Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-15 00:00:00

24 січня 2017 року позивачі звернулися до суду з позовом до [PERSON], треті особи: [PERSON], Роменська міська державна нотаріальна контора про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Свої вимоги мотивували тим, що 23 серпня 2007 року помер їх батько, [PERSON] Після його смерті відкрилась спадщина, до складу якої, зокрема, входить 1/2 частина квартири [ADDRESS] них, спадкоємцем є його дружина, [PERSON] Звернувшись до Роменської міської ДНК за консультацією щодо порядку оформлення спадщини та щодо того, які дії їм необхідно вчинити для її оформлення, вони отримали розяснення, що оскільки квартира не є власністю померлого, то не має потреби подавати заяву про прийняття спадщини. Згодом вони дізнались, що 1/2 частина квартири була зареєстрована за їхнім батьком після його смерті, тобто на сьогоднішній день формально він є власником 1/2 частини квартири. Не погодившись з цим вони оскаржили реєстрацію вказаного майна за батьком після його смерті до суду, але у задоволенні позову їм було відмовлено. Вважають, що ця причина пропуску строку звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини поважна і просять визначити їм додатковий строк в один місяць для подання відповідної заяви до Роменської міської державної нотаріальної контори з дня набрання рішенням суду законної сили. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] позов підтримали повністю, посилаючись на викладені в ньому обставини. Позивач [PERSON] до суду не зявилась, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином. Відповідач [PERSON] також до суду не зявилась, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином. Представник відповідача - адвокат [PERSON] позов не визнав, суду пояснив, що посилання позивачів на те, що вони не знали, що їх батько є власником 1/2 частини спадкової квартири, тобто не знали про наявність спадкового майна, не відповідають дійсності. Згідно правової позиції Верховного суду України у справі № 6-85цс12 від 26.09.2012 року якщо у спадкоємця перешкод не було, а він не скористався правом на прийняття спадщині через відсутність інформації про спадкову масу, то положення ч.3 ст. 1272 ЦК України не застосовуються. Посилання позивачів на розяснення нотаріуса, про поважність пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини не свідчать. Просив у задоволенні позову відмовити. Від третьої особи [PERSON], яка до суду не зявилась, надійшла заява про розгляд справи у її відсутності (а.с.57). Від третьої особи Роменської міської ДНК надійшла заява про розгляд справи у відсутності представника нотаріальної контори, заперечень на позов не має, при вирішенні позову поклались на розсуд суду. Суд, заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Встановлено, що 23 серпня 2008 року помер батько позивачів [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про його смерть серії 1-БП№ 068348 (а.с.5). Після його смерті відкрилась спадщина, до складу якої входить 1/2 частина квартири [ADDRESS]. Право власності на указану частину квартири було визнано за спадкодавцем на підставі рішенням Роменського міського суду Сумської області від 03.03.1999 року. З указаного рішення суду вбачається, що за життя [PERSON] звертався до суду з позовом до [PERSON], яка є одним з позивачів у даній справі, про визнання частково недійсним договору дарування квартири, визнання права власності на 1/2 частину цієї квартири та її реальний поділ (а.с.11). Згідно з вимогами ч.3 ст. 1222, ч.1 ст. 1220, ч.1 ст. 1270 ЦК України право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у 6 місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно з ч.1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини . Відповідно до ч.3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. У п.24 Постанови Пленуму № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» Верховний Суд України розяснив, що вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, повязані з обєктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Із листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» вбачається, що судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини. Позивачі посилаються на те, що заяву про прийняття спадщини вони своєчасно не подали, оскільки не проживали разом з батьком на день його смерті, а звернувшись до нотаріальної контори отримали розяснення про те, що так як квартира не є власністю їх батька, то не має потреби подавати заяву про прийняття спадщини, а згодом дізнались що 1/2 частини квартири таки була зареєстрована за їх батьком на підставі заяви його дружини після його смерті і на сьогоднішній день він формально є власником цієї частини квартири. Суд не може визнати вказані позивачами причини пропуску строку для подачі заяви про прийняття спадщини, поважними, виходячи з наступного. Рішенням Роменського міського суду Сумської області від 03 березня 1999 року за батьком позивачів було визнано право власності на 1/2 частини спірної квартири. Указаним рішенням було встановлено, що квартира [ADDRESS] була кооперативною, набута подружжям [PERSON] та [PERSON] під час шлюбу, тому становить їх спільну сумісну власність відповідно до ст.ст. 22, 29 КпШС УРСР, ст. 16 Закону України «Про власність» (а.с. 11). Крім того, не погодившись з реєстрацією права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] за батьком позивачі оскаржували її до суду, але в позові їм було відмовлено, що підтверджується постановою Роменського міськрайонного суду від 29.07.2016 року, яку було скасовано ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 13.09.2016 року (а.с. 19-20, 21-22). З указаного вбачається, що позивачі були обізнані щодо існування спадкового майна після смерті батька, яке, зокрема, складається з 1/2 частини квартири [ADDRESS] і, що це майно було зареєстроване за їх померлим батьком (спадкодавцем) в установленому законом порядку, а тому їх посилання на те, що їм про це було не відомо, не заслуговують на увагу. Те, що [PERSON] та [PERSON] звертались до нотаріуса і вона розяснила їм про відсутність потреби подавати заяву про прийняття спадщини після смерті батька через те, що квартира не є його власністю, у судовому засіданні свого підтвердження не знайшло, оскільки ці обставини позивачі нічим не підтвердили (відсутня постанова про відмову у вчинення нотаріальної дії та/або письмові розяснення нотаріуса). Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивачі та їх представник не надали суду доказів на підтвердження того, що вони пропустили строк звернення до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини з поважних причин. А тому суд приймає рішення на підставі наявних в справі доказів. Оскільки позивачами не надано суду доказів на підтвердження своїх вимог, то суд не знаходить підстав для задоволення позову. Судом враховано і положення ст.ст. 257, 260, 261, 267 ЦК України щодо строку позовної давності про застосування якої було заявлено представником відповідача. Враховуючи обставини справи позивачами було пропущено строк позовної давності, їх представник просив визнати поважними причини пропуску, однак підстав для його поновлення суд не вбачає. І оскільки в задоволенні позову слід відмовити в звязку з його необґрунтованістю, суд відмовляє в позові не в звязку з пропуском позивачем строку позовної давності, а в звязку з його необгунтованістю та безпідставністю, враховуючи правову позицію Верховного Суду України , викладену в постанові «Про судове рішення».

Outcome: dismissed