Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-08 00:00:00

25.10.2018 року [PERSON] в особі свого представника звернувся до суду із позовом до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Луганськ про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що з 10.11.2015 року він працював у відповідача столяром 4 р. ремонтно-будівельної групи. 31.05.2017 року він він був прийнятий на військову службу за контрактом в особливий період, тому на нього розповсюджуються гарантії, встановлені\~статтею 119 КЗпП України, а саме: на час військової служби за ним зберігаються місце роботи, посада та середній заробіток. Незважаючи на це, відповідач після укладення ним контракту на проходження військової служби звільнив його з роботи на підставі пункту 3\~статті 36 КЗпП України. Зазначив, що до теперішнього часу його не було ознайомлено з наказом про звільнення, не вручена його копія та не повернута трудова книжка. З урахуванням наведеного, просив суд визнати незаконним та скасувати наказ про його звільнення з роботи у зв`язку з добровільним вступом на військову службу за контрактом, поновити його на роботі та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 45930 грн. Крім того, просив стягнути з відповідача 10000 грн. в порядку відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що втратив спокій через безпідставне звільнення з роботи, постійно нервує, вимушений докладати додаткових зусиль для захисту свого порушеного права. Ухвалою суду від 26.10.2018 р. провадження у справі відкрито, справа призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, залучено до участі у справі третю особу. Також задоволено клопотання представника позивача про витребування у відповідача письмових доказів. \~ \~ \~ \~14.11.2018 року до суду надійшов відзив КЕВ м. Луганськ, в якому відповідач посилався на те, що специфіка виконання позивачем своїх професійних (службових) обов`язків та завдань була обумовлена тим, що трудове завдання [PERSON] виконував за місцем свого проживання, тобто - місцем дислокації військових частих, які він обслуговував. 06 червня 2017 року від військового комісара Апостолівського районного військового комісаріату Дніпропетровської області КЕВ м. Луганськ було отримано поштою довідку про те, що рядовий [PERSON] відповідно до наказу командира в/ч [NUMBER] від 31 травня 2017 року № 181 призваний на військову службу за контрактом та копію зазначеного наказу, згідно якого солдата [PERSON] призначено на відповідну посаду з виплатою належного грошового забезпечення з 31.05.2017 р. та зарахуванням на котлове забезпечення з 01.06.2017 р. Також було надіслано копію Контракту, укладеного між позивачем та Міністерством оборони України (далі - МОУ) строком на три роки (строковий контракт). Ці документи стали підставою для припинення трудового договору, укладеного між [PERSON] та КЕВ м. Луганськ на невизначений строк, за п.3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, тобто у зв`язку із вступом останнього на військову службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин 3 та 4 ст. 119 цього Кодексу. Наказом начальника КЕВ м. Луганськ № 122 від 06.06.2017 року [PERSON] було звільнено відповідно до п.3 ч.1 ст.36 КЗпП України. Всупереч викладеним в позові обставинам, [PERSON] не повідомляв КЕВ м. Луганськ про укладення контракту з МОУ або про такий намір, що унеможливило виконання КЕВ м. Луганськ свого обов`язку, передбаченого ст. 47 КЗпП України, щодо видачі звільненому працівнику трудової книжки. На день припинення трудового договору з [PERSON] , останній вже приступив до виконання військових обов`язків, адреси свого місцезнаходження не повідомив, чим створив певні перешкоди для надіслання йому трудової книжки поштою. За належними при звільнені розрахунками КЕВ м. Луганськ з позивачем розрахувалося повністю, шляхом безготівкового перерахування належних сум на особистий рахунок [PERSON] . Крім того, твердження позивача про те, що КЕВ м. Луганськ не ознайомив його з наказом про звільнення та не вручив копії такого наказу виглядає абсурдним, оскільки трудовий договір з ним було припинено вже під час його військової служби, а видача копії наказу є обов`язковою лише при звільненні працівника в порядку ст. 40 КЗпП України, тобто за ініціативою власника або уповноваженого ним органу, а також за вимогою працівника. Як вже зазначалося раніше, [PERSON] жодного разу не звертався до КЕВ м. Луганськ про видачу йому копії наказу про звільнення. Натомість, він всупереч діючим нормам трудового законодавства в односторонньому порядку розірвав трудові відносини з КЕВ м. Луганськ, уклавши контракт з МОУ під час знаходження в трудових відносинах з тим самим МОУ (як раніше згадувалося, КЕВ м. Луганськ є юридичною особою, утвореною МОУ). Вважає припинення трудового договору з позивачем за п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України законним та таким, що відповідає вимогам трудового законодавства. Щодо вимог закону в частині збереження за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятим на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладання нового контракту на проходження військової служби, під час особливого періоду на строк до його закінчення або до дня його фактичного звільнення, місця роботи, посади і середнього заробіту, зазначив, що такі гарантії поширюються лише на тих військовослужбовців, які уклали контракт під час особливого періоду та саме, на час особливого періоду. Нормами ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлено, що: «громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими ч.ч.3, 4 ст. 119 КЗпП України. Таким чином, позивач, який уклав контракт з МОУ, хоча й під час особливого періоду, але не на час особливого періоду, а строком на три роки, не є особою, на яку поширюються гарантії, передбачені ч.ч.3 та 4 ст. 119 КЗпП України. Вимоги позивача про стягнення моральної шкоди, якої йому завдано «порушенням» законних прав, що привело до моральних страждань, вважає недоведеними. Також вважає, що не можна вважати вимушеним прогулом час служби за контрактом в ЗСУ, оскільки позивач сам, з власної ініціативи,

Outcome: partial