Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-07 00:00:00

24 березня 2017 року до Слов'янського міськрайонного суду звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, мотивуючи свої вимоги тим, що вони із відповідачем з 14 лютого 2012 року перебувають в зареєстрованому шлюбі. Сторони мають спільну дитину [PERSON], [INFO], яка проживає із позивачкою та перебуває на її утриманні. Через постійні конфлікти та суперечки спільне життя між сторонами не склалося. Кожен із подружжя має різні погляди на сімейне життя і ведення спільного господарства. У зв'язку із цим, шлюбні стосунки між ними фактично припинені. Позивачка переконана, що збереження шлюбу є неможливим та недоцільним у зв'язку із чим, просить розірвати шлюб укладений між ними, залишивши їй прізвище - [PERSON]. Спір з приводу поділу спільного майна та місця проживання дитини відсутній. Донька, за їх попередньою домовленістю залишиться проживати разом із позивачкою. Крім того, враховуючи, що відповідач добровільно матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, хоча є працездатним та не має інших осіб на своєму утриманні, просила суд також стягнути з відповідача на її користь на утримання їх неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], аліменти у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку. У судове засідання позивачка [PERSON] не з'явилась, але від неї надійшла заява, у якій вона позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить судове засідання провести без її участі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Представник позивача у судове засідання не з'явився, проте на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги [PERSON] просив задовольнити в повному обсязі. Під час розгляду справи судом приймалися усі передбачені діючим законодавством заходи щодо належного повідомлення відповідача [PERSON] про місце, день та час розгляду справи. Так, відповідно до вимог ст.127 ЦПК України судом за місцем фактичного проживання відповідача було надіслано повідомлення про виклик до суду, копію ухвали про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви із доданими документами. Але відповідач не з'явився до поштового відділення для отримання судової кореспонденції, про що свідчить відповідна відмітка на повернутому конверті /а.с.10,14,15з.б./. Відповідно до вимог ч.5 ст. 74 ЦПК України, судом на адресу відповідача було спрямовано листи про необхідність явки до судових засідань, із роз'ясненням положення ч. 4 ст.169 ЦПК України. Втім, відповідач в черговий раз не з'являвся до поштового відділення для отримання судової кореспонденції /а.с.17,19з.б. /. Незважаючи на прийняті судом заходи, відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, заяви про відкладення розгляду справи від нього до суду не надходило. Аналізуючи наведені обставини, суд приходить до переконання, що відповідачем [PERSON] недобросовісно здійснюються його процесуальні права, у зв'язку із чим, суд приходить до висновку про належне повідомлення відповідача, а тому, відповідно до положень ст.ст. 169, 224 ЦПК України, та враховуючи згоду позивачки, суд вважає можливим відповідно до правил частини 1 статті 224 ЦПК України розглядати справу за відсутності відповідача у порядку заочного провадження на підставі наявних у ній доказів, з дотриманням вимог, встановлених законом. Вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (ст. 11 ЦПК України ) встановив наступне. [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 14 лютого 2012 року у виконкомі Райгородоцької селищної ради Слов'янського району Донецької області, актовий запис № 2 /а.с.5/. Сторони мають спільну неповнолітню дитину - доньку [PERSON], [INFO] /а.с.6/. [PERSON] на даний час проживає разом із позивачкою та перебуває на її утриманні. Через постійні конфлікти та суперечки спільне життя між сторонами не склалося. Кожен із подружжя має різні погляди на сімейне життя і ведення спільного господарства. У зв'язку із цим, шлюбні стосунки між ними фактично припинені. Спір з приводу поділу спільного майна та місця проживання дитини відсутній. Донька, за попередньою домовленістю сторін залишиться проживати разом із позивачкою. Відповідач добровільно матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, є працездатним та не має інших осіб на своєму утриманні. Відповідно до положень статей 10 та 11 ЦПК України цивільне судочинство в Україні здійснюється на засадах змагальності сторін та диспозитивності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставин, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач у судове засідання не з'явився, не скористався своїми процесуальними правами сторони в процесі і не надав належних доказів, які спростовують доводи позивача. Відповідно до положень статті 51 Конституції України та частини першої статті 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, згідно із приписами статті 112 СК України, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. При цьому суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Як вбачається із матеріалів справи і встановлено судом, шлюбні відносини між [PERSON] та [PERSON] припинені. Сторони не проживають однією сім'єю і не ведуть спільне господарство. За цей час подружжя не здійснили дій щодо збереження родинних стосунків, між ними встановились неприязні взаємовідносини. Суд вважає, що за таких обставин надання подружжю строку для примирення у даному випадку суперечить моральним засадам суспільства. Згідно із положеннями статті 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають спільні права та обов'язки. Проаналізувавши встановлені конкретні обставини по справі, оцінивши надані сторонами в силу вимог статті 60 ЦПК України докази в їх сукупності, приймаючи до уваги існуючи взаємини між подружжям, ступінь конфліктних стосунків та причини розлучення, небажання кожного з них продовжувати шлюбні відносини, суд дійшов висновку, що подальше спільне життя [PERSON] і [PERSON] та збереження їх сім'ї неможливе і суперечить інтересам кожного з них, що має істотне значення, заява відповідає дійсній волі дружини, тому позовні вимоги [PERSON] про розірвання шлюбу підлягають задоволенню. Відповідно до Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. № 789-X11) дитина, з огляду на її фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до так і після народження. Обов'язок батьків по утримуванню дітей до досягнення ними повноліття закріплений в ч. 2 ст.51 Конституції України, ст.180 Сімейного кодексу України. У випадку ухилення батьків від виконання цього обов'язку, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частині від доходу його матері, батька й (або) у твердій грошовій сумі (ст.181 Сімейного кодексу України). Передбачених законом підстав для звільнення [PERSON] від обов'язку утримання неповнолітньої дитини судом не встановлено. Домовленості між батьками щодо способу утримання дитини не досягнуто. Оцінивши надані по справі докази, суд дійшов висновку, що [PERSON] не виконує у відношенні своєї неповнолітньої доньки [PERSON] передбачені сімейним законодавством батьківські обов'язки з її утримання, чим порушує право дитини на достатній рівень життя. У зв'язку із чим, позовні вимоги [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини суд визнає обґрунтованими і такими, що підлягають частковому задоволенню. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен враховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України. Відповідно до ст. 70 ч. 3 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року № 606-Х1У (із змінами та доповненнями), максимальний загальний розмір аліментів, які стягуються з боржника, не повинен перевищувати 70 відсотків заробітної плати цієї особи. Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоровя та матеріальне становище дитини, платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Ст. 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоровя когось із них. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд враховує вищенаведені обставини майнового і сімейного стану відповідача та визначає аліменти на утримання дитини у відсотковому співвідношенні у розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу) її батька [PERSON], але не менше 30 відсотків від прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку щомісячно, до досягнення [PERSON] повноліття. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно із ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Позивачкою документально підтверджено квитанцією сплата нею судового збору при зверненні до суду із даним позовом із вимогою про розірвання шлюбу в розмірі 640,00 грн., який відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на її користь в повному обсязі. Відповідно до вимог статті 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року № 3674-VI та положень ч. 3 ст. 88 ЦПК України, позивачка є звільненою від сплати судового збору при звернені до суду із позовом про стягнення аліментів, у зв'язку із чим, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 640,00 гривень. На підставі вищенаведеного,

Outcome: partial