Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-26 00:00:00

26 вересня 2019 року позивач [PERSON] звернулася до Марганецького міського суду Дніпропетровської області з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: виконавчий комітет Марганецької міської ради Дніпропетровської області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що їй належить будинок [ADDRESS] , на підставі договору дарування жилого будинку від 04.09.1997 року №2806. У зазначеному будинку зареєстровані: син [PERSON] , донька [PERSON] , [PERSON] , онук [PERSON] . [PERSON] більше п`ятнадцяти років, а саме з 2004 року, не проживає за місцем реєстрації; [PERSON] більше одинадцяти років, а саме з 2008 року, не проживає за місцем реєстрації; [PERSON] та [PERSON] , які зареєстровані у 2003 році, жодного дня не проживали за вказаною адресою. В будинку відсутнє будь-яке майно відповідачів. Відповідачі не являються наймачами або членами сім`ї наймача, будь-які домовленості або офіційні договори, угоди між нею, як власниками житла та відповідачами відсутні. Місце перебування відповідачів їй не відоме, оскільки вони про себе нічого не повідомляють, участі в утриманні будинку не приймають. Тому вона не має можливості вільно та в повному обсязі реалізувати право приватної власності на нерухоме майно. Просить суд: визнати [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: будинок [ADDRESS] .Визнати [PERSON] , [INFO] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: будинок [ADDRESS] . Визнати [PERSON] , [INFO] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: будинок [ADDRESS] . Визнати [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: будинок [ADDRESS] . Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Відповідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Ухвалою суду від 16 жовтня 2019 року було відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідачам було надано строк для подання відзиву на позовну заяву. Позивач [PERSON] надала заяву про розгляд справи за її відсутністю, позовні вимоги підтримує та просить їх задовільнити у повному обсязі. Відповідачів, крім викликів за вказаною адресою, було викликано до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Оголошення про виклик відповідачів опубліковано 18 листопада 2019 року. Відповідно до ч. 11 статті 128 ЦПК України з опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату, час та місце розгляду справи. Представник виконавчого комітету Марганецької міської ради у судове засіданні не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про час та місце розгляду справи завчасно повідомлявся у встановленому законом порядку. Відповідачі у встановлений судом строк, на адресу суду відзиву на позовну заяву не надала, тому суд вирішує справу за наявними матеріалами, відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. У відповідності до ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин суд розглядає справу заочно, на підставі наявних у ній доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Частиною 2 ст. 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції з прав людини кожен має право на справедливий суд і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК). Водночас, відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ч.1 ст. 319 ЦК України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року, відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею379 Цивільного кодексу України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. На підставі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право скористатись не будь-яким, а певним способом захисту цивільного права, які визначені у частині другій цієї статті, а саме: шляхом дії, яка порушує право. Отже, належним способом захисту права власності, порушення якого вбачається у наявності перешкод у користуванні належним позивачу будинку, буде припинення дії яка порушує це право, а саме: визнання відповідачів такими, що втратили право користування будинком. Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Судом встановлено, що позивач [PERSON] являється власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується копією договору від 04 вересня 1997 року, посвідченого приватним нотаріусом Марганецького міського нотаріального округу Єрьоменко Р.П., зареєстрованому у реєстрі за №2806 (а.с.7); копією витягу про державну реєстрацію прав ДОКП «Марганецьке БТІ» від 21.12.2012 року (а.с.8). Відповідно до рішення Марганецької міської ради Дніпропетровської області від 25 лютого 2016 року «Про перейменування об`єктів топоніміки міста», вулиця Орджонікідзе перейменована на вулицю Трояндову. У належному їй будинку зареєстровані: сама позивачка [PERSON] , [PERSON] , [INFO] , відповідачі: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією домової книги для прописки громадян, проживаючих у будинку [ADDRESS] (а.с.10-11). За відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України у Дніпропетровській області від 15.10.2019 року, наданих на запит суду, з 20.06.2003 року [PERSON] значиться зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] (а.с.28); з 23.10.2002 року [PERSON] значиться зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] (а.с.29); з 06.03.2006 року [PERSON] значиться зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] (а.с.30). [PERSON] , [INFO] - не значиться зареєстрованим (а.с.31). Відповідачі по справі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] значаться зареєстрованими у спірному будинку, однак фактично в ньому не проживають, участі в утриманні будинку не приймають, комунальні платежі не сплачують. Внаслідок реєстрації в будинку відповідачів, позивач позбавлений можливості вільно та в повному обсязі реалізувати право приватної власності на нерухоме майно, а тому за захистом своїх прав та інтересів вимушений звернутись до суду. Актом від 17 вересня 2019 року, затвердженого головою квартального комітету 8 кварталу Марганецької міської ради та підписами сусідів підтверджується, що зареєстрованими у будинку [ADDRESS] зареєстровані, однак за вказаною адресою не проживають: з 2004 року [PERSON] ; з 2008 року [PERSON] ; [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - прописані, але проживали ніколи (а.с.4). У судовому засіданні встановлено, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] мали можливість користуватися спірним житловим приміщенням, ніяких перешкод їм позивач не чинив, поважних причин для їх відсутності у спірному житловому приміщенні не існувало, відтак їх слід визнати такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. Так як відповідач [PERSON] не значиться зареєстрованим згідно відомостей адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України в Дніпропетровській області, тому відносно нього у позові слід відмовити. Відповідно до положень норм статей 16, 391, 386 ЦК власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Внаслідок створених відповідачем перешкод, позивач позбавлений охоронюваного законом права користування власністю. Пленум Верховного Суду України в частині 2 пункту 15 постанови від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз`яснив, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що стаття 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Крім того, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року (справа № 6-57цс11). Відсутність відповідача за місцем мешкання понад одного року, без поважних причин та відсутність іншої домовленості між власником будинку та відповідачем, дає суду підстави зробити висновок, що відповідач, не мешкаючи в спірному житловому приміщенні більш ніж одного року, без поважних причин, втратили право користування житловим приміщенням, у зв`язку з чим підлягає визнанню таким в судовому порядку. На підставі викладеного та аналізуючи здобуті по справі докази, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити частково, визнавши [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] . У задоволенні позовних вимог щодо визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] - слід відмовити, оскільки останній зареєстрованим не значиться. Відповідно до п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином, так як позивачка [PERSON] ухвалою судді Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 27 вересня 2019 року звільнена від сплати судового збору, з відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі по 768,40 гривень, з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: approved