Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-25 00:00:00

26.01.2016 року [PERSON] \~звернувся до суду із зазначеним позовом до\~[PERSON] про стягнення заборгованості по договору позички. Свої вимоги обґрунтовував тим, що 17.08.2012 року між ним і\~[PERSON] укладено договір позики, згідно з умовами якого [PERSON] отримав від нього грошові кошти в доларах США 3500, що за курсом Національного банку станом на 17.08.2012 р. складало 28420 грн. Погашення відповідачем позики за умовами договору повинно було здійснитися до 17.02.2013 року, зі сплатою відсотків за користування позикою. Усі умови договору позики були погоджені сторонами та викладені в розписці, підписаній [PERSON] 17.02.2013 року. Посилаючись на те, що відповідач до теперішнього часу не виконав свої зобовязання за договорами позики,\~позивач\~просить стягнути з\~[PERSON]\~за договором від 17.02.2013 року 3500 доларів США основного боргу, що станом на 25.01.2016 року за курсом Національного банку України складає 86772,70 грн., та 32177,26 грн.- проценти за користування позикою в розмірі 40% річних, що разом становить 118949,96 грн. У судове засідання позивач не зявився, надав суду заяву, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить справу розглянути за його відсутністю. Відповідач у судове засідання не з'явився, причину неявки суду не повідомив, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, у встановленому законом порядку, шляхом направлення судових повісток за адресою місця реєстрації відповідача, проте судова кореспонденція повернулася до суду не врученою з відмітками поштового відділення «із закінченням терміну зберігання». Відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України, у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою свого проживання або перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд вважає, що в матеріалах справи є достатньо доказів для розгляду справи за відсутності сторін. Відповідно до ч.1\~ст.319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч.1\~ст.321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до\~ст.391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч. 1\~ст. 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про стягнення позички. Згідно з ст.1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст.1047 ЦК договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. 17.08.2012 року між ним і\~[PERSON] укладено договір позики, згідно з п. 1 даного договору, [PERSON] взяв у [PERSON] позичку еквівалентні 3500 доларів США і зобовязався повернути борг до 17.02.2013 року. (а.с.7). Як вбачається з розписки від 17.08.2012року [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у сумі 28420 грн., що на той час відповідно до курсу Національного банку України складало 3500 доларів США. (а.с.8). За змістом чч.1, 2 ст.207 і ч.2 ст.1047 ЦК дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобовязанням її повернення), так і дати її отримання. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Частиною 1 ст.1048 ЦК передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до п. 5 договору позички від 17.08.2012 року проценти за договором позички складають 40% річних, проценти мають сплачуватися щомісячно до дня фактичного повернення грошового боргу.(а.с.7). Позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (кошти в такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст.1049 ЦК). Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього кодексу (ч.1 ст.1050 ЦК). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Згідно зі ст.99 Конституції грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч.1 ст.192 ЦК). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.2 ст.192 ЦК). Такими випадками є ст.193, ч.4 ст.654 ЦК, закон «Про зовнішньоекономічну діяльність» від 16.04.91 №959-XII, декрет КМ від 19.02.93 №15-93, закон «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 23.09.94 №185/94-ВР. Відповідно до ч.1 ст.533 ЦК грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим ч.2 ст.533 ЦК допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом НБУ. Згідно з ч.3 ст.533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (ч.2 ст.192 ЦК). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобовязання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня. Як вбачається з договору позички від 17.08.2012 року позивач передав відповідачу в борг грошові кошти у сумі 28420 грн., які виходячи з встановленого сторонами курсу 1 долар США дорівнює 8,12грн., є еквівалентом 3500 доларів США. Тому саме суму еквівалентну 3500 доларів США на день погашення боргу повинен повернути відповідач. Станом на 25.01.2016 року курс Національного банку України становить: 100 доларів США рівняється 2479,2164 грн. Таким чином станом на 25.01.2016 року заборгованість за позичкою в перерахунку на національну грошову одиницю України за курсом Національного банку України становить 86772,70грн. (3500доларів США х на 24,79грн. за 1 долар США). Заборгованість за процентами становить 32177,26 грн.(86772,70 грн. х на 40%). Загальна сума заборгованості по основному боргу позички та процентах становить 118949,96 грн. Дану суму суд вважає за необхідне стягнути з відповідача а користь позивача. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує положення статті 88\~ЦПК та керується тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Як вбачається з квитанції №59 від 26.01.2016р. позивачем було сплачено судовий збір за розгляд даної справи у розмірі 1189,50 грн. Дану суму судового збору суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved