Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-21 00:00:00

25 лютого 2014 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача [PERSON] про зміну розміру аліментів. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що вона з відповідачем перебувала у шлюбі, який рішенням Єнакіївського міського суду Донецької області від 13.02.2014 року був розірваний. Від шлюбу вона має доньку [PERSON], [INFO], на утримання якої відповідач сплачує аліменти у розмірі 1/4 частини з усіх видів доходів на підставі рішення Єнакіївського міського суду Донецької області від 13.09.2013 року. Донька [PERSON] має слабке здоров'я, перебуває на диспансерному обліку у лікаря, тому позивач змушена витрачати кошти на лікування дитини. Відповідач відмовляється у добровільному порядку надавати матеріальну допомогу. За таких обставин позивач просить збільшити розмір аліментів, що стягуються за рішенням Єнакіївського міського суду Донецької області від 13.09.2013 року на утримання доньки [PERSON], [INFO], з 1/4 частини до 1/3 частини з усіх видів доходів щомісячно до повноліття дитини. Позивач у судове засідання з'явилася, просила задовольнити заявлені позовні вимоги у повному обсязі, пояснила, що розмір аліментів, які сплачує відповідач, недостатній для утримання дитини, так як донька хворіє. Відповідач та представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили відмовити у задоволенні позовних вимог. Суд, заслухавши пояснення осіб, що приймають участь у справі, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Сторони перебувають у шлюбі з 30 серпня 2003 року (а.с. 9). [PERSON] народилась [INFO], батьками якої є позивач та відповідач (а.с. 7). Рішенням Єнакіївського міського суду Донецької області від 13 вересня 2013 року стягнуто з [PERSON], [INFO], на користь [PERSON], [INFO], аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходів), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 25 червня 2013 року до досягнення донькою [PERSON] повноліття (а.с. 8). Донька [PERSON] проживає разом з позивачем (а.с. 10). Ст. 51 Конституції України передбачає, що батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 183 Сімейного кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Ч. 1 ст. 192 Сімейного кодексу України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Таким чином, законом встановлені обставини, за яких у судовому порядку може бути прийнято рішення про збільшення або зменшення розміру аліментів. Оскільки порушено питання про збільшення розміру аліментів, то суду для задоволення позову необхідно встановити зміну матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я позивача та/або відповідача. На необхідність встановлення цих обставин також вказано у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». Судом встановлено, що відповідач працює у Публічному акціонерному товаристві «Єнакієвський металургійний завод», інших доходів не має, аліменти на доньку [PERSON] сплачує у розмірі не меншому 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. З позовної заяви та пояснень позивача не вбачається, що погіршилося матеріальне становище позивача, стан здоров'я позивача не погіршився та не поліпшився, також судом не встановлено, що змінився сімейний стан позивача. Також не доведено позивачем необхідності збільшення розміру аліментів у зв'язку з погіршенням стану здоров'я доньки, оскільки на час визначення розміру аліментів за рішенням суду у 2013 році ця дитина також страждала даним захворюванням і розмір аліментів визначався з урахуванням стану її здоров'я. Звертаючись до суду, позивач обґрунтовувала свої вимоги потребою в періодичному лікуванні дитини, що, в свою чергу, потребує додаткових витрат, що підтверджується довідками про хворобу дитини, витягами з історії хвороби дитини та картами обстеження (а.с. 11-13, 16-17). Таким чином, позивач класифікувала ці затрати як додаткові, проте за такою підставою позовні вимоги не заявлялись та відповідну доказову базу щодо цих витрат суду не надавала. У зв'язку з наведеним, суд звертає увагу позивача [PERSON] на те, що відповідно до положень ст. 185 Сімейного кодексу України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Відповідно, з врахуванням роз'яснень Верховного Суду України у постанові від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» (п. 18), позивач має право звернутися до суду з іншими позовними вимогами за іншими правовими підставами. За таких обставин суд приходить до висновку, що підстав передбачених законом для збільшення аліментів на момент розгляду справи в суді не встановлено, позивач не надала жодних доказів в обґрунтування своїх позовних вимог, які з врахуванням змагальності та диспозитивності цивільного процесу повинні бути доведені позивачем. Виходячи із вищевикладеного, суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що дослідженими у справі доказами не встановлені підстави, передбачені ст. 192 Сімейного кодексу України, для збільшення розміру аліментів, приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог позивача [PERSON] до відповідача [PERSON] про зміну розміру аліментів слід відмовити. На підставі ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, у разі відмови позивачеві у позові судові витрати позивачу не відшкодовуються відповідачем. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed