Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-14 00:00:00

26 березня 2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про встановлення факту спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, про поділ спільного майна подружжя. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. З червня 2010 року по вересень 2017 позивач з відповідачкою жили однією сім`єю, що підтверджується відповідною довідкою виконавчого комітету Новозбур`ївської сільської ради Голопристанського району Херсонської області. Під час сумісного проживання між сторонами склалися усталені відносини, притаманні подружжю: були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство, мали взаємні права та обов`язки, мали спільний бюджет, проводили спільні витрати, разом за спільні кошти в інтересах сім`ї придбавали майно. Позивач неодноразово пропонував відповідачці зареєструвати шлюб, однак вона не вважала це необхідним. В 2013 році позивач знайшов вигідну пропозицію по кредитуванню сімей в сільській місцевості на придбання житла і з відповідачкою вирішили придбати у спільну сумісну власність квартиру. Оформленням кредитних документів на квартиру займалася відповідачка, квартира була оформлена на ім`я відповідачки. Кредит погашався грошима від реалізації ранньої картоплі, яку сторони вирощували та реалізовували щорічно, а також за рахунок заробітної плати позивача та відповідачки. Позивач вважає, що придбана ним із відповідачкою в березні 2013 року квартира [ADDRESS] є їхньою спільною сумісною власністю. Крім квартири, під час проживання однією сім`єю та за спільні кошти, було придбано меблевий гарнітур у спальню вартістю 7000 грн., стінку вартістю 4000 грн., м`який куточок (диван і два крісла) вартістю 13000 грн., електробойлер - 1700 грн., мультиварку - 2900 грн., пилосос - 1300 грн. Позивач претендує на 1/2 частку зазначеного вище майна, і просить суд отримати у особисту власність: 1/2 частку квартири [ADDRESS] , меблевий гарнітур у спальню вартістю 7000 грн., мультиварку вартістю 2900 грн., пилосос вартістю 1300 грн, всього на суму 36200 грн. 08.05.2018 позивач доповнив позовні вимоги - просив визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений 05.02.2018 між [PERSON] та [PERSON] , та скасувати державну реєстрацію права власності на зазначену квартиру за [PERSON] . Позивачу стало відомо, що в лютому 2018 року відповідачка здійснила відчуження зазначеної квартири своїй малолітній дочці - [PERSON] . Вважає такі дії відповідачки незаконними, такими, що свідчать про її недобросовісність, а вчинений нею правочин по відчуженню квартири має бути визнаний недійсним, виходячи із того, що зазначена квартира є об`єктом спільної сумісної власності позивача та відповідача, оскільки вона була придбана в період спільного проживання однією сім`єю, в інтересах сім`ї у спільну власність, для спільного користування, за спільні кошти. Крім того, позивач не давав згоду відповідачці на відчуження зазначеного спільного майна, вона діяла таємно від позивача, намагаючись незаконно позбавити його права власності на квартиру. Просив зазначений правочин визнати недійсним як такий, що суперечить цивільному законодавству, а також моральним засадам суспільства. 10.05.2018 судом забезпечено позов - накладено арешт на спірну квартиру. Ухвалою суду від 24.07.2018 справу призначено до загального позовного провадження. Ухвалою суду від 24.07.2018 за клопотанням позивача залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - орган опіки і піклування Голопристанської райдержадміністрації Херсонської області. Ухвалою суду від 08.02.2019 залучено в якості співвідповідача власника спірної квартири [PERSON] (законний представник [PERSON] ). В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали з підстав зазначених вище. Відповідач та її представник в судовому засіданні проти позову заперечили, надали відзив на позовну заяву, просили у задоволені позову відмовити виходячи з наступного. Відповідач визнала, що з позивачем спільно проживали з червня 2010 року по квітень 2017 року без реєстрації шлюбу. Має неповнолітню доньку [PERSON] , 2003 р . н. Спочатку разом з позивачем проживали у помешканні матері відповідачки - [PERSON] , яка мешкає по [ADDRESS] , оскільки власного житла відповідачка не мала на той час. 28 березня 2013 року на підставі договору купівлі - продажу, відповідачка придбала квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Кредит на квартиру отримала по державній програмі довгострокового кредитування молодих сімей, як матері віком до 35 років, яка у неповній сім`ї виховує неповнолітню дитину. Усі витрати на придбання квартири та її оформлення у встановленому порядку фінансувались родичами відповідачки. Грошові кошти на погашення обов`язкових щомісячних платежів також надавались родичами. В зв`язку з цим квартира була оформлена на ім`я відповідачки, і у квартирі зареєстровані відповідачка та її донька - [PERSON] . [PERSON] проживав з ними в спірній квартирі тимчасово, в квартирі зареєстрований не був. Сторони спільно проживали, вели спільне господарство до квітня 2017 року. З квітня 2017 року припинили проживання як одна сім`я. З того часу не ведуть спільне господарство, не вирішують спільно побутові та фінансові питання, не мають спільного бюджету, харчуються окремо. [PERSON] чинить перешкоди відповідачці у користуванні житлом, оскільки маючи власне житло, самовільно проживає в квартирі, без дозволу власника. Спірна квартира придбавалась в кредит за 50000 грн. На даний час кредит за квартиру повністю сплачено відповідачкою. 14 липня 2017 року баба та дід відповідачки - [PERSON] та [PERSON] надали [PERSON] грошові кошти, які вони отримали від продажу будинку та земельної ділянки, для погашення залишку кредиту за квартиру, придбання меблів та на інші потреби. З коштів, які відповідачка отримала від родичів було оплачено залишок по кредиту та придбано диван та крісла КММ «Лорд» на суму 13000 грн. Погашення кредиту на придбання меблів було здійснено 19 липня 2017 року. Оплата кредиту та придбання меблів у квартиру проводилось за гроші родичів. За час проживання [PERSON] не мав високих доходів, заощаджень не мав, проживали лише на невисоку заробітну плату, яку ледь вистачало на харчування, одяг та оплату комунальних послуг. Також [PERSON] сплачує аліменти на утримання неповнолітньої доньки 2002 р.н. Пилосос вартістю 1300 грн. та мультиварку вартістю 2900 грн., про які зазначає позивач у позові були ним подаровані на свята відповідачці. Меблевий гарнітур придбано матір`ю відповідачки у якості подарунку до дня народження в період ще до придбання квартири, коли відповідачка проживала разом з матір`ю. Оскільки спірна квартира була придбана хоча й під час сумісного проживання позивача та відповідача однією сім`єю, але виключно за кошти відповідачки та її родичів, а більша частина кредиту за квартиру була погашена за рахунок коштів відповідачки, які їй подарували родичі, просила в задоволені позову відмовити. Представник органу опіки і піклування Голопристанської райдержадміністрації при вирішенні спору поклалась на розсуд суду. Зазначила, що дарування квартири відповідачкою здійснювалося за погодженням органу опіки і піклування, при цьому просила врахувати інтереси неповнолітньої дитини [PERSON] , яка на теперішній час є власницею спірної квартири. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, допитавши свідків, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти та правовідносини сторін. 15.12.2009 відділом реєстрації актів цивільного стану Голопристанського районного управління юстиції Херсонської області розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 7). 16.09.2010 відділом реєстрації актів цивільного стану Голопристанського районного управління юстиції Херсонської області розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 102). Згідно довідки Новозбур`ївської сільської ради Голопристанського району Херсонської області від 23.03.2018 №258 [PERSON] проживав однією сім`єю з червня 2010 року по вересень 2017 року з [PERSON] (з 2010 по 2012 рік за адресою: [ADDRESS] , а з 2012 року по 2017 рік за адресою: [ADDRESS] ) (а.с. 8). Заробітна плата позивача, згідно довідки Державної установи «Голопристанська виправна колонія №7» від 21.03.2018, з січня 2015 року по вересень 2017 року складала 160190,46 гривень (а.с. 9). 28.03.2013 [PERSON] придбала у [PERSON] трикімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] . за 50000 гривень. Договір посвідчений приватним нотаріусом Голопристанського районного нотаріального округу Херсонської області Маршаловою М.В. (а.с. 13-14). Відповідно до додаткової угоди до вказаного договору купівлі-продажу квартири від 05.04.2013, посвідченого приватним нотаріусом Голопристанського районного нотаріального округу Херсонської області Маршаловою М.В., продаж житлового будинку за домовленістю сторін вчинено за 50000 грн., гроші в сумі 50000 грн. продавець ( [PERSON] ) має одержати за придбану [PERSON] квартиру після отримання Обласним фондом підтримки індивідуального житлового будівництва на селі у відповідності до «Правил надання довгострокових кредитів індивідуальним забудовникам житла на селі», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 жовтня 1998 року №1597 зі змінами та доповненнями, нотаріально посвідченої копії цього договору, згідно з графіком фінансування, шляхом перерахування продавцеві коштів на його особовий рахунок, відкритий в одній із банківських установ. (а.с. 15). З метою придбання зазначеної квартири відповідачкою у Херсонському Обласну фонді підтримки індивідуального житлового будівництва на селі отримано кредит в сумі 50000 гривень на придбання житла строком до 10.08.2028. (а.с. 11). З метою забезпечення основного кредитного договору від 25.03.2013 укладено договір іпотеки на вказану квартиру. (а.с. 19). 14 липня 2017 року згідно договорів купівлі-продажу будинку та трьох земельних ділянок розташованих за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] (дід відповідачки) продав, а покупець [PERSON] придбав зазначений будинок та земельні ділянки за загальною ціною 112474 гривні (а.с. 47-56). 19 липня 2017 року залишок кредитної заборгованості було погашено відповідачкою в сумі 36555 гривень (а.с. 45), а 04.12.2017 відповідно до листа про вилучення заборони та іпотеки Обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі від 08.11.2017, приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Довгань О.І. іпотека на зазначену квартиру припинена (а.с. 19-20). Також відповідачкою в цей же день (19.07.2017) придбано диван та крісла КММ «Лорд» вартістю 13000 грн. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] - дід відповідачки, показав, що постійно допомагав відповідачці та правнучці - [PERSON] . грошима, навіть коли вона проживала разом з позивачем. 14.07.2017 продав будинок в селі та земельні ділянки, частину отриманих грошових коштів від продажу в сумі 50000 гривень віддав відповідачці для погашення кредиту за квартиру та придбання меблів, з умовою, що вона переоформить квартиру на правнучку, оскільки на той час [PERSON] проживав в квартирі, але відносини між позивачем та відповідачкою погіршилися. Зі слів відповідачки йому відомо, що позивач мало грошей давав у сім`ю, зловживав спиртними напоями. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] - баба відповідачки, дала покази аналогічні показам [PERSON] , зазначила, що зі слів онуки їй відомо, що відповідач давав на утримання сім`ї 2000 гривень щомісячно. Свідок [PERSON] в судовому засідання показав, що є кумом позивача, дружили сім`ямі. Позивач та відповідачка проживали як одна сім`я з початку у тещі - [PERSON] , потім купили квартиру, де і проживали разом. Восени 2017 [PERSON] розповідав, що його хочуть вигнати з квартири. Позивач працював в зоні, крім того вирощували картоплю на землі батьків. Востаннє був в гостях у позивача та відповідачки три роки тому. Аналогічні покази дав в судовому засіданні свідок [PERSON] Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] . - мати відповідачки, показала, що позивач з відповідачкою з 2010 року проживали в неї. Потім винаймали квартиру с. Нова Збур`ївка , яку через рік відповідачка придбала в кредит. У 2017 році позивач в відповідачкою розсталися, бо позивач грошей не давав. Коли її дочка та позивач переїздили на квартиру від неї вона дала спальний гарнітур. Восени 2017 року, ще до виселення позивача, дід відповідачки [PERSON] продав будинок за 8000 доларів США та дав гроші відповідачці, щоб вона погасила кредит та придбала спальний гарнітур за 13000 грн. В цей же день відповідачка погасила кредит і купила диван та крісла. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що є хрещеним позивача, позивач та відповідачка проживали разом з 2010 року до осені 2017 року. Позивач добре заробляв, жили з відповідачкою на квартирі, потім взяли кредит для придбання цієї ж квартири. Свідок [PERSON] - сусідка сторін, в судовому засіданні показала, що позивач з відповідачкою з 2010 року по вересень 2017 року проживали однією сім`єю. У 2013 році придбали цю квартиру в кредит, вирощували картоплю на землі батьків, потім здавали їй город в оренду. Позивач робив ремонтні роботи в квартирі. За клопотанням представника позивача судом досліджено матеріали цивільної справи № 654/2757/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про усуненні перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] з цією квартири. Ухвалою Голопристанського районного суду Херсонської області від 30.05.2018 за заявою [PERSON] позовна заява залишена без розгляду. Дослідивши матеріали цивільної справи № 654/2757/17 судом встановлено, що 13.10.2017 [PERSON] звертався із зустрічною позовною заявою до [PERSON] про поділ майна членів однієї сім`ї, зокрема про виділення йому в особисту власність 1/2 частки квартири [ADDRESS] (а.с. 149-150). В судовому засіданні 13.10.2017 зазначений зустрічний позов [PERSON] залишений без розгляду. 05.02.2018 [PERSON] здійснила відчуження трикімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] , подарувавши її своїй неповнолітній дочці - [PERSON] . Договір посвідчений приватним нотаріусом Голопристанського районного нотаріального округу Херсонської області Маршаловою М.В. (а.с. 103-105). Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши докази в їх сукупності та взаємозв`язку суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Відповідно до ст. 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Факт проживання однією сім`єю без шлюбу між позивачем та відповідачкою підтверджується їхніми поясненнями, показами свідків, іншими письмовими доказами. Відповідач визнала факт проживання однією сім`єю з позивачем з червня 2010 року по квітень 2017 року. Згідно приписів ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи не підлягають доказуванню. Натомість, пояснення позивача та показання свідків, в тому числі родичів відповідачки, факти спільного святкування днів народжень у червні та вересні 2017 року, що не оспорюється відповідачкою, а також того факту, що [PERSON] звернулася з позовом до суду про фактичне виселення [PERSON] з квартири у вересні 2017 року (враховуючи, що [PERSON] ніколи не був зареєстрований у спірній квартирі), свідчать, на думку суду, про припинення спільного проживання саме у вересні 2017 року. Також суд приходить до висновку, що факт проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу має місце з 17 вересня 2010 року, оскільки попередній шлюб відповідачки було розірвано 16.09.2010 року (а.с. 102), а перебування особи у зареєстрованому шлюбі виключає можливість встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з іншою особою. З урахуванням вищенаведених доказів, в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає, що факт проживання позивача однією сім`єю з відповідачкою як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу знайшов своє підтвердження в судовому засіданні, тому заявлені вимоги в цій частини підлягають частковому задоволенню. Щодо визнання договору дарування спірної квартири недійсним суд дійшов наступних висновків. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. Право власності та інші речові права на нерухомі речі (земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення), обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України, пункт 1 частини першої статті 4, частина перша статті 5 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 372/504/17 від 21 листопада 2018 року та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення договору про відчуження квартири позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи-контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Натомість, як встановлено судом, на момент відчуження відповідачкою спірної квартири 05.02.2018 за адресою: [ADDRESS] , відповідач [PERSON] у шлюбі з [PERSON] не перебувала, добросовісно вважала зазначену квартиру своєю особистою власністю, оскільки придбала її за власні кошти та кошти, надані родичами, погасила кредит за квартиру за рахунок коштів, наданих дідусем, позивач [PERSON] у спірній квартирі не був зареєстрований, а факт проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини [PERSON] та [PERSON] на момент дарування квартири доньці відповідачки встановлений не був, а тому нотаріально посвідчена згода [PERSON] для відчуження спірної квартири була не потрібна. На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено факт, що здійснюючи відчуження спірної квартири, яку позивач вважає об`єктом спільної сумісної власності подружжя, відповідачкою [PERSON] були порушені вимоги ст. 215 ЦК України. Також позивачем не доведено факт фіктивності правочину щодо відчуження квартири відповідачкою на користь [PERSON] , на який як на підставу визнання договору недійсним посилається позивач, оскільки відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Таким чином, визнання судом недійсним договору у зв`язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача. Крім того, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише удавано, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Такий правовий висновок сформований у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14; цей висновок суд застосовує у цій справі під час оцінки поведінки сторін та обрання належного рішення з приводу розв`язання спору. Також суд констатує, що на час здійснення відчуження спірної квартири, будь-яких судових рішень щодо цього майна не було. Статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України в п. п. 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України). За роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, даними в п. 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Верховний суд України у постанові від 05 квітня 2017 року висловив наступні правові позиції: відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до позиції Верховного Суду України, яка висловлена у рішенні в справі №6-135цс13 від 25.12.2013, що суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід встановити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. Суд наголосив, що сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без встановлення факту ведення спільного господарства, побуту та бюджету не може бути підставою для визнання права власності на половину майна за кожною із сторін. Судом встановлено, що відповідачка отримала кредит в сумі 50000 гривень на придбання житла строком до 10.08.2028. (а.с. 11). Отримані кошти були спрямовані виключно на придбання житла, де й були зареєстровані відповідачка та її неповнолітня донька. Більшу частину коштів на погашення кредиту було витрачено відповідачкою, які вона отримала від родичів. Таким чином, суд дійшов висновку, що спірна квартира була набута відповідачкою хоча й за час проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини з позивачем, але за кошти, які належали їй особисто. За таких обставин суд приходить до висновку про необхідність відмовити в задоволені позовних вимог [PERSON] в частині визнання квартири [ADDRESS] спільною сумісною власністю жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають між собою або в будь-якому іншому шлюбі, та у задоволенні позовних вимог про визнання за позивачем права власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] . З цих же підстав суд відмовляє у задоволені позовних вимог про визнання права власності за позивачем на меблевий гарнітур у спальню вартістю 7000 грн., який був подарований відповідачці її матір`ю. Враховуючи те, що придбання мультиварки вартістю 2900 грн. та пилососу вартістю 1300 грн. було здійснено позивачем за особисті кошти, що не оспорюється відповідачкою, суд приходить до висновку про необхідність задоволення вимог позивача в цій частині. Стосовно стягнення з відповідача судових витрат, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому суд приходить до висновку щодо розподілення судових витрат у вигляді судового збору сплаченого позивачем про поділ спільного майна, пов`язаних з розглядом справи, порівну між сторонами.

Outcome: partial