Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-10 00:00:00

25 лютого 2019 року позивачка звернулась до суду із позовом до відповідача з вимогою про стягнення аліментів на своє утримання. В обґрунтування своїх вимог посилалася на те, що з відповідачем перебуває у шлюбі, мають малолітніх дітей: сина - [PERSON], [INFO], доньку - [PERSON], [INFO]. З жовтня сторони не підтримує шлюбні відносини, мешкають окремо один від одного, спільне господарство не ведуть. Відповідач у добровільному порядку матеріальної допомоги на її утримання не надає, при цьому вона не працює, знаходиться у декретній відпустці по догляду за дитиною, тому просить суд стягувати з відповідача на своє утримання аліменти в розмірі 1500 грн., щомісячно, до досягнення дочкою [PERSON], [INFO] трирічного віку. Ухвалою від 13.03.2019 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Позивач в судове засідання не з'явилась, подала письмову заяву, в якій просила розглянути справу в її відсутність, позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, звернувся із письмовою заявою, в якій просив розглянути справу в його відсутність, позовні вимоги визнав у повному обсязі. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ст. 247 ч. 2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, перевіривши матеріали справи, прийшов до наступного висновку. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом свої порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Матеріалами справи встановлено та підтверджено, що сторони перебувають у шлюбі з 23 квітня 2010 року, про що Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, зроблено відповідний актовий запис № 182 (а.с.7). Від шлюбу подружжя мають малолітніх дітей: сина [PERSON], [INFO], доньку [PERSON], [INFO] (а.с. 5, 6). Судом встановлено, сторони не підтримують шлюбні відносини, мешкають окремо один від одного, спільне господарство не ведуть. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що не працює, перебуває у декретній відпустці по догляду за донькою [PERSON], [INFO] до досягнення нею 3-х років, тому коштів на її утримання не вистачає. Відповідач є працездатним, інших стягнень за виконавчими листами на користь третіх осіб не має, що приводить суд до переконання про можливість відповідачем сплачувати аліменти на утримання дружини у зазначеному позивачем розмірі. Відповідно до ч. 2, 4 ст. 84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч. 1 ст. 80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Таким чином, перевіривши та дослідивши матеріали справи, з урахуванням наданих доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Розподіляючи судові витрати між сторонами, суд керується ч. 6 ст. 141 ЦПК України, відповідно до якої, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави.

Outcome: approved