Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-12 00:00:00

25 березня 2020 року [PERSON] (надалі - позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (надалі - відповідач) про визнання його таким, що втратив право користуватися житловим будинком [ADDRESS] . В обґрунтування позову вказала, що в даному житловому будинку, який належить їй на праві власності, зареєстрований колишній чоловік [PERSON] . Фактично з моменту розірвання шлюбу відповідач [PERSON] в житловому будинку позивачки не проживає. Проте в добровільному порядку знятися з реєстраційного обліку не бажає, що змусило її звернутися з позовом до суду за захистом своїх прав. В судове засідання [PERSON] та її представник [PERSON] не з`явилися. Згідно поданої заяви представник позивачки [PERSON] просила розгляд справи проводити у її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, проти розгляіду справи в заочному порядку не заперечила. Відповідачк [PERSON] про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, через оголошення на офіційному вебсайті судової влади, на виклик в судове засідання не з`явився, про причину неявки суд не повідомив, не подав відзиву на позовну заяву, а тому відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд, за згодою позивача, проводить заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] , належить на праві власності [PERSON] , позивачу по справі, що підтверджується даними витягу про рестрацію права власності на нерухоме майно №10414759 від 17 квітня 2006 року. З 01 червня 2018 року відповідач у житловому будинку позивача не проживає, проте продовжує бути зареєстрованим за вказаною адресою. Вказані обставини підтверджені актом про встановлення факту не проживання громадянина [PERSON] за місцем реєстрації в житловому будинку [ADDRESS] та довідкою Білогірської селищної ради Білогірського району Хмельницької області №121 від 14 лютого 2020 року . Свідки [PERSON] та [PERSON] в своїх письмових поясненнях підтвердили, що [PERSON] за місцем реєстрації в житловому будинку [ADDRESS] , не проживає з червня 2018 року. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Право власника на користування своєю власністю в повному обсязі передбачено і ст. 150 ЖК Української РСР, якою встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ч.2 ст.107 цього Кодексу у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або інше жиле приміщення у тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користуватися цим жилим приміщенням з дня вибуття. Статтями 72, 108 ЖК встановлено, що визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням провадиться в судовому порядку. Відповідач вибув із житлового будинку позивача на постійне проживання до іншого населеного пункту, не користується житловим приміщенням позивача більше року, докази того, що між відповідачем та позивачкою є інша домовленість про користування житлом, чи про поважність причин не проживання в житловому приміщенні позивача більше одного року відсутні. Таким чином суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] . На підставі наведеного,

Outcome: approved