Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-16 00:00:00

26.03.2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням уточних вимог просить визнати за ним право власності на садибний (індивідуальний) житловий будинок, загальною площею 79,6 кв.м., житловою площею 39,4 кв.м. з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: м.Харків, пров. Ладигіна,5. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що він з 20.12.1976 року проживає у спірному будинку. Вказаний будинок в 1950 році було збудовано його батьком [PERSON] на наданій земельній ділянці. Право власності у подальшому зареєстровано не було. Він вселився до вказаного житла та користувався ним як син власника. У зазначеному житлі також мешкала мати [PERSON], з якою [PERSON] уклав шлюб у 1949 році. 07.08.1976 року помер [PERSON] Його мати [PERSON] 21.03.1980 року відчужила 39/100 частини домоволодіння по провулку Ладигіна, 5 в м. Харків [PERSON] за договором купівлі-продажу та 16/100 - [PERSON] за договором посвідченим Одинадцятою державною нотаріальною конторою м. Харкова 21.03.1980 року. Відповідні договори були визнані недійсними за рішенням Київського районного суду м. Харкова по справі №2-2374/2 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу від 21.12.1984 року. Майно та кошти були звернені в дохід держави. 04.03.2001 року померла його мати [PERSON] Після смерті батька та у подальшому матері [PERSON] продовжував проживати та користуватися спірним будинком, вважаючи себе єдиним законним власником майна набутого за батьком та матір'ю у спадок. Протягом часу користування майном він ніс витрати з його утримання, поточного та капітального ремонту, сплачував за житлово-комунальні послуги. Він відкрито, добросовісно, безперервно протягом 38 років користувався спірним житловим будинком. Отже, він має право визнати власності на 55/100 домоволодіння за набувальною давністю, а на 45/100 в порядку спадкування. Спірний будинок не є самочинно збудованим, оскільки законодавством, що діяло на час будівництва будинку, передбачено. що підставою виникнення у громадянина права власності на житловий будинок був сам факт збудування його з додержанням вимог актів законодавства. Правові акти не повязували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Отже, домоволодіння не є самочинним будівництвом та може спадкуватись як обєкт права власності нерухоме майно. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, надав пояснення відповідно до викладених в позові вимог. Представник ХМР не зявився, надав письмові заперечення по справі, просив у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що із матеріалів інвентаризаційної справи КП «Харківське МіськБТІ» вбачається, що право власності на домоволодіння за вказаною адресою ніколи не було зареєстровано по праву власності, у тому числі і за матір'ю позивача [PERSON] У 1999 році в КП «ХМБТІ» розглядався запит Київської райради міста Харкова з приваду оформлення свідоцтва про право власності на домоволодіння за вищевказаною адресою. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 21.12.1984 року 39/100 частини домоволодіння, а також літня кухня літ. «Б» по пров. Ладигіна, 5 звернено у дохід Держави. Свідоцтво про право власності на домоволодіння по пров. Ладигіна, 5 так і не було нікому видане. Домоволодіння по пров. Ладигіна, 5, у тому числі 45/100 його частини, ніколи не було зареєстроване за родичами [PERSON], а тому це домоволодіння не може входити до складу спадщини після смерті матері позивача, оскільки ні коли не було зареєстроване по праву власності за ній. Рішенням Київського районного суду м. Харків від 21.12.1984 року 39/100 частин вищевказаного домоволодіння та літню кухню літ. «Б-1» звернено в дохід держави, а від так, після розпаду СРСР зазначено майно фактично перейшло до комунальної власності територіальної громади м. Харкова. Таким чином, територіальна громада міста Харкова набула права власності на спірні будівлі у 1991 році, як суб'єкт права, у тому числі і права власності. 22.01.1987 працівником КП «ХМБТІ» було проведено обстеження, у яких зазначено: «Обследование произведено по заказу УФНИИИП под снос». Таким чином, підстави для визнання права за набувальною давністю та в порядку спадкування відсутні. Представник Фонду державного майна в особі регіонального відділення Харківської області не зявився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність. [PERSON] не зявилася, надала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги визнала. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав. Як вбачається з копії паспорту, позивач [PERSON] з 20.12.1976 року зареєстрований за адресою: [INFO] (а.с. 8). Згідно зі свідоцтвом про народження, батьком позивача є [PERSON], матірю - [PERSON], які перебували у шлюбі з 1949 року (а.с. 9, 15). Відповідно до довідки Сільськогосподарської Артіль «Червоний партизан» від 17.11.1950 року, [PERSON] загальними зборами колективного господарства був наділений присадибною ділянкою 0,23 га по вул. Червоношляхова, вїзд 1а, в пос. Шевченки (перейменовано на пров. Ладигіна, №5, в м. Харкові) (а.с. 10, 29). Рішенням Виконкому Харківської районної ради від 13.09.1950 року №24 було дозволено [PERSON] будівництво житлового будинку на земельній ділянці колгоспу «Червоний партизан». Строк закінчення будівництва жовтень 1951 року. Забудовник зобовязаний додержуватися затвердженого проекту, плану садиби, будівництва, протипожежні та санітарно-гігієнічні правила. Будівництво виконати з встановлених матеріалів; провести озеленення та благоустрій садиби (а.с. 90). Згідно з довідкою Райради депутатів Сталінського району м. Харкова, житловий будинок (по вул. Ладигіна, №5, в м. Харкові) був дійсно збудований [PERSON] в 1950 році (а.с. 10). 07 серпня 1976 року помер батько позивача - [PERSON] (а.с. 16) Як вбачається з листа Харківського обласного державного нотаріального архіву від 19.02.2015 року №352/01-14, мати позивача [PERSON] 21.03.1980 року відчужила 39/100 частини домоволодіння по провулку Ладигіна, 5 в м. Харкові Чудечцовій [PERSON] за договором купівлі-продажу посвідченого Одинадцятою державною нотаріальною конторою м. Харкова 21.03.1980 року за реєстровим номером 1423 та 16/100 частини домоволодіння - [PERSON] за договором посвідченим Одинадцятою державною нотаріальною конторою м. Харкова 21.03.1980 року за реєстровим номером 1421 (а.с 47-48). Рішенням Київського районного суду м. Харків у справі № 2-2374/2 від 21.12.1984 року за позовом Московського РВК м. Харків до [PERSON], [PERSON]Г, [PERSON], третя особа Київський РВК м. Харків вказані договори купівлі-продажу 21.03.1980 року щодо відчуження 39/100 частини та 16/100 частини домоволодіння по провулку Ладигіна, 5 в м. Харкові були визнані недійсними; 39/100 частини (частина будівництва літ. «А-1») та 16/100 частини (літня кухня літ. «Б-1») вказаного домоволодіння були звернені в дохід Держави (а.с 17) Вказане підтверджується також листами КП «Харківське міське БТІ» від 17.02.1999 року №1800227, від 25.06.2015 року (а.с. 88, 89) Крім того, у вказаних листах КП «ХМБТІ» від 17.02.1999 року, 25.06.2015 року, вказано, що на житловий будинок з надвірними будівлями по пров. Ладигіна, 5, в м. Харкові по праву власності в КП «БТІ» не зареєстровано; станом на 31.12.2012 року правові документи на вказаний житловий будинок не оформлені (а.с. 88, 89) Як вбачається із матеріалів інвентаризаційної справи КП «ХМБТІ», 17.10.2008 КП «ХМБТІ» було проведено реєстрацію поточних змін, відповідно до якої було зазначено, що право власності не зареєстроване (цей факт підтверджується відомостями зі стор. 30 інв. справи № 82489). Інвентаризаційна справа № 82489 на спірне домоволодіння була поновлена у 1987 у зв'язку із її відсутністю у архіві КП «Харківське МБТІ» за допомогою копій, які були у власника. 22.01.1987 року працівником КП «ХМБТІ» було проведено обстеження, про що свідчать відомості у аркуші 1 інв. справи № 82489, у яких зазначено: «Обследование произведено по заказу УФНИИИП под снос». 04 березня 2001 року померла мати позивача [PERSON] (а.с.16). За життя [PERSON] склала заповіт від 17.03.1995 року, згідно з яким заповіла житловий будинок з надвірними будівлями по пров. Бадигіна, 5 в м. Харкові, в рівних частках кожному: синові [PERSON] та онучці [PERSON] (а.с. 63) 21.07.2015 року Восьмою Харківською державною нотаріальною конторою було відмовлено позивачу [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої 04.03.2001 року [PERSON] у звязку з відсутністю документів, які підтверджують право власності померлої на будь-яке майно (а.с. 81) Як на підставу для визнання права власності на 55/100 частини спірного домоволодіння, яка звернута в дохід Держави рішенням суду (39/100+16/100=55/100), представник позивача посилається на ст. 344 ЦК України (набувальна давність), а на 45/100 частину домоволодіння в порядку спадкування після смерті батька 07.08.1976 року та смерті матері 04.03.2001 року. Оскільки спадщина після смерті батьків позивача відкрилась відкрилася до 01.01.2004 року, то правовий режим спадкового майна та час відкриття спадщини встановлюється за нормами Цивільного кодексу [PERSON] РСР від 18.07.1963 р. Часом відкриття спадщини відповідно до ст. 525 ЦК УРСР визнається день смерті спадкодавця. Відповідно до ч.ч.1 ст.ст. 548, 549 ЦК УРСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, або подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Отже, спадкоємством вважається перехід майна померлого (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) у порядку, передбаченому статтями 529 535 ЦК УРСР. Для спадкоємця, що прийняв спадщину, виникають як майнові права, так і обовязки. До майнових прав належить, зокрема, право власності. Відповідно до ст. 86 ЦК УРСР право власності це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. Судом встановлено, що спірний житловий будинок був збудований батьком позивача у 1950 році. У 1950 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до пяти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не повязували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу [PERSON] РСР була затверджена Міністерством комунального господарства [PERSON] РСР 31 січня 1966 року. Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції). Зокрема, за пунктом 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію. Таким чином, з моменту затвердження виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акта державної комісії про прийняття збудованого громадянином у 1950 році житлового будинку цей громадянин набуде статусу власника житлового будинку та згідно зі статтею 58 Цивільного кодексу [PERSON] РСР 1922 року він набуде право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-137цс13 від 18 грудня 2013 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Разом з тим, в матеріалах справи відсутній затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття збудованого батьком позивача у 1950 році житлового будинку по пров. Ладигіна, 5, в м. Харкові. Наявна довідка Райради депутатів Сталінського району м. Харкова про те, що спірний житловий будинок був дійсно збудований [PERSON] в 1950 році (а.с. 10) лише констатує факт будівництва саме [PERSON], та не є затвердженим виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів актом державної комісії про прийняття збудованого спірного житлового будинку. В судовому засіданні суд згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, роз'яснюючи сторонам їх права та обов'язки, попереджуючи про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, зокрема, з приводу необхідності надання представником позивача допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України). Таким чином, в судовому засіданні не доведено, що спірний житловий будинок не є самовільним будівництвом у розумінні статті 105 ЦК Української РСР. У звязку з цим, спірний житловий будинок не є обєктом права власності та на нього не може бути визнано право власності в порядку спадкування, оскільки воно є самовільним будівництвом. На підставі викладеного, позовні вимоги щодо визнання право власності на 45/100 частину спірного домоволодіння в порядку спадкування після смерті батьків задоволенню не підлягають. Крім того, визнання права власності на спірний житловий будинок в порядку спадкування з урахуванням тільки визнання позову відповідачем [PERSON] є неправильним, оскільки рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Визнання відповідачем позову не є вирішальною обставиною за відсутності законних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Задоволення вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст.344 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. За набувальною давністю може бути отримано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, власник якого невідомий або відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. З огляду на положення статті 376 ЦК право власності за набувальною давністю на об'єкт самочинного будівництва не може бути визнано судом, оскільки цією нормою передбачено особливий порядок набуття права власності на нерухоме майно, що збудоване або будується на земельній ділянці, не відведеній для даної мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил (п. 10 Постанови Пленуму «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5). Враховуючи, що спірний житловий будинок є самочинно збудованим, то право власності за набувальною давністю на об'єкт самочинного будівництва за позивачем не може бути визнано судом. Крім того, Рішенням Київського районного суду м. Харків у справі № 2-2374/2 від 21.12.1984 року 39/100 частини (частина будівництва літ. «А-1») та 16/100 частини (літня кухня літ. «Б-1») житлового будинку по провулку Ладигіна, 5 в м. Харкові були звернуті в дохід Держави. На підставі [PERSON] РСР «Про місцеві Ради народних депутатів [PERSON] РСР та місцеве самоврядування» від 8 грудня 1990 року N 534-ХІІ, веденого в дію 20 грудня 1990 року на підставі Постанови Верховної Ради [PERSON] РСР та на підставі постанови Кабінетом Міністрів України від 05.11.1991 року №311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)». Пунктом 10 Перехідних положень Закону України «Про місцеве самоврядування» № 280/97-ВР визначено, що до набранням чинності цим Законом майно, яке до прийняття Конституції України у встановленому законодавством порядку передане державою до комунальної власності адміністративно-територіальних одиниць та набуте ними на інших законних підставах, крім майна, що відчужене у встановленому законом порядку, є комунальною власністю відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст. Таким чином територіальна громада міста Харкова набула права власності на спірні будівлі у 1991 році, як суб'єкт права, у тому числі і права власності. Оскільки власником 55/100 частини спірного житлового будинку є Харківська міська рада, то протягом усього вказаного строку частина спірного будинку мала законного власника. Більш того, 22.01.1987 року працівником КП «ХМБТІ» було проведено обстеження, про що свідчать відомості у аркуші 1 Інвентаризаційної справи № 82489, у яких зазначено: «Обследование произведено по заказу УФНИИИП под снос». У звязку з цим, за відсутності необхідних умов для визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст. 344 ЦК України, суд вважає необхідним у задоволенні позовних вимог відмовити. На підставі викладеного, позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на садибний (індивідуальний) житловий будинок, загальною площею 79,6 кв.м., житловою площею 39,4 кв.м. з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: м.Харків, пров. Ладигіна,5, - задоволенню не підлягають. Суд постановляє рішення в межах заявлених позовних вимог і на підставі наявних у матеріалах справи доказах. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed