Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-26 00:00:00

26.09.2013 року [PERSON] звернулася з позовною заявою до виконкому Моспинської міської ради про визнання права власності посилаючись на те, що [PERSON] виділялася земельна ділянка під забудування житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. З 1969 року у будинку за вказаною адресою були зареєстровані та проживали її батьки [PERSON] та [PERSON] , які на вказаній земельній ділянці спірний житловий будинок. Після смерті своїх батьків вона звернулась до нотаріальної контори з відповідною заявою, однак їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на будинок. Просила визнати за нею право власності в порядку спадкування на: житловий будинок загальною площею 30,6 мІ, з яких житлова площа 18,4 мІ, нежитлова площа 6,6 мІ та площа літніх приміщень 5,6 мІ, прибудова, погреб, сарай, вбиральня, огородження, розташовані за адресою: [ADDRESS]. Рішенням Пролетарського районного суду м. Донецька від 14 жовтня 2013 року задоволено позовні вимоги [PERSON] до виконкому Моспінської міської ради про визнання права власності. Визнано за [PERSON] право власності на домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS], яке складається з: житлового будинку - А1 загальною площею 30,6 мІ, з яких житлова площа 18,4 мІ, нежитлова площа 6,6 мІ та площа літніх приміщень 5,6 мІ, прибудови - а, погреба - а1, сараю - Б, вбиральні - В, огородження - №1-2 - в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] В апеляційній скарзі прокурор Пролетарського району просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким відмовити у задовольнити позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги апелянт посилається на те, що право власності на спірний будинок у батьків позивачки: [PERSON] та [PERSON] не виникло, факт наявності родинного зв'язку між ними та [PERSON] не було встановлено у судовому засіданні. Зазначає, що спірний об'єкт нерухомого майна у встановленому законом порядку в експлуатацію зданий не був, державну реєстрацію із видачею відповідного свідоцтва органом місцевого самоврядування не пройшов. В судовому засіданні позивач заперечувала проти апеляційної скарги, просила рішення суду залишити без змін. Відповідач виконком Моспинської міської ради просить розглянути справу за відсутності його представника. Прокуратура Пролетарського району м. Донецька належним чином повідомлена про розгляд справи, що підтверджено розпискою її представника / а.с. 54/, що відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України є підставою для розгляду справи за відсутності сторін, які належним чином повідомлені про розгляд справи. Заслухавши доповідь судді апеляційної інстанції, пояснення позивачки, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду у справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суду першої інстанції. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що батьки позивачки [PERSON] та [PERSON] були власниками власником спірного будинку, тому позивачка має право власності на будинок після їх смерті в порядку спадкування. Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо. Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Відповідно до ст.. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов»язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Висновок суду першої інстанції про те, що спірний будинок на праві власності належав батькам позивачки є помилковим з огляду на наступне. Встановлено, що рішенням виконкому Моспінської міської ради народних депутатів від 11.12.1958 року гр.. [PERSON] була виділена земельна ділянка під будівництво за адресою: [ADDRESS], що підтверджено протоколом №21. Згідно пояснень позивачки вказана земельна ділянка була передана [PERSON] її батькам для забудови без оформлення будь-яких документів. З 1969 року її батьки проживали у зведеному будинку без реєстрації прав власності на будинок, технічної документації на нього та інвентаризації. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі ст. 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення (постанова Верховного Суду України від 13 червня 2012 р. № 6-54цс12). Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з частиною першою та частиною другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Так, 5 серпня 1992 року вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів державного замовлення» (втратила чинність). Тобто до 5 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. З аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 5 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об'єкти (лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 1 вересня 2011 року № 40-12-2409 «Щодо прийняття в експлуатацію об'єктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року»). Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації (лист Державної архітектурно-будівельної інспекція України від 30 липня 2012, № 40-19-5376 «Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів»). Згідно повідомлення КП Бюро технічної інвентаризації м. Донецька у архівних матеріалах технічна інвентаризація будинку за адресою [ADDRESS] відсутня. Єдиним технічним паспортом га житловий будинок є паспорт виготовлений на замовлення позивачки 28.08.2013 року, яка визнала, що інвентаризація будинку не проводилась і технічна документація на будинок відсутня. Таким чином по справі відсутні відомості про те, що вказана земельна ділянка була передана у користування [PERSON] або [PERSON], що саме вони здійснили будівництво жилого будинку, була проведена його технічна інвентаризація, виданий технічний паспорт. Відповідно до вимог ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Частиною 2 ст. 376 ЦК України визначено, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого май на, не набуває права власності на нього. За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку про те, що будинок, розташований за адресою [ADDRESS] є самочинним будівництвом, тому відсутні підстави для визнання за позивачкою право власності на будинок в порядку спадкування. Вказані вимоги матеріального закону не були враховані судом першої інстанції, що призвело до неправильного вирішення спору. З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції та відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] до виконкому Моспинської міської ради про визнання права власності за вказаних вище підстав.

Outcome: dismissed