Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-26 00:00:00

26 липня 2017 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до Луцької міської ради про визнання права власності на земельну ділянку за набувальною давністю. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що його батьку, [PERSON], [INFO], в 1973 році, як ветерану-інваліду війни І групи (відсутня ліва рука), було надано автомобіль з ручним керування «Запорожець» ЗАЗ МР та міською владою виділено земельну ділянку для встановлення металевого гаража що знаходиться за адресою: м. Луцьк, вул. Глушець, 21 в дворі будинку (вул. Гончарова). У встановленому гаражі позивач та його батько тримали автомобіль, запасні частини тощо. Пізніше, у 1983 році, відділом соціального забезпечення було автомобіль було замінено на ЗАЗ 986 МР. Після смерті батька у 1996 році, позивач продовжив користуватися вказаним автомобілем, разом з гаражем та земельною ділянкою на якій він розташований. Позивач зазначає, що він неодноразово звертався до Луцької міської ради, Волинської ОДА та інших державних органів з питанням про узаконення права власності на земельну ділянку, однак не отримав бажаного результату. Вказує, що у липні 2017 року працівниками департаменту муніципальної поліції Луцької міської ради було знесено вказаний гараж. З посиланням на положення ст.344 ЦК України, ст.119 Земельного кодексу України, позивач просить суд визнати за ним право власності на земельну ділянку, що розташована за адресою: м. Луцьк, вул. Глущець, 21 в дворі будинку (вул. Гончарова) площею 0,003 га (а.с.5). Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги заперечив. Заслухавши пояснення позивача та представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити, з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі технічного паспорту авто-мотомашини від 21 травня 1991 року належав автомобіль ЗАЗ-968 МР, державний номер Ж0638ВН (а.с.6-7). 23 липня 1996 року [PERSON] помер. Наразі вищевказаним автомобілем фактично користується його син позивач, який 10 вересня 1996 року зареєстрував його на себе (а.с.8-11). З пояснень позивача слідує, що для зберігання автомобіля у 1973 році була виділена земельна ділянка та розташований металевий гараж. Документи про встановлення гаража в нього відсутні. Матеріалами справи підтверджується, що позивач протягом 2016 року неодноразово звертався до Луцької міської ради з заявами стосовно оформлення права власності на гараж та земельну ділянку, на якому розташований гараж (а.с.12-14). У відповідь, у листі від 30 червня 2016 року виконавчий комітет Луцької міської ради повідомив, що у звязку з відсутністю пільг на розміщення гаражу, немає підстав для задоволення прохання позивача (а.с.20). Аналогічно за змістом відповіді надані 01 серпня 2016 року, 31 серпня 2016 року, 10 жовтня 2016 року (а.с.21-23). Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне. Частиною першою статті 344 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. В свою чергу, стаття 119 Земельного кодексу України передбачає, що громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом. Передача земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом. Отже, передача земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом, тобто відповідно до ст. 118 ЗК (у власність) і ст. 123 ЗК, Закону від 6 жовтня 1998 р. N 161-XIV «Про оренду землі» - (в оренду). Аналіз цих правових норм дає підстави для висновку про те, що конструкція ст. 119 ЗК значно відрізняється від конструкції ст. 344 ЦК та не передбачає жодних переваг для осіб, зазначених у ч. 1 цієї статті, оскільки навіть дотримання всіх умов набувальної давності не приводить до виникнення права власності на землю та фактично відсилає до загального порядку надання земельних ділянок у власність або в користування (статті 118, 123 ЗК). Ця норма надає таким особам лише право звернення до органу державної влади або місцевого самоврядування з клопотанням про передачу земельної ділянки у власність чи користування і не передбачає обов'язкової передачі земельної ділянки у власність чи користування таким особам при дотриманні передбаченої законом процедури звернення та подання необхідних документів. Суд також зазначає, що Земельний кодекс України відповідно до його прикінцевих положень набрав чинності з 01 січня 2002 року. Таким чином, з врахування принципу незворотності дії законів та нормативно-правових актів у часі, який закріплений у статті 58 Конституції України, право громадян на отримання земельних ділянок за набувальною давністю на підставі ст.119 ЗК України виникає не раніше ніж з 01 січня 2017 року, оскільки саме тоді спливає передбачений 15 річний строк безперервного користування земельною ділянкою. У розглядуваному випадку, як встановлено судом, позивач не звертався до Луцької міської ради із заявою про надання земельної ділянки у власність за набувальною давністю після 01 січня 2017 року, а його звернення до цього часу не можуть братися судом до уваги, оскільки на той час він не мав права набувати право власності на земельну ділянку саме за набувальною давністю. Більше того, в матеріалах справи відсутні докази оскарження позивачем дій Луцької міської ради стосовно відмови у розгляді питання про надання земельної ділянки у власність. Також суд зазначає, що він не може підміняти собою власника землі, в особі територіальної громади міста Луцька, та втручатися в дискреційних повноваження Луцької міської ради щодо розпорядження комунальними землями. Крім того, суд звертає увагу, що позивач не користувався добросовісно, відкрито і безперервно спірною земельною ділянкою протягом 15 років (в розумінні ст.. 119 Земельного кодексу України), оскільки станом на 01 січня 2017 року, а саме 15.06.2016 року вже існувало рішення виконавчого комітету відповідача про знесення гаража який знаходився на спірній земельній ділянці та 11.07.2017 року зазначений гараж було демонтовано, тобто відповідачем здійснювалися перешкоди і незгода в користуванні спірною земельною ділянкою позивачем. Враховуючи вищевикладене, що [PERSON] у встановленому законодавством порядку не звертався до Луцької міської ради з клопотанням про надання земельної ділянки за набувальною давністю після 01 січня 2017 року, не оскаржував дій Луцької міської ради стосовно відмови у розгляді цього питання, а також враховуючи неможливість суду підміняти власника комунальних земель, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed