Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-22 00:00:00

26 лютого 2015 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] в якому просила визнати недійсною заяву про відмову від позову за її підписом подану 15 червня 2012 року в іншій справі № 2/0528/2428/2012 за її позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, з тих підстав що на час підписання заяви її волевиявлення не було вільним і не відповідало її волі, оскільки вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, що має своїм наслідком визнання такої угоди недійсною відповідно до статті 203, 215, 225 Цивільного кодексу України /надалі ЦК України/. Також позивач просила в порядку забезпечення позову накласти арешт на житловий будинок № 47 по вулиці Благоєва в м. Краматорську та тимчасово обмежити [PERSON] у праві виїзду за межі території України. Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 15 лютого 2016 року позов [PERSON] задоволено частково, визнано недійсною заяву [PERSON] від 15 червня 2012 року у справі № 2/0528/2428/2012, в іншій частині позовних вимог відмовлено. В апеляційній скарзі поданій [PERSON], через представника [PERSON], остання просила рішення змінити та відмовити позивачу у визнанні недійсною заяви [PERSON] від 15 червня 2012 року у справі № 2/0528/2428/2012, посилаючись на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи та мало місце порушення норм процесуального права при дослідженні доказів та вирішенні заявлених клопотань. Заслухавши доповідача, представника позивача, заява якого про відкладення розгляду справи залишена без задоволення, відповідача та його представника, за відсутності позивача повідомленої про час та місце судового засідання належним чином про що свідчить наявна в матеріалах справи телефонограма, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити за таких підстав. Судом встановлено, що 20 червня 2012 року ухвалою Краматорського міського суду Донецької області було закрито провадження у справі № 2/0528/2428/2012 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя на підставі заяви [PERSON] від 15 червня 2012 року про відмову від позову, та суд першої інстанції на підставі акту комплексної судової психолого-психіатричної експертизи № 100 від 10 листопада 2015 року дійшов висновку що [PERSON] на момент написання заяви не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними, також згідно висновків суду [PERSON] не могла розуміти характеру і значення цивільної справи, з огляду на що, суд визнав заяву недійсною. Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права. Стаття 11 ЦК України містить підстави для виникнення цивільних прав та обов'язків /юридично значущі факти/ з якими норми права пов'язують настання правових наслідків. Частина друга наведеної статті 11 ЦК України в невичерпний спосіб встановлює перелік юридичних фактів, які є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків, та аналіз змісту наведеної норми вказує на те, що до підстав виникнення цивільних прав та обов'язків можуть бути додані й інші юридичні факти, зокрема рішення суду. У даній справі вимоги та доводи позивача за своєю суттю зводились до визнання недійсною заяви про відмову від позову, згідно якої позивач фактично розпорядилася своїми процесуальними правами сторони при розгляді в судовому засіданні іншої цивільної справи провадження в якій було закрито. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до змісту наведеної норми захист це правовий засіб, що настає за порушенням і тягне за собою відновлення відповідного суб'єктивного права, і включає реалізацію наданих законом можливостей щодо здійснення приватною особою на свій розсуд захисту своїх прав та інтересів з обранням відповідних способів та засобів захисту, які визначені статтею 16 ЦК України. В позовній заяві [PERSON] в обґрунтування позову робиться посилання на підстави визнання недійсними правочинів, передбачені статтями 203, 215, 225 ЦК України. Згідно із статтею 16 Цивільного кодексу України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу. Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України). Згідно статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернулася до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. Тобто цими статтями регулюються зобов'язальні правовідносини, та їх дія поширюється на порушення зобов'язання, яке існувало між сторонами до розгляду справи судом та ухвалення рішення суду /ухвали у цивільній справі/. При цьому частина п'ята статті 11 ЦК України, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 225 ЦК України у разі наявності між сторонами судового спору який виник з інших, а не із зобов'язальних правовідносин. З рішення суду /ухвали у цивільній справі/ зобов'язальні правовідносини не виникають, так само такі відносини не виникають із процесуальних документів що подавались сторонами при розгляді справи, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в статті 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність. Положення ст. 16 ЦК України не містять серед переліку способів захисту прав та інтересів осіб такого способу захисту, як визнання недійсною заяви про відмову від позову, яка не являється правочином чи угодою сторін. З урахуванням наведеного, позивач визначив спосіб захисту, який би не узгоджується із положеннями чинного процесуального законодавства та не ґрунтується на нормах матеріального права. Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції не виконав вимог закону про законність та обґрунтованість рішення суду, висновки суду в частині задоволення позовних вимог про визнання недійсною заяви про відмову від позову є помилковими, здійсненні з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального права, що відповідно до статті 309 ЦПК України є підставою для його скасування та відмови в задоволенні позову в цій частині, в решті відсутні підстави для скасування рішення суду. Також у відповідності до положень статті 88 ЦПК України з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню понесений останнім документально підтверджений судовий збір в сумі 606, 32 грн.

Outcome: partial