Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-01 00:00:00

26.12.2018 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить стягнути з неї суму основного боргу за договорами позики у розмірі 4620 гривень із урахуванням встановленого індексу інфляції у сумі 385,38 гривень та 3% річних - 131,25 гривень, а всього - 5136,63 гривень та понесені судові витрати. Позов обґрунтований тим, що 10 серпня 2016р. між позивачем та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач позичила у позивача 3000 гривень строком до 31.12.2017р. 10 лютого 2017р. між позивачем та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач позичила у позивача 1620 гривень строком до 10.02.2018р. Так як, добровільно кошти не були повернуті, позивач вимушений був звернутися до суду з цим позовом. Представник позивача просив розглянути справу за їхньої відсутності, надав згоду на заочний розгляд справи (а.с. 34). Відповідач про час і місце судового засідання повідомлена належним чином, про що свідчить розписка про отримання нею судової повістки, копії позовної заяви з доданими до неї документами (а.с. 26, 33), однак в судове засідання не з'явилась, причини неявки суду не повідомила, відзиву на позовну заяву та заяви про розгляд справи за її відсутності не надала, поважності неявки не убачається. Тому суд ухвалив провести заочний розгляд справи, на підставі наявних у ній доказів і зважаючи на вжиті заходи для забезпечення участі відповідача у розгляді справи. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлені такі обставини і визначені відповідні до них правовідносини. 10 серпня 2016 року між позивачем ТОВ «АПК Донець» та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики № 100816/Д-В, за умовами якого остання позичила у позивача 3000 гривень, які зобов'язалася повернути до 31 грудня 2017 року (а.с. 9). 10 лютого 2017 року між позивачем ТОВ «АПК Донець» та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики № 10022017/02, за умовами якого остання позичила у позивача 1620 гривень, які зобов'язалася повернути до 10 лютого 2018 року (а.с. 10). Розписок про повернення позивачу боргу відповідачем суду не надано, що в розумінні ч. 2 ст. 78 ЦПК України було б належними доказами виконання відповідачем своїх боргових зобов'язань. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Нормою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Власник, за встановленим законом виключеннями, не може бути позбавлений права власності, змістом якого є права володіння, користування та розпоряджання своїм майном на власний розсуд (ст. 41 Конституції України, ст.ст. 316-317, 319, 321 ЦК України). Відмовляючись повернути кошти, які належать на праві власності позивачу відповідач у тому числі порушує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною, яка у відповідності до ст. 5 цього ж протоколу, є додатковою статтею Конвенції. Таке порушення виявилося в наступному: У ст. 1 Протоколу № 1 вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Цей же принцип закріплено і в ст. 41 Конституції України. Але, в порушення цих норм, позивач позбавлений права користуватися своїм майном. В даному випадку його майном є грошові кошти, які відповідач вчасно не повернула. Поряд з цим за порушення виконання грошового зобов'язання на боржника покладається відповідальність відповідно до ст. 625 ЦК, яка полягає у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового обов'язку у вигляді відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Розраховуючи розмір інфляційних втрат за договорами позики від 10.08.2016 року та від 10.02.2017 року, суд погоджується з розрахунком позивача щодо індексу інфляції за період з 01 січня 2018 року по 26 грудня 2018 року включно у сумі 267,18 гривень та за період з 11 лютого 2018 року по 26 грудня 2018 року включно у сумі 118,20 гривень. Розраховуючи суму трьох процентів річних від простроченої суми за договорами позики від 10.08.2016 року та від 10.02.2017 року, суд також погоджується з виконаним позивачем розрахунком за період з 01 січня 2018 року по 26 грудня 2018 року включно у сумі 88,77 гривень та за період з 11 лютого 2018 року по 26 грудня 2018 року включно у сумі 42,48 гривень. Отже, внаслідок порушення зобов'язання за договорами позики у відповідача виникла заборгованість в сумі 5136,63 гривень, що складається з заборгованості за договорами позики 4620 гривень, встановленого індексу інфляції в сумі 385,38 гривень та трьох відсотків річних від простроченої суми 131,25 гривень. 02.04.2019р. представником позивача було надано суду довідку Товариства з обмеженою відповідальністю «АПК Донець», згідно якої Генеральний директор Ткач Ю.В. та головний бухгалтер Чистякова О.В. підтверджують, що [PERSON] сплатила заборгованість по договору позики № 10022017/02 від 10.02.2017р. в сумі 1620грн. та по договору позики 100816/Д-В від 10.08.2016р. в сумі 3000грн. Заборгованість сплачена та оприбуткована в касу підприємства згідно прибуткового касового ордеру № 2 від 04.01.2019р. та № 3 від 04.01.2019р. (а.с. 35). Тому, загальна сума заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 516,63 гривень (загальна сума заборгованості 5136,63грн. - сплачені суми 1620грн. + 3000грн.). Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Представником позивача разом з позовною заявою до суду було надано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв'язку з розглядом справи, на загальну суму 6834грн., з яких стягненню з відповідача підлягають лише витрати на професійну правничу допомогу, в частині вартості підготовки позовної заяви та представництва інтересів в суді на суму 6000грн., які обґрунтовані та підтверджені ордером про надання правової допомоги серії ХВ № 000009 1843 від 31.10.2018р., який було видано на підставі договору про надання правової допомоги № 18/р/14 від 22.10.2018р., укладеного між ТОВ «АПК «Донець» та адвокатом Гіль Є.В. (Адвокатське об'єднання «Прецедент») (а.с. 36), та копією платіжного доручення про сплату витрат за надання правничої допомоги відповідно до договору № 18/р/14 від 20.11.2018р. (а.с. 12). Внаслідок часткового задоволення позову підтверджені судові витрати по сплаті судового збору та витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката,покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial