Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-12 00:00:00

25.02.2020 р. [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , звернулась до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з позовом, в якому просила: визнати недійсним з моменту укладання договір купівлі-продажу від 23.03.2017р., укладений між [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), що діяв від імені [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), та [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округуЛічман І.М., зареєстрований в реєстрі за №1168; визнати недійсним з моменту укладання договір купівлі-продажу від 23.03.2017р., укладений між [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), що діяв від імені [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), та [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округуЛічман І.М., зареєстрований в реєстрі за №1169; визнати недійсним з моменту укладання договір купівлі-продажу від 23.03.2017р., укладений між [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), що діяв від імені [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), та [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округуЛічман І.М., зареєстрований в реєстрі за №1170; витребувати у [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) житловий будинок з господарськими будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1235780951101; витребувати у [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) земельну ділянку площею 0,0971 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 5110136900:27:011:0140; витребувати у [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) земельну ділянку площею 0,0988 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 5110136900:27:011:0139. Позовна заява обґрунтована тим, що позивач, не будучи обізнаною про існування рішення про розірвання шлюбу, видала на ім`я [PERSON] та свого батька [PERSON] довіреність на вчинення широкого кола дій на території України, зокрема, на здійснення права власності та розпорядження будь-яким рухомим і нерухомим майном, заснування юридичних осіб, розпорядження корпоративними правами, придбання рухомого та нерухомого майна, тобто, не для вчинення конкретно визначених юридично значимих дій, а для реалізації повного спектруправомочностейстосовно майна позивачки в Україні. Також позивач зазначила, що, на її думку, реалізуючи зловмисну домовленість, спрямовану на заволодіння майном позивача, без жодних вказівок від позивача, [PERSON] , діючи від імені [PERSON] , проте у власних інтересах на підставі довіреності, здійснював відчуження майна позивача з кінцевою метою переоформити будинок та земельні ділянки на власну матір. 23.03.2017 р. представником [PERSON] на підставі довіреності - відповідачем [PERSON] було укладено три договори купівлі-продажу майна (житлового будинку та двох земельних ділянок), за якими вказане нерухоме майно перейшло у власність [PERSON] . Пунктами 2 кожного з договорів було визначено, що залишок з оплати у сумі 45000,00 грн. покупець зобов`язується сплатити продавцю не пізніше 20.11.2017 р., що, на думку позивача, дозволило відтермінувати державну реєстрацію права власності таким чином, щоб позивач не дізнався про відчуження до моменту подальшого перепродажу, а зазначені факти свідчать про злагодженість дій відповідачів та порушення інтересів позивача. 25.05.2017 р. між [PERSON] на [PERSON] укладено три договори купівлі-продажу майна (житлового будинку та двох земельних ділянок), за якими [PERSON] продав, а [PERSON] набула право власності на вказане нерухоме майно. Також позивач посилається на заниження вартості нерухомого майна при укладенні оспорюваних договорів купівлі-продажу будинку та земельних ділянок. Так, загальна вартість нерухомого майна за договорами від 23.03.2017 р. складає 5 918 856,00 грн., що за курсом НБУ станом на 23.03.2017 р. складало 219869,17 доларів США. На думку позивача, вказана ціна продажу свідчить про умисне заниження вартості майна з метою мінімізації відповідачами податкового навантаження при проведенні оспорюваних правочинів. Позивач зазначає, що внаслідок укладення оспорюваних правочинів з відчуження нерухомого майна вона не отримала грошових коштів, також вона не визнавала та не погоджувалася з умовами укладених договорів, а [PERSON] не мав фінансової спроможності придбати майно навіть за заниженою ціною. [PERSON] зазначає, що її дії направлені на захист права власності на нерухоме майно носили триваючий характер та не обмежувалися лише зверненням з даним позовом до суду. Посилається на те, що 27.01.2018 р. позивачем було направлено лист на адресу приватного нотаріуса Лічман І.М., в якому йшлося про скасування позивачкою довіреності у телефонному режимі ще 24.04.2017 р. Позивач вказала, що під час продажу майна [PERSON] зазначено, що за адресою нерухомого майна не проживають малолітні або неповнолітні діти, а також будь-які інші особи, яких за законом повинен утримувати продавець, а також відсутні малолітні чи неповнолітні діти, що мають право користування нерухомим майном. При цьому, відповідної згоди органу опіки та піклування на відчуження нерухомості отримано не було, що, на думку позивачки, свідчить про порушення інтересів дітей. Позивач зазначає, що з відкритих джерел їй стало відомо про взаємопов`язаність відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] спільними бізнес інтересами. Також, на думку позивача, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Лічман І.М., яка посвідчувала оспорювані правочини, є отримувачем доходу за передуючий правочинам період (2016 рік) від ТОВ «Торговий центр «Середньофонтанський», що вказує на неврегульований конфлікт інтересів між [PERSON] , учасником товариства [PERSON] з одного боку та нотаріусом з іншого боку. Правовою підставою позову [PERSON] зазначила ст. 232 ЦК України, яка встановлює правові наслідки правочину, який вчинено у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною. Представник відповідача [PERSON] , адвокат Вовк О.Є., позовні вимоги не визнав, просив у задоволенні позову відмовити та надав до суду відзив, у якому посилався на те, що позивачем невірно викладені фактичні обставини справи, оскільки позивачка ще в 2014 р. виїхала разом з дітьми на постійне проживання за кордон - до Австрії та з того часу до України ані позивач, ані діти не повертались, що спростовує всі твердження позивача про порушення інтересів дітей. Відповідач посилається на те, що шлюбні відносини між [PERSON] та [PERSON] були припинені в січні 2014 р., про що знала позивачка яка з 2014 року постійно проживає за кордоном. Внаслідок цього 14.10.2015 р. позивачкою в Австрії була оформлена нотаріально посвідчена довіреність на ім`я [PERSON] та свого батька [PERSON] , яка серед іншого надає повіреним право розпорядження нерухомим майном, що належить позивачу на праві власності. 23.03.2017 р. [PERSON] за вказівкою позивача продав житловий будинок та дві земельні ділянки, на яких він розташований, а грошові кошти, виручені від продажу нерухомого майна, передав [PERSON] , що підтверджується її розпискою від 12.04.2017 р. про отримання готівкових коштів, у якій [PERSON] зазначила про відсутність у неї будь-яких претензій до [PERSON] . Вказане, на думку відповідача, свідчить про згоду та схвалення позивачем усіх дій з відчуження нерухомого майна, що були вчинені [PERSON] як представником на підставі довіреності. Відповідач посилався на те, що розписка про отримання грошових коштів від 12.04.2017 р. є оригіналом документу з оригінальним підписом [PERSON] , що підтверджується висновками судової почеркознавчої та технічної експертизи документу, що складені судовими експертами Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз. Відповідач вказав, що оспорювані договори укладені [PERSON] від імені [PERSON] на підставі нотаріально посвідченої довіреності та без перевищення наданих йому за довіреністю повноважень. Оскільки позивачка прийняла кошти, одержані від продажу майна, то, на думку відповідача, вона не може посилатись на наявність зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною (ст. 232 ЦК України). Також, відповідач посилався на недоведеність позивачем обставин, необхідних для застосування ст. 232 ЦК України, а саме - підміну волі довірителя волею представника; змову представника з іншою стороною; наявність умислу двох учасників договору (представника та іншої сторони на укладення недійсного договору), несприятливі наслідки для довірителя та існування причинного зв`язку між зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють. Щодо укладення договорів купівлі-продажу від 23.03.2017 р. без дозволу органу опіки та піклування, відповідач зазначив, що відсутність дозволу органу опіки та піклування не є підставою для визнання договорів купівлі-продажу недійсними, а права дітей укладеними договорами не порушуються. Підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, є порушення майнових прав дитини внаслідок укладання такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору. Діти ніколи не були власниками спірних об`єктів нерухомості, а тому єдине право, яке потенційно могло б бути порушене, це право проживання у будинку разом з батьками. Після розлучення батьків, діти разом з матір`ю з 2014 року проживають у м. Відні. На той час дітям було 4 та 6 років відповідно. З огляду на постійне проживання дітей у м. Відні, діти лише формально були зареєстровані у будинку, однак не проживали у ньому, тому відсутні підстави вважати, що у зв`язку з продажем будинку були порушені права дітей, які у ньому не проживають, а з 2014 р. проживають в іншій країні, у якій знаходиться центр життєвих інтересів дітей. Відповідач вказав, що кошти від продажу будинку було передано позивачу 12.04.2017 р., що підтверджено відповідною розпискою; жодних заперечень щодо самого факту продажу або щодо отриманої грошової суми з боку позивача не надходило, а тому усі посилання на порушення інтересів дітей є надуманими підставами для оскарження договорів. Відповідач зазначив, що оскільки він зареєстрований на проживає у будинку, то навіть після продажу будинку діти мають право на вселення та проживання у будинку, що належить їх бабусі, на підставі ст. 3 СК України, ст. 405 ЦК України та ст. 156 ЖК УРСР. У відзиві також вказано, що інші доводи позивача не є підставами, що свідчать про недійсність оспорюваних договорів та наявність порушення норм чинного законодавства на момент їх укладення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, відзив до суду не надав, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, відзив до суду не надала, про час та місце судового засідання повідомлена належним чином. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради в судове засідання не з`явився, однак раніше поданою заявою просив суд захистити інтереси дітей. Третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Лічман І.М. надаладо суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 27.03.2020 р. відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалами Київського районного суду м. Одесивід 13.10.2020 р. витребувано у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Лічман І.М. належним чином оформлені копії матеріалів нотаріальних справ, що стосуються договору купівлі-продажу житлового будинкузгосподарськими будівлями від 23.03.2017р., договору купівлі-продажу земельної ділянки від 23.03.2017р., кадастровий номер 5110136900:27:011:0139, договору купівлі-продажу земельної ділянки від 23.03.2017 р., кадастровий номер 5110136900:27:011:0140, договору купівлі-продажу житлового будинкузгосподарськими будівлями від 25.05.2017 р., договору купівлі-продажу земельної ділянки від 25.05.2017 р. кадастровий номер 5110136900:27:011:0139, договору купівлі-продажу земельної ділянки від 25.05.2017 р., кадастровий номер 5110136900:27:011:0140, та витребувано у відповідача [PERSON] оригінал розписки від 12.04.2017 р. про передачу грошових коштів [PERSON] . Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 02.12.2020 р. витребувано з Державної прикордонної служби України інформацію щодо перетину державного кордону України позивачем та малолітніми дітьми за період з 2012 року та станом на дату надання відповіді із зазначенням дати виїзду за межі України та дати в`їзду в Україну. Ухвалою Київського районного суду від 02.02.2020 р.залучено до участі у справі у якості третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Київську районну адміністрацію Одеської міської ради як Орган опіки та піклування та приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Лічман І.М. Ухвалою Київського районного суду від 03.03.2021 р. відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача адвоката Філіппової Є.В. про призначення комплексної судової почеркознавчої та технічної експертизи документів та закрито підготовче провадження по справі. Вислухавши учасників процесу, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову виходячи з наступного. Зібраними по справі доказами підтверджуються наступні обставини. Сторони по справі [PERSON] та позивачк [PERSON] перебували у шлюбі з 16.11.2011 р. (т.1, а.с.21). У [PERSON] та [PERSON] народилось двоє спільних дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження (т.1, а.с.22,23). В матеріалах справи наявний лист Державної прикордонної служби України від 07.03.2018 р. №0.184-11736/0/15-18,з якого вбачається, що [PERSON] прибула на територію України з м. Відня 21.12.2013 р. та залишила Україну 07.02.2014 р. та з того часу на територію України не поверталась. Листом Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 10.12.2020 р. №4-184.6/1-2020суд повідомлено, що відомостей про перетин державного кордону України [PERSON] , враховуючи п`ятирічний строк зберігання відомостей, не виявлено. Після повторного витребування інформації щодо перетину кордону малолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON] , листом Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 29.01.2021 р. №91-3251/0/15-21 повідомлено, що відомостей про перетин державного кордону України дітьми не виявлено (т. 3, а.с.95). Як встановлено з пояснень сторін, позивач та малолітні діти - [PERSON] та [PERSON] постійно проживають разом з матір`ю в Австрії, та після виїзду за кордон в 2014 році до України жодного разу не повертались. Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10.02.2015 р. по справі №520/18038/14-ц шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний. Вказане рішення згідно наявної на ньому відмітки суду набрало законної сили 23.02.2015 р. Рішенням суду було встановлено, що з січня 2014 р. сторони не підтримують шлюбні стосунки та не проживають разом. 14.10.2015 р. [PERSON] на ім`я [PERSON] та свого батька [PERSON] як представників, кожен з яких може діяти самостійно, видала довіреність з правом розпорядження належними [PERSON] корпоративними правами, рухомим та нерухомим майном та з правом представляти інтереси [PERSON] Довіреність видана в Республіці Австрія 14.10.2015 р. та посвідчена громадським нотаріусом маг. [PERSON] , реєстраційний номер №336/2015, зі строком дії до 14.10.2018 р. Пунктами 7 та 8 довіреності від 14.10.2015 р. повіреним надані права на придбання будь-якого рухомого та нерухомого майна, що перебуває на території України, а також будь-яких майнових прав, що мають джерело походження в Україні, на здійснення права власності та розпорядження будь-яким нерухомим майном, що перебуває на території України у власності принципала ( [PERSON] ), а також майновими правами, що мають джерело походження в Україні, та належать принципалу. З метою належного представництва інтересів принципала, повірений має право від імені принципала здійснювати в тому числі, але не виключно, наступні дії: укладати всі передбачені законодавством України угоди, в тому числі але не обмежуючись: продавати, обмінювати, закладати, передавати під іпотеку, в оренду і інше користування, управління будь-яке рухоме і нерухоме майно, що перебуває на Україні та належить принципалу; вносити зміни та доповнення в раніше укладені договори, у тому числі кредитні, іпотечні, продовжувати термін їх дії, вирішувати питання про розірвання договорів; проводити розрахунки за укладеними угодами; купувати, придбавати іншим способом, приймати в дар, приймати в заставу, приймати в управління, набувати права користування рухомим і нерухомим майном, що перебуває на території України; отримувати належне принципалу майно, гроші (вклади), цінні папери, а також документи від усіх осіб, установ, підприємств та організацій, банків, пошти, телеграфу з будь-яких підстав; розпоряджатись належними принципалу рахунками в будь-якій з банківських установ України (у тому числі погашати кредити, отримані принципалом, в будь-якому банківському (фінансовому закладі), укладати угоди, управляти, виконувати будь-які інші дії, які можуть бути необхідні або будь-яким чином пов`язані з діяльністю та справами принципала; виконувати будь-які необхідні дії, пов`язані з виконанням цієї довіреності та вчиняти всі інші, крім перелічених вище, правомірні дії, які необхідні для вищезазначених цілей та / або спрямовані на забезпечення їх досягнення. 23.03.2017 р. між [PERSON] , від імені якої діяв [PERSON] , як продавцем на підставі довіреності від 14.10.2015 р., та [PERSON] як покупцем укладено договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Того ж дня, 23.03.2017 р. між [PERSON] , від імені якої діяв [PERSON] (як продавець) на підставі довіреності від 14.10.2015 р., та [PERSON] (як покупець) укладено договори купівлі-продажу земельних ділянок за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 0,0971 га, кадастровий номер 5110136900:27:011:0140, та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 0,0988 га, кадастровий номер 5110136900:27:011:0139. У наданих суду матеріалах нотаріальних справ наявні платіжні доручення про безготівкове перерахування грошових коштів від [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок сплати за придбане майно - платіжне доручення №9 від 23.03.2017 р. про сплату коштів у сумі 1 909 010,00 грн. за придбання земельної ділянки [ADDRESS] , кадастровий номер 5110136900:27:011:0140 (т. т.2, а.с. 95), платіжне доручення №1 від 23.03.2017 р. про сплату коштів у сумі 1 936 098,00 грн. за придбання земельної ділянки [ADDRESS] , кадастровий номер 5110136900:27:011:0139 (т. 2, а.с. 132), платіжне доручення №10 від 23.03.2017 р. про сплату коштів у сумі 2 035 718,00 грн. за придбання житлового будинку за адресою: [ADDRESS] (т. 2, а.с. 175). 25.05.2018 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено три договори: договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , та договори купівлі-продажу земельних ділянок за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 0,0971 га, кадастровий номер 5110136900:27:011:0140, та за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 0,0981 га, кадастровий номер 5110136900:27:011:0139. У матеріалах нотаріальних справ наявні платіжні доручення про безготівкове перерахування грошових коштів від [PERSON] на рахунок [PERSON] в рахунок сплати за придбане майно - платіжне доручення №3 від 25.05.2017 р. про сплату коштів у сумі 2 097 000,00 грн. за придбання земельної ділянки № [NUMBER] (т. 2 а.с. 212), платіжне доручення №2 від 25.05.2017 р. про сплату коштів у сумі 2 131 100,00 грн. за придбання земельної ділянки № [NUMBER] (т. 3, а.с. 3) та платіжне доручення №1 від 25.05.2017 р. про сплату коштів у сумі 2 280 800,00 грн. за придбання житлового будинку за адресою: [ADDRESS] (т. 3, а.с. 30). Вказані договори купівлі-продажу від 23.03.2017 р. та від 25.05.2017 р. посвідчені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лічман І.М. за реєстровими №1168, №1169, №1170 та №2335, №2336, №2337 відповідно. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). За статтею 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. З огляду на наявність в матеріалах нотаріальної справи документального підтвердження проведення розрахунків між сторонами оспорюваних договорів у безготівковій формі, доводи позову про відсутність проведення розрахунків та про відсутність фінансової спроможності придбати майно у [PERSON] та [PERSON] спростовуються наявними у нотаріальних справах документами та відхиляються судом. В матеріалах справи наявний документ від 12.04.2017 р., складений російською мовою, наступного змісту «Я, [PERSON] , [INFO] , а [PERSON] [INFO] получила, завезённые из Украины, денежные средства в сумме: 342 200 (триста сорок две тысячи) евро и 63000 (шестьдесят три тысячи) долларов США в счет полной оплаты за продажу по ее поручению: дома с землей по [ADDRESS], помещений по [ADDRESS], [ADDRESS], долей в уставном капитале ООО «ТЦ Среднефонтанский» и «Сан-Марин», и претензий не имеет. Денежные средства передал: [INFO] . /подпись/ [PERSON] ». Далі за текстом документу від 12.04.2017 р. наявний напис « [PERSON] », /підпис/, « [PERSON] » та дата «12.04.2017 года». Враховуючи, що у сторін відсутня єдина думка стосовно назви та природи вказаного документу, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 545 ЦК України,яка міститься у Розділі «Загальні положення про зобов`язання», прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Таким чином, документ, який підтверджує факт передання та прийняття коштів, може називатись розпискою. З огляду на зміст документу від 12.04.2017 р., за своєю правовою природою він єсаме розпискою. Зі змісту розписки від 12.04.2017 р. суд доходить висновку про те, що вказаною розпискою [PERSON] підтверджує, що [PERSON] передав, а [PERSON] отримала грошові кошти у розмірі 342 200 Євро та 63 000 доларів США в рахунок повної оплати за продаж за її дорученням, зокрема, будинку з землею за адресою: [ADDRESS] , часток у статутному капіталі ТОВ «ТЦ Середньофонтанський», «Сан-Марін» та претензій не має. Представник позивача подав до суду клопотання про призначення судової почеркознавчої та технічної експертизи документів з посиланням на те, що вважає документ від 12.04.2017 р., який відповідач називає «розписка», про отримання [PERSON] від [PERSON] грошових коштів у сумі 342200 євро та 63000 доларів США, таким, що не містить справжнього підпису позивача [PERSON] , та який може не бути оригіналом документу, може містити підчистки, виправлення або бути складеним з застосуванням монтажу. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 03.03.2021 р. відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача адвоката Філіппової Є.В. про призначення комплексної судової почеркознавчої та технічної експертизи документів з підстав, викладених в ухвалі. При вирішенні питання про належність підпису у розписці від 12.04.2017 р. позивачу [PERSON] суд виходить з наступного. В підготовчому судовому засіданні 17.02.2021 р. представником відповідача адвокатом Вовк О.Є. надано висновок судово-почеркознавчої експертизи №21-354 від 10.02.2021 р., складений судовим експертом Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Косигіною Н.А., та висновок судово-технічної експертизи документів №21-355/378 від 10.02.2021 р., складений судовим експертом Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Захаровою Т.О. Висновком судово-почеркознавчої експертизи ОНДІСЕ від 10.02.2021 р. №21-354 встановлено, що рукописний запис « [PERSON] » у документі від 12.04.2017 р., що починається та, відповідно, закінчується словами «Я, [PERSON] [INFO] г. рождения передал, а [PERSON] …» - «Денежные средства передал: 12.04.2017 г. [PERSON] », виконаний [PERSON] . Підпис від імені [PERSON] у документі від 12.04.2017 р., що починається та, відповідно, закінчується словами «Я, [PERSON] [INFO] г. рождения передал, а [PERSON] …» «Денежные средства передал: [INFO] г. [PERSON] », розміщений нижче рукописного запису « [PERSON] », - виконаний самою [PERSON] . Висновком судово-технічної експертизи документів ОНДІСЕ від 10.02.2021 р. №21-355/378 встановлено, що наданий на експертне дослідження документ від 12.04.2017 р., що починається та відповідно закінчується словами: «Я, [PERSON] 25.06.1958 г. рождения передал, а [PERSON] …» - «Денежные средства передал: 12.04.2017 г. [PERSON] », а також рукописні записи « [PERSON] », « [PERSON] », « [INFO] », підпис, горизонтальна лінія, що розміщені у нижній частині документу, - виконаний рукописним способом пишучим приладом із стержнем, заправленим пастою для кулькових ручок синьо-фіолетового кольору без використання комп`ютерної техніки та є оригіналом документа. Наданий на експертизу документ від 12.04.2017 р., що починається та відповідно закінчується словами: «Я, [PERSON] [INFO] г. рождения передал, а [PERSON] …» - «Денежные средства передал: 12.04.2017 г. [PERSON] » у тому числі рукописний текст « [PERSON] », « [PERSON] », « [INFO] », підпис, горизонтальна лінія, що розміщені у нижній частині документу, - виготовлений без застосування монтажу. Рукописний текст у наданому на експертизу документі від 12.04.2017 р., що починається та відповідно закінчується словами: «Я, [PERSON] [INFO] передал, а [PERSON] …» - «Денежные средства передал: 12.04.2017 г. [PERSON] », а також рукописний текст « [PERSON] », « [PERSON] », « [INFO] », підпис та горизонтальна лінія, що розміщені у нижній частині документу, змінам у вигляді підчистки, травлення, дописки, не піддавалися. Вказані експертні висновки, що виконані судовими експертами державної експертної установи Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз, містять застереження про те, що вони складені на замовлення учасника у цивільній справі №947/6577/20 для подання до суду, а експерти попереджені про кримінальну відповідальність за ст. 384 КК України за надання завідомо неправдивого висновку. Також, при вирішенні питання про належність підпису на вказаній розписці суд у якості письмового доказу додатково враховує зміст висновку судово-почеркознавчої експертизи від 30.03.3018 р. №18-590, що складений судовим експертом Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Гріциної В.В. Судом встановлено, що в провадженні Київського районного суду м. Одеси (суддя Огренич І.В.) перебувала цивільна справа №520/14858/17 за аналогічним позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про визнання договорів купівлі-продажу недійсними та застосування наслідків недійсності договорів. Ухвалою суду від 27.12.2018 р. позов [PERSON] за заявою її представника залишено без розгляду. В межах розгляду цивільної справи №520/14858/17 за зверненням представника відповідача [PERSON] в порядку ст. 106 ЦПК України Одеським науково-дослідним інститутом судових експертиз було підготовано висновок судово-почеркознавчої експертизи від 30.03.3018 р. №18-590, яким надані наступні висновки: 1. Підпис від імені [PERSON] , що міститься у розписці від 12.04.2017 р. про отримання коштів у розмірі 342.200 євро та 63.000 дол. США, виконаний самою [PERSON] . 2. Напис прізвище, ім`я та по батькові « [PERSON] » від імені [PERSON] , що міститься у розписці від 12.04.2017 р. про отримання коштів у розмірі 342.200 євро та 63.000 дол. США, виконаний самою [PERSON] . 3. Напис « [PERSON] » від імені [PERSON] , що міститься у розписці від 12.04.2017 р. про отримання коштів у розмірі 342.200 євро та 63.000 дол. США, виконаний самою [PERSON] . Таким чином, судом приймається до уваги, що належність особистого підпису на оригіналі розписки від 12.04.2017 р. саме [PERSON] є доведеною двома висновками судових експертів державної експертної установи. Враховуючи зміст розписки від 12.04.2017 р.та наявність двох висновків судових експертів, якими підтверджено належність підпису та почерку в розписці [PERSON] , судвважає вказану розписку належним доказом передання [PERSON] та отримання [PERSON] грошових коштів у розмірі у розмірі 342 200 євро та 63 000 доларів США в рахунок повної оплати за продаж за її дорученням, зокрема, будинку з землею за адресою: [ADDRESS] , часток у статутному капіталі ТОВ «ТЦ Середньофонтанський». Твердження позивача про протилежне не відповідають дійсності та спростовуються матеріалами справи. Доказів на спростування висновків судових експертиз Одеського науково-дослідного інституту №21-354 від 10.02.2021 р. та №21-355/378 від 10.02.2021 р. позивач не надала. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Правовою підставою для визнання недійсними договорів купівлі-продажу від 23.03.2017 р. позивач визначив ст. 232 ЦК України. Стаття 232 ЦК України встановлює правові наслідки правочину, який вчинено у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною. Правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Довіритель має право вимагати від свого представника та другої сторони солідарного відшкодування збитків та моральної шкоди, що завдані йому у зв`язку із вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між ними. Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, суд доходить до висновку про те, що позивачем не доведено існування підстав, встановлених ст.ст. 203, 215, 232 ЦК України, які б дозволяли зробити висновок про недійсність оспорюваних договорів від 23.03.2017 р. Згідно ч. 1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Згідно ст. 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Згідно ст. 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє. Відповідно до ч. 1 ст. 245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Згідно з ч. 3 ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Як було встановлено судом, 14.10.2015 р. позивачем [PERSON] (принципал) на ім`я її колишнього чоловіка та відповідача [PERSON] та на ім`я її батька [PERSON] (повірені), в Республіці Австрія було видано довіреність, що посвідчена громадським нотаріусом [PERSON], № 336/2015. Довіреність видана строком до 14.10.2018 р., містить апостиль від 16.05.2015 р. та нотаріально посвідчений переклад на українську мову. Вказаною довіреністю позивач [PERSON] уповноважила повірених [PERSON] та [PERSON] бути уповноваженими представниками принципала ( [PERSON] ), тобто, діяти від імені та в інтересах довірителя ( [PERSON] ) в усіх відношеннях, пов`язаних, зокрема, зі здійсненням права власності та розпорядженням будь-яким рухомим і нерухомим майном, що перебуває на території України у власності принципала ( [PERSON] ), а також всіма майновими правами, що мають джерело походження в Україні. Таким чином, змістом довіреності від 14.10.2015 р. підтверджується наявність у [PERSON] повноважень діяти від імені [PERSON] та укладати від імені довірителя оспорювані договори купівлі-продажу нерухомого майна. З аналізу змісту повноважень, наданих [PERSON] довіреністю від 14.10.2015 р., вбачається, що при укладенні спірних договорів [PERSON] діяв без перевищення повноважень, наданих йому довіреністю, а тому, відповідно до ч. 1 ст. 241 ЦК України, подальшого схвалення дій повіреного [PERSON] з боку довірителя [PERSON] не вимагалося. При цьому суд звертає увагу на той факт, що прийняттям від [PERSON] грошових коштів, що були виручені ним, в тому числі, від продажу будинку за адресою: [ADDRESS] та земельних ділянок за адресами: [ADDRESS] , та [ADDRESS] , позивач додатково підтвердила правомірність дій повіреного з укладення оспорюваних правочинів з відчуження нерухомого майна. Критерій «зловмисності» не залежить від того, чи був направлений умисел повіреного на власне збагачення чи заподіяння шкоди довірителю, важливим є фактор того, що умови договору, укладеного повіреним, суперечать волі довірителя взагалі, тобто підставою для визнання правочину недійсним є розходження волі довірителя та волевиявлення повіреного при укладенні договору, а наслідки, що настали, є такими, що неприйнятні для довірителя. Аналогічна позиція викладена в ухвалі Верховного Суду України від 28 травня 2009 року у справі № 6-6639св09 та постанові Верховного Суду від 07 серпня 2019 року у справі № 753/7290/17 (провадження № 61-11158св19). У постанові Верховного Суду в складі Касаційного цивільного суду від 14.11.2018 р. у справі № 383/1486/15-ц (провадження №61-2629св18) наведено правовий висновок щодо застосування ст. 232 ЦК України та вказано, що «під зловмисною домовленістю необхідно розуміти умисну змову однієї сторони із представником іншої, проти інтересів особи, яку представляють. Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, яку представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен утілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним. Тобто в основу зловмисної домовленості покладено умисні дії представника, який усвідомлював, що вчиняє правочин усупереч інтересам довірителя та бажав (або свідомо допускав) їх настання. При цьому не має значення, від кого виходила ініціатива здійснити змову - від представника чи від другої сторони правочину. Головне, що характеризує цей правочин - наявність усвідомленості і волі другої сторони правочину та представника на здійснення дій усупереч інтересам особи, яку він представляє. Кваліфікація правочину, як вчиненого внаслідок зловмисної домовленості, зумовлює встановлення, що: від імені однієї із сторін правочину виступав представник, хоча й не виключаються випадки, коли від імені обох сторін виступають представники; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; існував умисел в діях представника щодо зловмисної домовленості; настали несприятливі наслідки для особи, яку представляють; існує причинний зв`язок поміж зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють». У пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю. Умовою недійсності правочину в порядку ч. 1 ст. 232 ЦК України правочину є встановлення того, що представник за правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діє, при цьому, у власних інтересах або інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє. При цьому, під зловмисною домовленістю мається на увазі саме навмисні дії представника, тобто він повинен усвідомлювати, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя, передбачати настання невигідних для довірителя наслідків та бажати (або свідомо допускати) їх настання (постанова Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 11.2.2019 р. у справі № 220/1588/18). Укладення договору купівлі-продажу, в ситуації коли від імені продавця діє його представник, саме по собі не свідчить, що мала місце зловмисна домовленість представника із іншою стороною - покупцем. Враховуючи, що довіреністю від 14.10.2015 р. позивачка після виїзду на постійне проживання за кордон разом з дітьми добровільно уповноважила відповідача на укладення від її імені правочинів та вчинення широкого кола дій, в тому числі щодо розпорядження рухомим та нерухомим майном позивача, враховуючи факт постійного проживання позивача в Австрії та наявність доказів прийняття позивачем від відповідача грошових коштів від продажу житлового будинок та земельних ділянок, які становили предмет оскаржуваних договорів від 23.03.2017 р., враховуючи відсутність інших суттєвих доказів, суд доходить висновку, що обставини, необхідні для застосування ст. 232 ЦПК України, позивачем не доведені. Посилання позивача на те, що в результаті укладення договорів житловий будинок та земельні ділянки перейшли до матері [PERSON] - [PERSON] , не є такими, що свідчать про недійсність договорів від 23.03.20217 р. [PERSON] стала власницею нерухомого майна на підставі договорів від 25.05.2017 р., які позивачем не оспорюються, та до яких неможливо застосувати положення ст. 232 ЦК України, оскільки вони не укладались представником на підставі довіреності. Доводи позову про наявність родинних відносин між [PERSON] та [PERSON] , що не заперечувалось сторонами, не є підставою для визнання недійсними договорів від 23.03.2017 р., оскільки [PERSON] не є стороною цих договорів, а договори від 25.05.2017 р., як вказано вище, не оспорюються позивачем у даній справі. Укладення договорів між особами, які перебувають у родинних відносинах не є підставою для недійсності правочину за ст. 232 ЦК України (постанова Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 05.06.2020 р. у справі №635/4492/17, постанова Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 11.09.2019 р. у справі №554/10202/13-ц). Стосовно доводів позову про низьку вартість, за яку було відчужено нерухоме майно, суд зазначає, що відповідно до ст. 203 ЦК України вартість майна не є підставою для визнання договору недійсним, що додатково підтверджується постановою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 04.04.2020 р. по справі №350/1721/18. Інші підстави позову, такі як твердження позивача про взаємопов`язаність відповідачів спільними бізнес-інтересами, зокрема, факт участі у господарських товариствах [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , яка не є стороною договорів та учасником спору, (ВАТ«Автоагрегат», припинене в 2004 р.), [PERSON] та [PERSON] (ТОВ «Керуюча компанія «Ріо», припинено в 2011 р.), [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (ВАТ «Імпульс», припинено в 2008 р.), не є доказом наявності зловмисної домовленості при укладанні договорів в 2017 році. Так само відсутні достатні докази для висновку про наявність у приватного нотаріуса, який посвідчував оспорювані договори, конфлікту інтересів зі стороною будь-якого з правочинів, що були посвідчені нотаріусом. Доводи позивача про порушення оспорюваними правочинами прав малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] суд оцінює критично, виходячи з наступного. Позивач посилається на те, що в матеріалах справи відсутній дозвіл органу опіки та піклування про надання батьку дітей [PERSON] дозволу на укладення договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельних ділянок, які укладені та нотаріально посвідчені 23.03.2017 р. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 203 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Надаючи оцінку доводам позивача, суд виходить не з наявності або відсутності формального дозволу органу опіки як документу, а досліджує зміст прав дітей стосовно відчуженого майна, та з`ясовує чи були порушені відповідні права дітей укладенням оспорюваних договорів. Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 09 жовтня 1979 року в справі «Ейрі проти Ірландії» (пункт 24), рішення від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Суд виходить з того, що малолітні діти, в інтересах яких був поданий позов [PERSON] , не були власниками нерухомого майна, яке є предметом оспорюваних договорів купівлі-продажу: житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , та земельних ділянок за адресою: [ADDRESS] , та за адресою: [ADDRESS] . З доданої до позову копії довідки від 25.11.2017 р. №817, виданої ОСББ «10та станція Великого Фонтану у місті Одесі», та наданих сторонами справи, встановлено, що малолітні діти, [PERSON] та [PERSON] , були зареєстровані у житловому будинку як до укладення оспорюваних договорів купівлі-продажу, так і залишились зареєстрованими після їх укладення. Представники сторін повідомили, що рішення суду про позбавлення малолітніх дітей права проживання у будинку відсутні. Таким чином, малолітні діти не були власниками відчуженого нерухомого майна, а мали лише зареєстроване право проживання у будинку за адресою: [ADDRESS] . Разом з тим, зазначена довідка ОСББ містить інформацію лише щодо реєстрації місця проживання малолітніх дітей, що не є беззаперечним доказом безпосереднього проживання малолітніх дітей в зазначеному будинку. Матеріалами справи підтверджено і це не заперечується сторонами, спільні діти сторін, [PERSON] та [PERSON] , постійно проживають з матір`ю в м. Відень (Австрія), та з 2014 р. в Україну не повертались, тобто діти фактично щонайменше з 2014 р. не проживають у будинку за адресою: [ADDRESS] . Намірів позивача повертатись з дітьми до України судом не встановлено. З довідки ОСББ «10та станція Великого Фонтану у місті Одесі» від 25.11.2017 р. №817, яка видана після укладення оспорюваних договорів, вбачається, що діти залишились зареєстрованими у житловому будинку і після того, як право власності на нього перейшло до їх баби [PERSON] . Батько дітей, [PERSON] , який є сином власниці будинку [PERSON] , має зареєстроване місце проживання у житловому будинку та не заперечує проти проживання дітей з ним. Стаття 65 ЖК УРСР встановлює право наймача на вселення інших осіб у займане ним жиле приміщення. Так, відповідно до абзацу 2 ч. 1, ч. 2 статті 65 ЖК УРСР на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей письмової згоди усіх інших членів сім`ї не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу (ч. 2 ст. 141 СК України). З огляду на викладене судом встановлено, що спірне нерухоме майно належить бабці малолітніх дітей, в той же час в житловому будинку зареєстрований батько дітей ( [PERSON] ) та обидві малолітні дитиниза законом мають право проживати разом зі своїм батьком, однак не користуються таким правом через постійне проживання за кордоном разом з матір`ю. Суд погоджується з тим, що у разі зміни обставин в майбутньому та повернення дітей на територію України, діти матимуть гарантоване законом право проживання у будинку за адресою: [ADDRESS] , у якому вони зареєстровані та у якому зареєстрований та проживає їх батько та баба, яка є власником будинку. Отже, доводи позивача про те, що оспорювані договори купівлі-продажу порушують права та інтереси дітей, судом не приймаються до уваги, оскільки підставою для визнання недійсним таких договорів є не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення таких договорів, а порушення в результаті його укладення майнових прав дитини. Позивач не довів, що має місце порушення майнових прав дітей при укладенні оспорюваних правочинів від 23.03.2017 р. з огляду на те, що позивачка разом з дітьми з 2014 року постійно проживає за кордоном. Правова позиція, згідно з якою підставою для визнання недійсним договорів відчуження нерухомого майна є не сам по собі факт відсутності формального попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення таких договорів, а дійсне порушення в результаті укладення оспорюваного договору майнових прав дитини, висловлена Верховним Судом у постановах від 24.06.2020 р. у справі №760/20584/15-ц, від 17.06.2020 р. по справі № 308/5835/17, від 20.05.202 р. у справі № 760/15341/16-ц, від 07.05.2020 р. по справі №922/3059/16, від 06.04.2020 р. у справі № 422/5227/16-ц та інших. Враховуючи, що діти не були власниками спірного майна та не проживали у житловому будинку щонайменше з 2014 року, та постійно проживають разом зі своєю матір`ю в Австрії, враховуючи, що після продажу житлового будинку 23.03.2017 р. та 25.05.2017 р. власником будинку стала мати відповідача, а отже, рідна баба дітей, враховуючи, що діти не позбавлені та мають зареєстроване право проживання у будинку, суд вважає, що права дітей оспорюваними договорами від 23.03.2017 р. не порушені, а відповідні доводи позивача не є підставою для визнання договорів від 23.03.2017 р. недійсними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Частина 5 ст. 263 ЦПК України передбачає, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За встановлених обставин суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є недоведеними та не підлягають задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: dismissed