Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-08 00:00:00

26.01.2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання майна, а саме житлового будинку з усіма надвірними та побутовими спорудами і побудовами за адресою м. Миколаїв, вул. Друга Слобідська, 92/1, її особистою приватною власністю, мотивуючи тим, що з травня 2005 року перебувала в шлюбі з відповідачем та в період шлюбу на підставі договору купівлі-продажу на її імя був придбаний вказаний житловий будинок. Оскільки грошові кошти на придбання спірного житлового будинку належали тільки їй та отримані за рахунок відчуженого майна, просить суд визнати житловий будинок її особистою приватною власністю. В судовому засіданні позивачка та її представник вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Також пояснили, що 30.10.1993 року померла мати позивачки [PERSON], після чого її рідна сестра, [PERSON] (після укладення шлюбу [PERSON]) була призначена опікуном над нею та братом, про що є виписка із рішення Центральної районної ради народних депутатів м. Миколаєва від 09.11.1993 року №193. Згідно цього рішення за нею та її братом [PERSON] як неповнолітніми була закріплена квартира №33 по вулиці Садовій у місті Миколаєві. З метою поділу житла між усіма дітьми, вказана квартира була продана, що підтверджується договором купівлі-продажу та на початку жовтня 2000 року сестра позивачки [PERSON] (після шлюбу [PERSON]) І.О., придбала для неї за договором купівлі-продажу однокімнатну квартиру [ADDRESS]. В подальшому, позивачка вийшла заміж за відповідача та коли вже була на останньому місяці вагітності, умовила свою сестру продати однокімнатну квартиру за для того, щоб придбати більше житло для поліпшення житлових умов для її родини. 11.10.2007 року сестра позивачки, [PERSON] уклала договір купівлі-продажу квартири, яка фактично належала позивачці і в якій вона постійно проживала. Продаж квартири було здійснено згідно договору за 36\~800,00 гривень, а фактично за 29\~000,00 дол. США. Після продажу квартири по вулиці Ізмалкова, 7 сестра передала їй грошові кошти, за які через шість днів з моменту продажу вказаної квартири, а саме 17.10.2007 року позивачка придбала спірний житловий будинок за адресою: м. Миколаїв, вулиця Друга Слобідська, 92/1. Сам договір купівлі-продажу було оформлено на імя позивачки, тому що грошові кошти, які було витрачено на придбання цього будинку, належали їй на праві особистої приватної власності, відповідач проти цього не заперечував. Відповідач, явка якого була визнана обовязковою, до суду не з'явився, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила залишити їх без задоволення, посилаючись на те, що спірний житловий будинок було придбано за спільні сумісні кошти сторін та батьків відповідача, а саме за 35\~000,00 дол. США, що в гривневому еквіваленті на той час складало 176\~000,00 грн., що підтверджується оціночним висновком №172 від 29 березня 2016 p., згідно якого вартість спірного житлового будинку на дату укладення договору купівлі-продажу, а саме 17 жовтня 2007 р., при існуючих умовах ринку і чинного законодавства орієнтовно складає від 34\~000,00 до 37\~000,00 дол. США, в залежності від терміну експозиції на ринку. Частину коштів на придбання будинку в розмірі 13\~000,00 дол. США надав в борг до 15.09.2012 року батько відповідача [PERSON], що підтверджується розпискою від 15.09.2007 р. Інша частина грошових коштів за які придбано будинок в розмірі 22\~000,00 дол. США є коштами спільного сімейного бюджету. Після купівлі житлового будинку сталася пожежа, а тому відповідач був змушений за власні кошти зробити капітальний ремонт, витрати становили 21\~706,87 грн. на будівельні матеріали та оплату роботи робітникам в розмірі - 27\~361,13 грн. Кошти за які зроблений ремонт в будинку були також надані батьком відповідача [PERSON] в розмірі 17\~000,00 дол. США в борг до 21.10.2017 року, а за таких обставин, спірний житловий будинок придбавався за спільні кошти і є спільною сумісною власністю. Заслухавши позивачку, представників, свідків та дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного: Судом встановлено, що з 27.05.2005 року позивачка [PERSON] ([PERSON]) та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі (свідоцтво про шлюб серія 1-ФП №001586). Від шлюбу мають неповнолітню дитину [INFO]. Рішенням Жовтневого районного суду м. Миколаєва від 27.07.2009 року шлюб був розірваний, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №339 від 15.10.2015 року (свідоцтво про розірвання шлюбу серія 1-ФП № 049452 від 15.10.2009 року). В період шлюбу на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 17.10.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON], реєстраційний номер 1053, на імя позивачки був придбаний житловий будинок загальною площею 30,2 кв.м, який знаходиться у місті Миколаєві по вулиці Друга Слобідська, 92/1, вартістю 34\~522,00 грн. Після розірвання шлюбу позивачка з дитиною залишилися проживати в спірному будинку, а відповідач перейшов проживати окремо. У березні 2015 року, після спливу фактично 6 років після розірвання шлюбу, відповідач звернувся до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовною заявою про поділ спільного майна подружжя, зокрема спірного житлового будинку, що змусило позивачку також звернутися до суду з даним позовом, з підстав, що спірний житловий будинок придбано було за її особисті кошти. Судом також встановлено, що 30.10.1993 року померла мати позивачки [PERSON] (свідоцтво про смерть серія 11-ФП № 326194). Після смерті [PERSON] в неї залишилося четверо дітей. Рідна сестра позивачки [PERSON] (після укладення шлюбу [PERSON]) була призначена опікуном над неповнолітніми позивачкою та її рідним братом [PERSON], що підтверджується випискою із рішення Центральної районної ради народних депутатів м. Миколаєва від 09.11.1993 року № 193. Також вказаним рішенням за позивачкою та її братом була закріплена чотирикімнатна квартира №33 по вулиці Садовій у місті Миколаєві. З метою поділу житла між усіма дітьми, вказана квартира була продана, що підтверджується договором купівлі-продажу №239 від 10.09.2000 року, укладеним на Універсальній Товарній Біржі «Ріко-Альянс». Після продажу квартири №33 по вулиці Садовій, 04.10.2000 року сестра позивачки [PERSON] (після шлюбу [PERSON]) І.О. придбала для неї за договором купівлі-продажу однокімнатну квартиру [ADDRESS]. Право власності було зареєстроване у ММБТІ 27.10.2000 року за реєстровим №124. В подальшому, позивачка вийшла заміж за відповідача та коли вже була на останньому місяці вагітності, умовила свою сестру продати однокімнатну квартиру за для того, щоб придбати більше житло для поліпшення житлових умов для її родини. 11.10.2007 року сестра позивачки, [PERSON] ([PERSON]О.) уклала договір купівлі-продажу квартири, яка фактично належала позивачці і в якій вона постійно проживала. Договір був посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №6942. Продаж квартири було здійснено згідно договору за 36\~800,00 грн, а фактично за 29\~000,00 дол. США, що підтверджується відповідною розпискою. Після продажу квартири [ADDRESS] сестра передала позивачці грошові кошти у сумі 29\~000,00 дол. США, за які через шість днів з моменту продажу вказаної квартири, а саме 17.10.2007 року позивачка на своє імя придбала спірний житловий будинок загальною площею 30,2 кв. м, за адресою: м. Миколаїв, вулиця Друга Слобідська, 92/1. Вище вказані обставини підтвердили допитані в суді свідки [PERSON] та [PERSON], який безпосередньо займався продажем квартир і був представником фонду нерухомості. Таким чином вбачається, що спірний житловий будинок було придбано позивачкою за особисті кошти, які були виручені з продажу батьківської квартири, в якій вона мала частку у праві спільної часткової власності. Відповідно до положень статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Згідно з роз'ясненнями, що містяться в п. п. 23, 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Також, норми статей 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У звязку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не можна вважати безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя. (правова позиція, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-846цс16 та в постанові від 12 жовтня 2016 року № 6-1587цс16). Відповідно до положень ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З урахуванням викладеного, суд вважає, що спірний житловий будинок з відповідними спорудами, купівля-продаж яких були оформлені в період шлюбу сторін та зареєстровані на імя позивачки, придбавалися за власні кошти позивачки, які вона отримала від продажу належної їй нерухомості. Належних доказів на підтвердження наявності у сторін за час шлюбу, а саме з 27 травня 2005 року по день придбання спірного житлового будинку, тобто 17 жовтня 2007 року, грошової суми, необхідної та достатньої для придбання вказаного житлового будинку надано сторонами не було. Таким чином, суд вважає, що позивачкою надано достатні докази, які свідчать про те, що спірний житловий будинок з усіма надвірними господарськими та побутовими спорудами і побудовами були придбані хоча і за період подружнього життя із відповідачем, однак за кошти, які безпосередньо були отримані позивачкою від продажу її особистої власності, а саме квартири [ADDRESS], тому заявлений позов підлягає задоволенню. Питання про судові витрати вирішити в порядку ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved