Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-04 00:00:00

25 вересня 2014 року позивачі звернулися до суду з позовом, в якому вказали, що 29 серпня 2014 року державним виконавцем Ленінського ВДВС ДМУЮ Літвіновою А.І. по виконавчому провадженню В16 № 310, згідно виконавчого листа № 199/2837/13-ц від 01.08.2013 р., про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми боргу в розмірі 175 846,00 грн., було описано та накладено арешт на 7/16 частин будинку [ADDRESS]. Позивачі вважають накладення арешту незаконним, оскільки рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 червня 2010 року визнано недійсним договір дарування 7/8 частин домоволодіння [ADDRESS] від 20 грудня 2005 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], визнано дійсним договір купівлі-продажу 7/8 частин домоволодіння [ADDRESS], укладеного 10 квітня 2001 року між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] та визнано право власності за кожним на 7/8 частин вказаного будинку. Позивачі зазначають, що набули право власності на частину будинку на підставі вказаного рішення суду, яке набрало законної сили та обов'язкове для виконання. Позивачі просили виключити з акту опису та арешту майна від 29 серпня 2014 року, складеного державним виконавцем Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції при примусовому виконанні виконавчого листа № 199/2837/13-ц, виданого 01 серпня 2013 року Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська та звільнити з-під арешту нерухоме майно, а саме, 7/16 частин домоволодіння [ADDRESS] (а.с.2-3). Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 листопада 2014 року позовні вимоги [PERSON], [PERSON] - задоволенні в повному обсязі. Виключено з акту опису та арешту майна від 29 серпня 2014 року, складеного державним виконавцем Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції при примусовому виконанні виконавчого листа № 199/2837/13-ц, виданого 01 серпня 2013 року Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська та звільнено з-під арешту нерухоме майно, а саме 7/16 частин домоволодіння [ADDRESS] (а.с. 61-63). В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення й ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а.с.67-72). Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що рішення підлягає скасуванню з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 червня 2010 року, яке набрало чинності, визнано дійсним договір купівлі-продажу 7/8 частин домоволодіння [ADDRESS], укладений 10 квітня 2001 року між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] і [PERSON] з другої сторони; визнано недійсним договір дарування 7/8 частин домоволодіння [ADDRESS] від 01 липня 2004 року укладений між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Башкіною І.Ю.; визнано недійсним договір дарування 7/8 частин домоволодіння [ADDRESS] від 20 грудня 2005 року укладений між [PERSON] та [PERSON] і посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Гуніною В.І.; визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності на 7/8 частин домоволодіння [ADDRESS] (а.с.5-7). Постановою Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області від 12.06.2014 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 199/2837/13, виданого 01.08.2013 року Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу в розмірі 175 846,00 грн. (а.с.44). Постановою Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області від 14.07.2014 року накладено арешт на 7/16 частин будинку [ADDRESS], належних на праві власності [PERSON], про що складено акт опису й арешту майна боржника (а.с.4, 45). Згідно вказаного акту опису й арешту майна, державним виконавцем у присутності понятих було описано та встановлено обмеження права користування майном, заборона пошкоджувати, змінювати, відчужувати майно, а саме, 7/16 частин будинку [ADDRESS], загальною площею 57,2 кв.м., житловою - 37,3 кв.м. (а.с.4). Згідно інформації з КП «ДМБТІ» від 10.10.2014 року, вбачається, що в інвентаризаційній справі за адресою: [ADDRESS] містяться відомості про накладання арешту на 7/8 частини домоволодіння, що належить [PERSON] (а.с.46). Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції посилався на ч. 1 ст.60 Закону України «Про виконавче провадження» та виходив із того, рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 червня 2010 року визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності на 7/8 частин домоволодіння [ADDRESS], а відтак зазначена частина домоволодіння підлягає виключенню із акту опису й арешту майна та звільнення з-під арешту, оскільки не належить боржнику. Вказані висновки зроблені судом з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, згідно зі ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно зі ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Як вбачається з матеріалів справи, державна реєстрація права власності [PERSON], [PERSON] набутого на 7/8 частин домоволодіння [ADDRESS] на підставі рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 червня 2010 року, не була проведена, незважаючи на вимоги закону. Пунктами 2, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27 серпня 1976 (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» роз'яснено, що при розгляді позовів про виключення майна з опису суди зобов'язані всебічно і повно з'ясовувати обставини, наведені позивачем на підтвердження своїх вимог, додержуючись при цьому неухильно як правових норм, що гарантують права осіб, які беруть участь у справі, так і правил про належність і допустимість доказів. Відповідно до ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення майна з-під арешту. Частиною 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Позивачі, звертаючись до суду з позовом про виключення майна з акту опису та звільнення майна з - під арешту, питання про визнання права на майно не ставили, посилаючись на те, що право власності на спірне майно за ними визнано на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 червня 2010 року, яке набрало чинності, що не відповідає порядку встановленому ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження». Таким чином, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, постановлені з порушенням норм матеріального права (не застосовано закон, який підлягає застосуванню), що згідно із п.3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Outcome: dismissed