Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-23 00:00:00

26.07.2017р. [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ПП «Вега Авто» про скасування наказу про звільнення (а.с. №3-5). Ухвалою суду від 28.07.2017р. позовну заяву було залишено без руху. Після усунення позивачем недоліків в позовній заяві, ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 12.09.2017р. було відкрито провадження у справі (а.с. № 22). В обґрунтування позовних вимог позивач в позовній заяві посилався на те, що відповідно до наказу № 15 від 14.09.2015р. він був прийнятий на посаду водія автотранспортних засобів ПП «Вега Авто». Наприкінці 2015р. позивач вирішив звільнитися з робити у звязку з тим, що його не влаштовували умови праці, надіславши на адресу ПП «Вега Авто» заяву про звільнення, яка була отримана відповідачем 05.01.2016р., однак, між ним та відповідачем виник трудовий спір з приводу повернення трудової книжки, проведення розрахунку. 25.05.2017р. апеляційний суд Дніпропетровської області виніс рішення, згідно якого частково задовольнив позовні вимоги [PERSON], а саме зобовязав ПП «Вега Авто» повернути позивачу трудову книжку та провести з позивачем повний розрахунок за час вимушеного прогулу. Під час розгляду справи у апеляційному суді Дніпропетровської області судом було встановлено, що позивача наказом ПП «Вега Аавто» за № 18/1 від 21.12.2015р., звільнено з роботи на підставі п.2 ч. 1 ст.41 КЗпП України, у звязку з втратою довіри до матеріально-відповідальної особи. Зокрема, і сам позивач про обставини що його було звільнено 21.12.2015р. за п.2 ч.1 ст. 41 КЗпП України дізнався від представника відповідача у судовому засіданні під час розгляду справи у Мелітопольському міськрайонному суді Запорізької області за позовом відповідача про стягнення спричиненої матеріальної шкоди. Позивач зазначає, що з підставою свого звільнення, а саме, за п.2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України: винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу, повністю не згоден. Спір щодо наявності вини позивача у спричиненні відповідачу матеріальної шкоди був предметом розгляду у Мелітопольському міськрайонному суді Запорізької області та рішенням суду від 08.08.2016р. ПП «Вега Авто» було відмовлено у задоволенні позову про стягнення спричиненої матеріальної шкоди, а отже звільнення на підставі п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України вважає незаконним. Позивач зазначає, що оскільки на момент звернення з відповідним позовом до суду ПП «Вега Авто» не виконало рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 25.05.2017р., та не повернуло позивачу трудову книжку, виходячи з положень ст. 233 КЗпП України, строки оскарження наказу про звільнення ним не пропущено. Враховуючи викладене, просив суд скасувати наказ ПП «Вега Авто» №18/1 від 21.12.2015р. про звільнення [PERSON] на підставі п.2 ч. 1 ст.41 КЗпП України, у звязку з втратою довіри до матеріально-відповідальної особи та звільнити [PERSON] за власним бажанням на підставі його особистої заяви від 31.12.2015р. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] (дії на підставі довіреності від 11.10.2016р. - а.с. № 49) в судове засідання 24.01.2018р., не зявилася, в наданій суду 24.01.2018р. заяві позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити, враховуючи неявку в судове засідання представника відповідача, представник позивача просила розглянути справу за її відсутності та не здійснювати фіксування судового процесу технічними засобами (а.с. № 90). Крім того, в наданій заяві представник позивача згідно до ч.10 ст.84 ЦПК України, враховуючи, що відповідачем не виконано вимоги суду про надання доказів направлення позивачеві трудової книжки, відповідні докази також не були надані відповідачем і до апеляційного суду при розгляді справи за позовом позивача про визнання дій протиправними, просила суд, визнати встановленою обставину, що відповідачем не було направлено позивачу трудову книжку. Представник відповідача ПП «Вега Авто» в судові засідання по справі які призначались на 05.12.2017р. та 24.01.2018р. повторно не зявився, про день та час розгляду справи відповідач кожного разу був повідомлений належним чином, про що в матеріалах наявні розписка та поштове повідомлення (а.с. № 82, 85, 89), про причини неявки в судове засідання свого уповноваженого представника відповідач суд не сповістив. В матеріалах справи наявні письмові заперечення відповідача, які надійшли до суду 04.10.2017р., за підписом уповноваженого представника [PERSON] (діє на підставі довіреності від 09.12.2016р.) (а.с. № 26-46), в яких представник відповідача просив суд відмовити в задоволенні позову та зазначив, що дійсно [PERSON], згідно наказу №15 від 14.09.2015р. був прийнятий на роботу до ПП «Вега Авто» на посаду водія автотранспортного засобу. 10.12.2015р. наказом ПП «Вега Авто» №Ю12-КОМ позивач був направлений у відрядження строком на 6 місяців з метою надання автотранспортних послуг з перевезення вантажу. Під час виконання замовлення на перевезення вантажу, позивач виконував свої трудові обовязки водія-експедитора підприємства та йому було передано для перевезення товарно-матеріальні цінності на загальну суму 1 217 083, 03 млн. грн. Під час відрядження виникла технічна несправність автомобіля, який перебував під керування позивача, та внаслідок недотримання позивачем вказівок механіка підприємства, недбалого ставлення позивачем до транспортного засобу, через порушення режиму експлуатації, автомобіль отримав значні технічні пошкодження, вартість запасних частин, придбаний для усунення пошкоджень склала 301 88, 94 грн. Спричинивши значні ушкодження автомобілю, який належить підприємству, позивач будучи відповідальною особою, залишив без нагляду повністю завантажений автомобіль на узбіччі проїзної частини дороги та не вчинив жодних дій направлених на збереження вантажу. В результаті вчинених позивачем дій, які поставили під загрозу нанесення шкоди підприємству, позивач почав переховуватися та починаючи з 17.12.2015р. жодного разу не зявився на підприємстві та не звернувся з вимогою повернути йому трудову книжку. Наказом №18/1 від 21.12.2015р., враховуючи доповідну записку головного механіка по підприємству та враховуючи факт заподіяння матеріальної шкоди, а також вчинення дій, що дали підстави підприємству втрати довіри за вчинення проступку, [PERSON], було звільнення з ініціативи власника шляхом розірвання трудового договору на підставі п.2 ч. 1 ст.41 КЗпП України (втрата довіри). Доводи позивача, що він яким-то чином повідомляв на адресу відповідача про своє звільнення та направляв заяву є нічим не підтверджена вигадка. На думку представника відповідача, позивачем не доведено правомірності вчинених ним дій, а отже твердження про відсутність підстав для звільнення із втратою довіри не обґрунтовано належними доказами по справі. Ухвалою суду від 24.01.2018р. (винесена без виходу до нарадчої кімнати) стороні відповідача суд відмовив у задоволені клопотання про допит свідка від 15.11.2017р. (а.с. № 83-84) з огляду на те, що представник відповідача в судові засідання по справі 05.12.2017р. та 24.01.2018р. для підтримання цього клопотання та участі у розгляді справи не з,явився, крім того, в матеріалах справи достатньо доказів для винесення рішення суду в межах предмету позовних вимог. Пунктом 9 частини 1 Розділу XI «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VІІІ від 03.10.2017р., який набрав чинності з 15.12.2017р. справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Згідно до ч.1 ст.223 ЦПК України (який набрав чинності 15.12.2017р.) неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. За таких обставин, враховуючи належне повідомлення сторін про день та час розгляду справи, надані представниками сторін письмові пояснення та заперечення щодо предмету позову, суд вважає за можливе розглянути дану справу по суті за відсутності сторін за правилами загального позовного провадження відповідно до глав 6 та 9 розділу III ЦПК України. Згідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, розгляд справи здійснюється без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, вивчивши матеріали справи, надавши оцінку доводам та запереченнях сторін у сукупності з наданими письмовими доказами вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України). Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі наказу №15 від 14.09.2015р. Приватного підприємства «Вега Авто» було прийнято на посаду водія автотранспортного засобу (а.с. № 16). Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 25.05.2017р. за результатами перегляду справи Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська №201/12628/16-ц за позовом [PERSON] до ПП «Вега Авто» про визнання дій протиправними, зобовязання вчинити дії, стягнення середньомісячної заробітної плати за час вилущеного прогулу та відшкодування моральної шкоди встановлено, що наказом ПП «Вега Авто» №18/1 від 21.12.2015р. [PERSON] було звільнено з роботи на підставі п.2 ч. 1 ст.41 КЗпП України, у звязку з втратою довіри до матеріально-відповідальної особи. Рішенням апеляційного суду визнано протиправними дії ПП «Вега Авто» в частині затримки видачі трудової книжки [PERSON] та зобовязано відповідача повернути її, стягнуто з ПП «Вега Авто» на користь [PERSON] заробітну плату за затримку видачі трудової книжки за період з 01.01.2016р. по 15.04.2016р. в сумі 19 565 грн. Суд зазначає, що за клопотання представника позивача про витребування доказів (а.с. № 78), зі змістом якого був ознайомлений представник відповідача та не заперечував проти його задоволення (а.с. № 79), судом на адресу ПП «Вега Авто» було двічі (а.с. № 81, 88) направлено запит та витребувано оригінал наказу №18/1 від 21.12.2015р. про звільнення [PERSON] та оригінал трудової книжки, та (або) документи в оригіналах, які свідчать про направлення [PERSON], оригіналів трудової книжки та наказу №18/1 від 21.12.2015р. про звільнення. Запит суду було отримано відповідачем, про що в матеріалах справи наявні письмові підтвердження (а.с. № 81, 89). Між тим, на час винесення рішення по справі, витребувані судом докази відповідачем надані не були, про причини неможливості надати їх суду відповідач суд не сповістив. Крім того, суд зазначає, що відповідні дії відповідача щодо ненадання суду вказаних вище документів були ним вчинені і при розгляді справи в апеляційному суді Дніпропетровської області, про що судом зазначено по тексту рішення суду (а.с. № 10 абз.7). Відповідно до ч.10 ст. 84 ЦПК України, у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для зясування якої витребувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач ухиляється від подання витребуваних судом доказів та вважає можливим визнати обставину, що станом на день винесення рішення [PERSON] не направлено оригіналу наказу про звільнення № 18/1 від 21.12.2015р. та трудову книжку. Вирішуючи питання щодо законності звільнення позивача на підставі п.2 ч. 1 ст.41 КЗпП України та внесення змін щодо причини його звільнення суд зазначає про наступне. Відповідно до п.2 ч. 1 ст.41 КЗпП крім підстав, передбачених ст.40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках: винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. Згідно абзацу 2 п.28 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» звільнення з підстав втрати довір'я (п.2 ч. 1 ст.41 КЗпП) суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). При встановленні у передбаченому законом порядку факту вчинення працівниками розкрадання, хабарництва і інших корисливих правопорушень ці працівники можуть бути звільнені з підстав втрати довір'я до них і у тому випадку, коли зазначені дії не пов'язані з їх роботою. Як зазначав представник відповідача в наданих суду письмових запереченнях, внаслідок заподіяння позивачем підприємству матеріальної шкоди, які виразилися в пошкодженні автотранспортного засобу на суму 30 188, 94 грн., та вчинення позивачем дій, що дали підстави підприємству втрати довіри за вчинення проступку, [PERSON], було звільнення з ініціативи власника шляхом розірвання трудового договору на підставі п.2 ч. 1 ст.41 КЗпП України (втрата довіри). Проте відповідні доводи відповідача суд оцінює критично, та вважає, що вони не можуть бути підставою для відмови в задоволення позову враховуючи, що рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 08.08.2016р. ПП «Вега Авто» було відмовлено в задоволенні позову про стягнення спричиненої матеріальної шкоди в сумі 30 188грн.94коп., та в рішенні судом зазначено, що: «надані з боку позивача докази не встановлюють звязку між діями відповідача та пошкодженнями автомобіля. Надані матеріали не підтверджують навіть виникнення пошкоджень автомобіля 14.12.2015р. Копія квитанції про придбання підприємством автозапчастин на суму 30 188,94 грн, не є належним доказом понесення позивачем витрат з вини відповідача». Рішення суду у апеляційному порядку ПП «Вега Авто» не оскаржувалося. Отже судовим рішенням не встановлено винних дій позивача, на які посилається відповідач, які були підставою для втрати до нього довіри та розірвання трудового договору на ініціативою власника на підставі п.2 ч. 1 ст.41 КЗпП України, виходячи з чого суд приходить до висновку, що позивача звільнено з роботи з порушенням підстав звільнення. Крім того, в матеріалах справи наявний лист відповідача від 12.01.2016р., який був надісланий на адресу [PERSON], яким позивача було проінформовано, що 25.12.2015р. підприємство звернулося до суду з позовом про стягнення спричиненої матеріальної шкоди, та після винесення рішення у даній справі та визнання [PERSON] винним в спричиненні матеріальної шкоди, відповідно до рішення суду буде внесено запис до трудової книжки про підстави звільнення, проте з огляду на відповідні обставини позивача було звільнено вже 21.12.2015р. на підставі п. 2 ч.1 ст.41 КЗпП України, що викликає сумніви щодо послідовності дій роботодавця, а взагалі дає суду підстави вважати, що відповідач не намагався обґрунтувати відповідність підстав звільнення позивача вимогам трудового законодавства. Згідно до статті 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Як зазначає позивач у позовній заяві, про своє рішення про звільнення він повідомив керівництво і 17.12.2015р. після повернення із відрядження та 31.12.2015р. надіславши лист з заявою на звільнення, що підтверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення від 05.01.2016р. Суд вважає встановленою обставину направлення позивачем на адресу власника заяви про звільнення, враховуючи, що відповідна обставина також була встановлена рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 27.05.2017р., та приходить до висновку, що саме на отриману від позивача заяву про звільнення, ПП «Вега Авто» було надіслано листа від 12.01.2016р. Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Враховуючи, що при розгляді справи судом встановлено обставину, що позивачу не повернуто відповідачем трудової книжки та не надано копію наказу про звільнення, відтак, строки оскарження наказу про звільнення [PERSON], не пропущено. Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що доводи позивача про порушення його трудових прав у зв'язку з незаконним звільненням на підставі п. 2 ч.1 ст.41 КЗпП України, а також отримання відповідачем заяви [PERSON] про звільнення за власним бажання знайшли своє підтвердження при розгляді справи, а отже позовні вимоги про скасування наказу ПП «Вега Авто» №18/1 від 21.12.2015р. про звільнення [PERSON] на підставі п. 2 ч.1 ст. 41 КЗпП України та зміни формулювання причини звільнення [PERSON] за власним бажанням на підставі його особистої заяви від 31.12.2015р. підлягають задоволенню. З урахуванням положень ч.3 ст. 235 КЗпП України, де зазначено, що у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі (як у нашому випадку), суд зобов,язаний змінити формулювання і вказати у рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Саме з цих підстав суд у рішенні (його резолютивні частині) зазначає, про скасування наказу ПП «Вега Авто» №18/1 від 21.12.2015р. про звільнення [PERSON]на підставі п.2 ч. 1 ст.41 КЗпП України у звязку із втратою довіри до працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності та змінити формулювання причини звільнення [PERSON] на звільнення за ч. 1 ст.38 КЗпП України за власним бажанням на підставі особистої заяви від 31.12.2015р. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст.141 ЦПК України, з урахуванням задоволення позову, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача сплачений при звернення до суду судовий збір в розмірі 640грн., що підтверджується квитанцією (а.с. № 2). На підставі викладеного,

Outcome: approved