Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-21 00:00:00

25.04.2019 року [PERSON] звернулась до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовною заявою до [PERSON] про визнання житлового будинку й земельної ділянки спільним сумісним майном подружжя та визнання права власності на нерухоме майно. В ході розгляду справи позивачка змінила предмет позову та остаточно просила суд в порядку поділу майна, набутого в період зареєстрованого шлюбу з [PERSON] , стягнути з останнього на її користь грошові кошти у розмірі 1 993 596 (один мільйон дев`ятсот дев`яносто три тисячі п`ятсот дев`яносто шість) грн. 35 коп. Позовні вимоги мотивує тим, що з 01.06.2002 року знаходилась з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, в якому у них народилась дитина [PERSON] , [INFO] . В період зареєстрованого шлюбу [PERSON] працювала у банківській, торгівельній й страховій сферах, займалась домашнім господарством та вихованням дитини, а її колишній чоловік [PERSON] працював у морській сфері на посаді капітана судноплавання. Позивачка пояснює, що проживала з відповідачем однією сім`єю у спільній квартирі [ADDRESS] . У вересні 2016 року сторони всією сім`єю спільно подорожували на автомобілі до Болгарії. Шлюбні відносини з колишнім чоловіком були припинені наприкінці 2016 року. Шлюб розірваний рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01.03.2017 року. У період зареєстрованого шлюбу, а саме з 2015 року відповідач таємно накопичував на банківському рахунку грошові кошти, які надходили йому у вигляді заробітної плати. Позивачка вважає, що отримана відповідачем у період зареєстрованого шлюбу заробітна плата є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та має бути поділена між ними в рівних частках з огляду на те, що відповідач розпорядився грошовими коштами на власний розсуд, не в інтересах сім`ї, а саме придбав за вказані кошти житловий будинок і земельну ділянку, які оформлені на його ім`я. Представники відповідача заперечували проти задоволення позовних вимог та доводили, що сторони не проживають спільно з квітня 2015 року, що як факт встановлено рішенням суду про розірвання шлюбу та рішенням суду про стягнення аліментів на утримання дитини. Відповідач стверджував, що зазначені позивачкою грошові кошти не належать до спільного майна подружжя тому, що банківський рахунок був відкритий ним після фактично припинених шлюбних відносин, а тому накопичені на ньому грошові кошти є його особистою приватною власністю. Також відповідачем подана заява про застосування строків позовної давності, яка мотивується тим, що оскільки на час припинення спільного ведення господарства грошові кошти, які є предметом позову ще не надійшли у повному обсязі на банківський рахунок, то і вважатися спільним сумісним майном вони не можуть. А з моменту початку надходження вказаних грошових коштів і до моменту уточнення позовних вимог у 2019 році, а саме у вересні, минуло 3 роки. І тому позовні вимоги позивачки не підлягають задоволенню у повному обсязі. В судовому засіданні позивачка та її представник, підтримали позовні вимоги та наполягали на їх задоволенні у повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, що викладені у відзивах на позовну заяву та письмових поясненнях. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши всі надані сторонами докази, суд приходить до наступних висновків. Цивільний процесуальний кодекс України\~(далі\~ЦПК України) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1\~ст. 2 ЦПК\~). Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4\~ст. 10 ЦПК\~). У відповідності до вимог п.4\~ст. 264 ЦПК\~України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду. Правовідносини пов`язані із розподілом спільного майна подружжя врегульовані Сімейним кодексом\~України (далі СК ) і Цивільним кодексом\~України а правовідносини пов`язані із стягнення збитків врегульовані\~Цивільним кодексом\~України (далі ЦК). Частинами першою та другою\~статті 16\~ЦК визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Судом встановлено, що 01.06.2002 року Відділом реєстрації актів громадського стану Суворовського районного управління юстиції в м. Одеса зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON] , про що зроблений актовий запис № 346. Від шлюбу сторони мають сина [PERSON] , [INFO] . 15.09.2016 року [PERSON] звернувся з позовом до Приморського районного суду м. Одеси про розірвання шлюбу. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01.03.2017 року у справі № 522/17562/16-ц шлюб між сторонами розірваний. На час зареєстрованого шлюбу, а саме з 27.05.2015 року по 01.03.2017 року на банківському рахунку № [NUMBER] , відкритому на ім`я [PERSON] в ПАТ АБ «Південний», відповідачем накопичено грошові кошти на загальну суму 159 360, 22 доларів США, які надходили від платників: WILHELMSEN SHIP MANAGEMENT (Норвежська міжнародна морська група) та MISC BERHAD (Малазійська міжнародна суднохідна компанія), про що вказується у призначені платежу та підтверджується довідкою про рух коштів по рахунку, яка в порядку виконання ухвали суду про витребування доказів надіслана ПАТ АБ «Південний». Банком надана копія довіреності [PERSON] від 07.05.2015 року, якою він уповноважив [PERSON] на зняття грошових коштів з банківського рахунку. З виписки по банківському рахунку вбачається, що за період з 27.05.2015 року по 01.03.2017 року [PERSON] особисто зняв з рахунку грошові кошти в іноземній валюті на суму 22 944,00 доларів США. [PERSON] зняв з рахунку грошові кошти в іноземній валюті на загальну суму 136 416,00 доларів США. Матеріалами справи підтверджується, а відповідачем не спростовується, що він має вищу освіту за спеціальністю «Судноводіння на морських і внутрішніх водних шляхах» та здобув кваліфікацію інженера-судноводія, а грошові кошти в іноземній валюті надходили йому на банківський рахунок від іноземних компаній у вигляді заробітної плати. Таким чином, судом встановлено обставини накопичення відповідачем грошових коштів, які за приписами статті 61 СК України є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідач стверджує, що грошові кошти у розмірі 159 360, 22 доларів США є його особистою приватною власністю, а отже не спростовує той факт, що вказана сума не витрачалась ним в інтересах сім`ї в період знаходження у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Відповідач не заперечує доводи позивачки щодо придбання ним за вказані грошові кошти житлового будинку і земельної ділянки, які розташовані за адресою: [ADDRESS] . Чинним законодавством України не передбачено судової процедури щодо встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки, які знаходяться у зареєстрованому шлюбі, оскільки у такому випадку діє презумпція спільної сумісної власності подружжя. У справі, яка знаходиться на розгляді суду, відповідач посилається на фактичне припинення шлюбних відносин між сторонами, у зв`язку з чим суд вважає за необхідне дослідити докази проживання сторін однією сім`єю в період з травня 2015 року по березень 2017 року, а також проаналізувати актуальну судову практику Верховного Суду у схожих правовідносинах, яка враховується судом відповідно до вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України. В судовому\~засіданні допитані\~троє свідків, які підтвердили факт спільного проживання сторін у період з 2015 року по грудень 2016 року. Свідок [PERSON] повідомила суду, що разом з чоловіком [PERSON] зареєстровані та проживають у квартирі [ADDRESS] , яка знаходиться поряд з квартирою [PERSON] та [PERSON] . Зазначила, що знає своїх сусідів [PERSON] та [PERSON] з 2008 року. Підтвердила, що з початку 2015 року по кінець 2016 року часто бачила разом своїх сусідів [PERSON] та [PERSON] , які завжди були дуже привітливими та спокійними. Свідок дуже часто спостерігала як [PERSON] гуляв з собакою біля будинку. У вечірній період на спільному майданчику біля квартири, а також у ліфті, зустрічали [PERSON] , який повертався додому з продуктами. Як сусіди спілкувались між собою. [PERSON] розповідала про їх спільні з чоловіком подорожі, а з [PERSON] спілкувались на тему його роботи й щодо спільних інтересів. Свідок підтвердила, що у вересні 2016 року [PERSON] та [PERSON] разом зі своїм сином [PERSON] подорожували до Болгарії. Свідок [PERSON] повідомила суду, що разом з чоловіком [PERSON] проживають у квартирі [ADDRESS] , яка знаходиться поряд з квартирою [PERSON] та [PERSON] . Підтвердила, що з початку 2015 року по кінець 2016 року бачили разом своїх сусідів [PERSON] та її чоловіка [PERSON] за місцем розташування їх квартири, які завжди виглядали спокійними та привітливими. Свідок повідомила суду, що її чоловік разом з Труфкіним займались суспільною діяльністю в ОСББ їх будинку, збирали підписи у інших сусідів. Приблизно у вересні 2016 року [PERSON] та [PERSON] всієї сім`єю подорожували в [PERSON] на відпочинок. Будь-яких конфліктів між подружжям не спостерігали. Вони мали вигляд міцної сім`ї. Свідок [PERSON] повідомила суду, що працює консьєржем в будинку за адресою [ADDRESS] , та добре знає сім`ю [PERSON] та [PERSON] . В період з початку 2015 року по кінець 2016 року свідок спостерігала як [PERSON] та [PERSON] проживали повноцінною сім`єю, разом гуляли та завжди були привітливими. На погляд свідка [PERSON] завжди піклувався про сім`ю, оскільки коли він не знаходився в рейсах, то купував продукти, подарунки сину. З кінця 2016 року свідок не спостерігала [PERSON] , щоб він приходив до своєї сім`ї. З виписки по банківському рахунку № [NUMBER] , відкритому на ім`я [PERSON] у АТ «Піреус Банк МКБ» вбачається, що в період з 26.05.2015 року по 06.06.2016 року на вказаний рахунок від платника: WILHELMSEN SHIP MANAGEMENT, надійшли грошові кошти в іноземній валюті, всього на загальну суму 12 001,75 доларів США. Такий самий платник спостерігається у виписці по банківському рахунку № [NUMBER] , відкритому на ім`я [PERSON] в ПАТ АБ «Південний». На підтвердження спільного сімейного відпочинку в Болгарії у вересні 2016 року, суду надана копія закордонного паспорта громадянина України № [NUMBER] , який на сторінках №№ 20, 30 містить відмітки про перетинання 31.08.2016 року [PERSON] державного кордону України у напрямку Болгарії та повернення до України 06.09.2016 року. Довідкою Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України № 8688/2018 від 19.09.2019 року, яка отримана судом в порядку витребування доказів, підтверджується факт перетинання [PERSON] державного кордону України у той же день, а саме 31.08.2016 року через пропускний пункт «Виноградівка» та повернення до України 06.09.2016 року. В судовому засіданні представник відповідача, адвокат Дукін С.В., не заперечував факт спільної подорожі сторін з сином у Болгарію та пояснив, що сторони подорожували для оздоровлення дитини. Суд вважає, що [PERSON] довела факт спільного проживання з [PERSON] у період з 2015 по грудень 2016 року. Вказаний факт підтверджується реєстрацією місця проживання позивача та відповідача у квартирі за адресою: [ADDRESS] , та проживанням у цій квартирі разом із відповідачем, публічним висвітленням спільного проживання сторін у період 2015-2016 років, подорожі сім`єю на відпочинок, показами свідків.\~ Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція статті 60 СК України передбачає застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/1 5-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Частина 2 ст. 61 СК України наголошує, що об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними, або шлюбним договором. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Змістом ч. 1 ст. 71 СК України визначено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. П. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено: вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Абз. 2 п. 30 вказаної постанови визначено, що у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК Украі?ни кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своі?х вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 13 ЦПК Украі?ни суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своі?ми правами щодо предмета спору на власнии? розсуд. Згідно частиною другою статті 77 ЦПК Украі?ни предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 89 ЦПК Украі?ни встановлено, що суд оцінює докази за своі?м внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленоі? сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємнии? зв`язок доказів у і?х сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), якии? міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своі?х вимог є конституціи?ною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституціі? Украі?ни. Аналізуючи зміст постанови Верховного Суду від 22.06.2021 року у справі № 554/1251/20, суд звертає увагу, що наявність у сторін спільного бюджету та здіи?снення спільних витрат підтверджує факт їх проживання однією сім`єю. Свідчення свідків є належним та допустимим доказом, який підтверджує проживання чоловіка та жінки однією сім`єю. Приймаючи до уваги пояснення свідків, які підтвердили факт ведення спільного господарства та проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю до кінця 2016 року; реєстрацією місця проживання за однією адресою, надходження на банківські рахунки подружжя грошових коштів у іноземній валюті від одного й того самого платника, що свідчить про наявність у сім`ї бюджету; подорож на відпочинок у Болгарію для оздоровлення дитини, що свідчить про спільні витрати сторін, суд доходить висновку, що доводи відповідача про фактичне припинення шлюбних стосунків з позивачкою з 2015 року не знаходять свого підтвердження та спростовуються наявними у справі доказами. Кошти, розміщені на банківському рахунку у період зареєстрованого шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 22.02.2021 року у справі 264/2232/19. Враховуючи обставини, які встановлені безпосередньо під час розгляду цієї справи, а саме існування шлюбних відносин між сторонами до кінця 2016 року, суд не бере до уваги рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14.09.2017 року у справі №\~522/18081/16-ц про стягнення аліментів як таке, що має силу преюдиції, оскільки у вказаній цивільній справі факт припинення шлюбних відносин між сторонами з 2015 року предметом дослідження не був, належними та допустимими доказами не підтверджується. У рішенні Приморського районного суду м. Одеси від 01.03.2017 року у справі №\~522/17562/16-ц року про розірвання шлюбу, суд не досліджував з якого моменту сторони припинили шлюбні відносини. Якщо суд діи?де висновку про те, що обставини у справі, що розглядається, є інакшими, ніж установлені під час розгляду іншоі? адміністративноі?, цивільноі? чи господарськоі? справи, то справу належить вирішити відповідно до тих обставин, які встановлені безпосередньо судом, якии? розглядає справу. Такі висновки викладені у постанові Верховного суду від 31.01.2018 року у справі № 2а-5232/11/2670. Суд не\~бере до\~уваги надану\~відповідачем довідку\~Білоліської сільської\~ради Татарбунарського\~району Одеської\~області від\~23.07.2020\~року №\~349\~щодо проживання\~ [PERSON] \~без реєстрації\~на території\~Білоліської сільської\~ради в\~будинку батьків\~за адресою:\~ [ADDRESS] ,\~у періоди\~ \~з 23.04.2015\~року -\~08.05.2015\~року;\~з 12.11.2015\~року -\~01.02.2016\~року;\~30.06.2016\~року -\~07.10.2016\~року,\~оскільки така\~довідка є\~неналежним доказом\~й сама\~по собі\~не спростовує\~обставини,\~які встановлені\~в ході\~розгляду цієї\~справи.\~Акт про\~встановлення фактичного\~місця проживання\~від 24.07.2020\~року,\~підписаний [PERSON] \~-\~батьком відповідача\~та сусідами\~свідками,\~судом як\~належний доказ\~не приймається,\~оскільки такі\~сусіди не\~надавали свідчень\~в порядку,\~передбаченому статтею\~69\~ЦПК України.\~ Крім того, суд враховує, що [PERSON] - є батьком відповідача та є зацікавленою особою у даному спорі.\~ Перетинання відповідачем державного кордону України у періоди, які підтверджуються довідкою Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України № 8688/2018 від 19.09.2019 року, вказує лише на особливості його професіи?ноі? діяльності, оскільки відповідач є моряком. Аналогічні висновки зроблені у постанові Верховного Суду від 27.03.2018 року у справі № 354/693/17-ц. Враховуючи наведене, суд вважає обгрунтованими позовні вимоги про стягнення в порядку поділу спільної сумісної власності грошових коштів, які накопичувались відповідачем на банківському рахунку до кінця 2016 року, тобто до моменту фактичного припинення шлюбних відносин, оскільки у справі не спростована презумпція спільної сумісної власності подружжя, не підтверджено витрачання накопичених коштів в інтересах сім`ї. У період з 25.05.2015 року по 28.11.2016 року на банківський рахунок відповідача надійшли грошові кошти на загальну суму 128 614,64 доларів США, а тому 1/2 частина вказаної суми у гривневому еквіваленті, відповідно до офіційного курсу НБУ (на момент подання заяви про уточнення позовних вимог 1 долар 24.71), підлягає стягненню на користь позивачки 1\~589\~077,67 гривень, що складає 64307,32 доларів США, Встановивши, що позовні вимоги підлягають задоволенню, суд надає оцінку заяві про застосування строків позовної давності. Правовідносини, що виникли між сторонами, стосуються поділу майна, набутого сторонами в період зареєстрованого шлюбу. Судом встановлено, що шлюб між сторонами розірваний рішенням суду, яке набрало законної сили 01.03.2017 року. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки (ч. 2 ст. 72 СК України). [PERSON] звернулась до суду з позовом про поділ спільного майна 25.04.2019 року, змінивши предмет спору 16.09.2019 року, що свідчить про дотримання строків позовної давності, оскільки останні спливають 01.03.2020 року. Судом враховується, що позивачка не знала й не мала можливість дізнатися про суми грошових коштів, а також про дати їх надходження на банківський рахунок відповідача, оскільки така інформація складає банківську таємницю, що передбачено статтею 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність». Інформація щодо руху коштів по рахунку № [NUMBER] , відкритому на ім`я [PERSON] в ПАТ АБ «Південний», надійшла до суду 09.07.2019 року, у зв`язку з чим саме з цього моменту починають спливати строки позовної давності. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму\~ВСУ №\~14\~від 18.12.2009\~року «Про\~судове рішення\~у цивільній\~справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до п. 6постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідно до\~ст. 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Справедливість судового\~рішення вимагає,\~аби такі\~рішення достатньою \~мірою висвітлювали \~мотиви,\~ на яких \~вони ґрунтуються.\~Межі такого\~обов`язку\~можуть різнитися\~ залежно від \~природи рішення\~ і мають \~оцінюватись у\~ світлі обставин \~кожної справи.\~ Національні суди,\~ обираючи аргументи \~та приймаючи \~докази, \~мають обов`язок \~обґрунтувати свою \~діяльність шляхом \~наведення підстав\~ для такого\~рішення.\~Таким чином,\~суди мають\~дослідити основні\~доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю\~змагальні документ, що стосуються прав\~та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами». Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: partial