 року, внаслідок чого згідно зі статтею 264 цього ж Кодексу перебіг позовної давності перервався та від цього дня почався заново, а тому мав сплинути лише 23 грудня 2017 року, тоді як позивач звернувся до суду 26 вересня 2017 року (а.с.73-75). Представник позивача в судове засідання з'явився, позовні вимоги підтримав в повному обсязі посилаючись на підстави зазначені в ньому. В задоволені заяви відповідачки щодо застосування строку позовної давності прохав відмовити з підстав, зазначених в додаткових поясненнях. Відповідачка в судове засідання з'явилася, в задоволені позовних вимог прохала відмовити, посилаючись на пропуск позивачем строку позовної давності до спірних правовідносин. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. ПАТ «ПриватБанк» є правонаступником прав та обов'язків Закритого акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», відповідно до рішення загальних зборів акціонерів від 30 квітня 2009 року змінено найменування позивача з Закритого акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі за текстом - Банк), про що зазначено у пункті 1.1. Статуту ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 37- зворотній бік). 03 червня 2013 року [PERSON] власноруч заповнила та підписала анкету-заяву про приєднання до «Умов та правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк» ( а.с.5). З тексту анкети-заяви вбачається, що відповідачка виявила бажання отримати платіжну кредитну картку «Універсальна». Своїм підписом [PERSON] погодилася з тим, що дана заява, разом з Пам'яткою клієнта, «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку» становлять між позичальником та банком договір про надання банківських послуг ( а.с.5). Відповідачка ознайомилася та погодилася з «Умовами та правилами надання банківських послуг», а також з «Тарифами Банку», які були їй надані для ознайомлення у письмовому вигляді. Також в зазначеній анкеті-заяві міститься пам'ятки клієнта, в якій надано роз'яснення щодо умов ознайомлення з договором та змінами тарифів банку. Статтею 634 Цивільного Кодексу України передбачена можливість укладення договору приєднання, тобто договору, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до частини 1, 2 статті 207 Цивільного Кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно зі статтею 1054 Цивільного Кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Зважаючи на зазначене, суд дійшов висновку, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] шляхом підписання анкети-заяви про приєднання, було укладено в письмовій формі кредитний договір б\\н від 03.06.2013 року, відповідно до якого відповідачка 26 березня 2014 року отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 1820 грн. на платіжну картку Універсальна» № 5168755391504608 зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом та з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с.5,78,102-107). При цьому матеріали справи не містять даних, які б свідчили про заперечення відповідачкою фактів підписання анкети-заяви, укладення кредитного договору та отримання за останнім грошових коштів в кредит. Так, в матеріалах справи міститься лише заява [PERSON], в якій остання просить застосувати строк позовної давності, при цьому не зазначає на наявності будь-яких інших заперечень проти позову (а.с. 54-55,56). Підписавши зазначений кредитний договір відповідачка надала згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком згідно з пунктом 2.1.1.2.4. Умов та правил надання банківських послуг (а.с. 23 - зворотній бік). Крім того, згідно з умовами договору, а саме з пунктом 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг, відповідачка зобов'язувалася щомісяця та у визначені строки здійснювати погашення частини суми заборгованості за кредитом, відсотками за користування кредитом, в розмірі, встановленому «Тарифами Банку», які оприлюднені на офіційному сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, із розрахунку 360 календарних днів на рік, погашення за перевитрати платіжного ліміту, а також комісії (а.с. 25 - зворотній бік). На виконання вимог статті 1054 Цивільного кодексу України 26.03.2014 року позивач надав відповідачці грошові кошти у розмірі 1820 гривень 00 копійок у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку «Універсальна» №5168755391504608, що відповідачкою не оспорюється. ( а.с.4,102-106). Проте відповідачка взяті зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконувала, у зв'язку з чим, відповідно до наданого позивачем розрахунку, за нею станом на 28 серпня 2017 рік утворилася основна заборгованість за кредитом в розмірі 1777 грн. 84 коп. (а.с. 4,102-106). Позивач, діючи в межах пункту 2.1.1.12.6. Правил користування платіжною карткою, нараховував відповідачці відсотки за користування кредитними коштами в розмірі, встановленому «Тарифами Банку», які оприлюднені на офіційному сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, із розрахунку 360 календарних днів на рік (а.с. 28 - зворотній бік). Розрахунок процентів за поточною заборгованістю позивач здійснював у період з 27 березня 2014 року по 29 серпня 2014 року за відсотковою ставкою у розмірі 30,00 % річних, у період з 01 вересня 2014 року по 31 березня 2015 року - за відсотковою ставкою 34,80 % річних, у період з 01 квітня 2015 року по 28 серпня 2017 року - за відсотковою ставкою 43,20 % річних від залишку поточної заборгованості (а.с. 4,102-106). В цей самий період у відповідачки виникла також прострочена заборгованість за Кредитним договором, тобто така, що не була повернута нею у передбачений цим Договором строк (а.с. 4). З огляду на вище викладене, розрахунок процентів за простроченою заборгованістю позивач здійснював у період з 27 березня 2014 року по 29 серпня 2014 року за відсотковою ставкою у розмірі 30,00 % річних, у період з 01 вересня 2014 року по 31 березня 2015 року - за відсотковою ставкою 34,80 % річних, у період з 01 квітня 2015 року по 28 серпня 2017 року - за відсотковою ставкою 43,20 % річних від залишку поточної заборгованості (а.с. 4,102-106). Право позивача на односторонню зміну тарифів передбачене пунктом 1.1.3.2.3. Умов та правил надання банківських послуг (а.с. 12 - зворотній бік), при цьому відповідачка не надала суду належних і допустимих доказів того, що вона протягом 7 днів від моменту її повідомлення про зміну розміру відсоткової ставки процентів за поточною або простроченою заборгованістю повідомила позивача про свою незгоду з такими змінами. Посилання відповідачки на те, що вона не була обізнана щодо зміни тарифів, суд відхиляє з огляду на положення пункту 1.1.2.3. Умов та правил надання банківських послуг, пункту 2.1.1.5.3. Правил користування платіжною карткою, відповідно до яких щомісячне отримання виписки про стан картрахунку та про здійснені операції по картрахункам, де відображена зміна Тарифів, є обов'язком позичальника (а.с. 10 - зворотній бік, 25 - зворотній бік). Таке підвищення процентної ставки є саме реакцією на порушення зобов'язань за договором і не може вважатися таким, що зумовлене збільшенням кредитного ризику, оскільки підвищення кредитного ризику - це ймовірна можливість виникнення ускладнень при виконанні договору, а в даному випадку йдеться про збільшення процентів внаслідок порушення договору. Оскільки сторони не визначили зазначені проценти як відсотки від суми невиконаного, або неналежно виконаного, або несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання, то правова природа таких відсотків не може тлумачитись як неустойка (штраф, пеня) в розумінні ст.549 Цивільного кодексу України . Разом з тим законодавством не заборонено встановлювати інші види забезпечення виконання зобов'язань, підстави сплати, правова форма та розмір яких визначаються договором або законом, а тому встановлення в договорі підвищених відсотків як санкції за користування кредитом понад визначений у договорі строк є забезпеченням виконання зобов'язань за цим договором, яке передбачене домовленістю сторін і не суперечить законодавству. Отже, з аналізу викладеного можна зробити висновок, що підвищені проценти, сплачувані позичальником згідно з договором за користування кредитними коштами понад установлений у договорі строк за своєю правовою природою є забезпеченням виконання позичальником узятих на себе зобов'язань за кредитним договором та є відмінними від неустойки. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач обґрунтовано здійснював нарахування процентів на залишок поточної та простроченої заборгованостей відповідачки за наведеними вище відсотковими ставками у відповідні періоди часу, що відображено у колонках 9 та 10 Розрахунку заборгованості у виді щомісячних нарахувань, а також у колонці 12 цього ж Розрахунку у виді загальної заборгованості за процентами, що нараховувались на залишок обох видів заборгованості накопичувальним підсумком (а.с. 4,102-106). Діючим цивільним законодавством передбачено право позивача на звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за підвищеною відсотковою ставкою в межах загального строку позовної давності - трьох років (стаття 257 ЦК України) з дня виникнення такого права. У зв'язку з чим, відповідно до умов укладеного між сторонами кредитного договору для визначення позовної давності щодо сплати підвищених процентів за прострочення повернення чергового щомісячного платежу не можуть застосовуватися правила, визначені законом для неустойки. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України в постанові по справі №6-1964цс16 від 18.10.2017 року. Виходячи з вищевикладеного, суд вважає доведеною наявність у відповідачки загальної заборгованості за процентами, що нараховувались позивачем на залишок її поточної та простороченої заборгованості за основним зобов'язанням, станом на 28 серпня 2017 у сумі 12 479 гривень 48 копійок (а.с. 4,102-106). Перевіривши суми погашення за наданим кредитом, що були здійснені відповідачкою та відображені у колонці 15 Розрахунку заборгованості (а.с. 4), а також з огляду на черговість погашення боргових зобов'язань, суд вважає розмір заборгованості за основним зобов'язанням у сумі 1 777 гривень 84 копійки таким, що обчислений позивачем правильно та відповідно до Умов і правил надання банківських послуг. Статтею 629 Цивільного кодексу України закріплено принцип обов'язковості виконання договору сторонами, а відповідно до положень статей 526, 527, 530 цього ж Кодексу зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу. У порушення вимог статті 1056-1 Цивільного кодексу України відповідачкою не виконано зобов'язання з повернення кредиту та сплати процентів за Кредитним договором. З огляду на вищевикладене, станом на 28 серпня 2017 року у відповідачки виникла обґрунтована належними і допустимим доказами заборгованість. Заяву відповідачки щодо застосування строку позовної давності до спірних правовідносин в частині стягнення заборгованості за основним зобов'язанням та процентами за користування кредитними коштами суд вважає необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Щодо застосування строку позовної давності до вимог в частині стягнення основної заборгованості за кредитним договором в розмірі 1777 грн. 84 коп., суд зазначає наступне. Як вбачається з розрахунку заборгованості та виписки по картці, 22 грудня 2014 року [PERSON] в рахунок погашення заборгованості, що виникла за кредитним договором б/н від 03.06.2013 року, був внесений останній платіж (платіж на суму 100 гривень погашення за наданим кредитом та платіж на суму 59 гривень 71 копійка погашення процентів) (а.с. 4, а.с.102-106). Згідно зі статтею 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до частини 5 статті 261 Цивільного Кодексу України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Статтею 253 Цивільного Кодексу України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Відповідно до статті 264 Цивільного Кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Виходячи з положень чинного законодавства України, дата внесення [PERSON] останнього платежу в рахунок погашення заборгованості має значення для вирішення питання щодо переривання перебігу позовної давності, а не для вирішення питання щодо моменту його спливу, оскільки сплив позовної давності пов'язується із визначенням строку виконання зобов'язання. Згідно п. 1.1.7.12. Умов та правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом вказаного строку жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії Договору, він автоматично пролонгується на той самий строк. Всупереч вимог статтей.12,13, 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідачкою не надано суду доказів того, що вона зверталася до позивача щодо припинення дії укладеного між ними кредитного договору. За таких обставин суд приходить до висновку, що вказаний кредитний договір був чинним на час визначення заборгованості. Відповідно до п. 2.1.1.2.1. «Умов та правил надання банківських послуг» з метою надання послуг банк надає клієнту картку, вид якої визначається у пам'ятці клієнта/довідці про умови кредитування та заяві, підписанням якої клієнт і банк укладають договір про надання банківських послуг (зворотній бік а.с. 23). Пунктом 2.1.1.2.3. «Умов та правил надання банківських послуг» встановлено, що після отримання банком від клієнта необхідних документів, а також заяви, банк проводить перевірку даних документів і приймає рішення про можливість встановлення кредитного ліміту на кредитну картку (зворотній бік а.с.23). Згідно п. 2.1.1.2.11. картка діє до останнього дня місяця, зазначеного на картці, включно (а.с.24). Наявні в матеріалах справи письмові докази, зокрема анкета-заява (а.с.5), розрахунок заборгованості (а.с.4), довідка про строк дії картки (а.с.107), виписка по картці (а.с.102-106), свідчать про отримання [PERSON] кредитної картки «Універсальна» №5168755391504608. Зазначений факт відповідачкою не оспорюється. Як вбачається з наданої позивачем довідки, строк дії кредитної картки Універсальна» № 5168755391504608, наданої [PERSON] 26.03.2014 року, становить до лютого 2018 року (а.с.107). Всупереч вимог статей 12,13, 81 Цивільного процесуального кодексу України [PERSON] не спростовано вказані доводи позивача щодо строку дії кредитної картки та надані на підтвердження цього докази. За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до правових позицій Верховного Суду України, викладених в постановах від 19 березня 2014 року та від 07 жовтня 2015 року у справах №№ 6-14цс14 та 6-1295цс/15, зазначено, що перебіг строку позовної давності щодо повернення кредиту по картковому рахунку в цілому починається зі спливом останнього дня місяця дії картки. За таких обставин, суд вважає, що перебіг строку позовної давності щодо повернення кредиту по картковому рахунку в цілому починається з лютого 2018 року та сплине - в лютому 2021 році. Враховуючи зазначене, а також те, що позивач звернувся до суду із зазначеним позов 26 вересня 2017 (а.с. 2), вимоги щодо стягнення з відповідачки заборгованості за кредитним договором б/н від 03.06.2013 року в розмірі 1777 грн. 84 коп., заявлені позивачем в межах строку позовної давності, у зв'язку з чим підлягають задоволенню. Щодо застосування строку позовної давності до вимог в частині стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 12479 грн. 48 коп., суд зазначає наступне. Як вбачається з умов кредитного договору б\\н від 03.06.2013 року, сплата [PERSON] заборгованості за кредитним договором та процентів за користування грошовими коштами передбачена щомісячними платежами, а саме, 7 відсотків від заборгованості, але не менше 50,00 грн. та не більше залишку заборгованості (а.с.6). Отже, при визначенні заборгованості за нарахованими процентами необхідно застосувати строки позовної давності до кожного окремого платежу. Аналогічні висновки містяться в правових позиціях Верховного Суду України, викладених в постановах від 07 жовтня 2015 року та від 29 червня 2016 року у справах №№ 6-1295цс/16, 6-1188цс16. З матеріалів справи вбачається, що останній платіж відповідачкою був здійснений 22 грудня 2014 року (платіж на суму 100 гривень погашення за наданим кредитом та платіж на суму 59 гривень 71 копійка погашення процентів) (а.с. 4, а.с.102-106). Отже, суд вважає, що строк позовної давності щодо стягнення процентів за користування кредитними коштами повинен обраховуватися з січня 2015 року, та сплив - в січні 2018 року. Враховуючи зазначене, а також те, що позивач звернувся до суду із зазначеним позов 26 вересня 2017 року (а.с. 2), вимоги щодо стягнення з відповідачки заборгованості по процентам за користування кредитними коштами в розмірі 12479 грн. 48 коп., заявлені позивачем в межах строку позовної давності та підлягають задоволенню. Крім того, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні заяви відповідачки щодо застосування строку позовної давності до позовних вимог в частині стягнення неустойки (штрафу), висловлена в тексті її заяви від 14 листопада 2017 року (а.с. 54-55), з наступних підстав. Відповідно до частини 2 статті 258 Цивільного кодексу України позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки. Сторонами Кредитного договору б\\н від 03.06.2013 року погоджено обов'язок відповідачки у випадку порушення нею строків платежів за будь-яким з грошових зобов'язань більше, ніж на 30 днів, сплатити на користь позивача штраф у розмірі 500 гривень + 5 % від ціни позову (а.с. 26). Тобто обчислення розміру узгодженого сторонами штрафу здійснюється позивачем не за весь період прострочення та не щомісячно або щоденно, а одноразово на момент формування позовних вимог в залежності від суми загальної заборгованості на день звернення до суду, що унеможливлює застосування до нього положень частини 2 статті 258 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 1 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризики настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій ( частина1,2,4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України). Згідно до статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників ( частина 1 статі 82 Цивільного процесуального кодексу України). Таким чином, суд приходить до висновку, що станом на 28 серпня 2017 року у відповідачки виникла обґрунтована належними і допустимим доказами заборгованість за кредитним договором б\\н від 03.06.2013 року в розмірі 15 470 гривень 19 копійок, яку відповідачка в порушення вимог статті 1056-1 Цивільного кодексу України в добровільному порядку сплачувати не бажає. Враховуючи зазначене, а також те, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором б\\н від 03.06.2013 року в розмірі 15 470 гривень 19 копійок заявлені в межах строку позовної давності, суд вважає за необхідне їх задовольнити в повному обсязі. Відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 600 гривень 00 копійок (а.с. 1). На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved