Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-15 00:00:00

24 вересня 2014 року, [PERSON] звернувся до суду з названим позовом, в якому просив суд, стягнути з відповідача на свою користь суму матеріальної шкоди у розмірі 1650 грн. та суму моральної шкоди у розмірі 5000 грн., завданої відповідачем внаслідок вчиненого ним кримінальних правопорушень, передбачених ст. 186 ч. 3 КК України, у скоєнні яких був визнаний відповідач вироком Овідіопольського райсуду Одеської області від 11.07.2014 р., який набрав законної сили 11.08.2014 р. та за яким, [PERSON] було призначено покарання у вигляді 5 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України, останній був звільнений від відбування призначеного йому покарання з випробуванням строком 3 роки з покладенням на нього у відповідності до ст. 76 КК України обов'язку не виїжджати на постійне проживання за межі України без дозволу КВІ, періодично з'являтися в цю інспекцію для реєстрації, повідомляти цю інспекцію про зміну місця проживання, роботи, цивільний позов [PERSON] про стягнення вищевказаних сум з відповідача на підставі ст. 207 ч. 1 п. 5 ЦПК України залишений без розгляду, вирішено долю речових доказів по справі та стягнуто судові витрати за залучення експерта. В судовому засіданні позивач повністю підтримав свої позовні вимоги. Відповідач в судовому засіданні позов визнав повністю, пояснивши вказаний борг відсутністю у нього грошових коштів і постійної роботи, надавши при цьому суду оригінал поштової квитанції № 28 від 15.10.2014 р. про переказ грошової суми у розмірі 500 грн. на ім`я позивача. Заслухавши пояснення сторін по справі та дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У відповідності до ст. 61 ЦПК України, вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення - обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, чи мале місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Статтею 22 ЦК України передбачено - особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), які відшкодовуються у повному розмірі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відповідно до статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав і полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна і т.і. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При вирішенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода - відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування (ст. 23 ЦК України). Статтею 1167 ЦК України, передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами до пункту 9, внесеними постановою від 25.05.2001 р. № 5), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Частиною 2 статті 207 ЦПК України передбачено - особа, заяву якої залишено без розгляду, після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду, має право звернутися до суду повторно. Суд встановив, що 07.04.2014 р., близько 22:00 години, [PERSON], діючи спільно та за попередньою змовою з [PERSON] та [PERSON], всі троє перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння, із корисливих мотивів, з метою відкритого викрадення чужого майна, використовуючи при цьому, заздалегідь заготовлені саморобні маски для обличчя чорного кольору та рукавиці, шляхом злому вхідних дверей, проникли до житлового будинку [ADDRESS], де застосувавши насильство, яке не було небезпечним для життя чи здоров`я в момент заподіяння для потерпілого [PERSON], зв'язавши останнього, відкрито заволоділи його грошовими коштами в сумі 4000 грн. та кишеньковим годинником вартістю 100 грн., спричинивши тим самим матеріальну шкоду потерпілому [PERSON] на загальну суму 4100 грн., після чого, з місця скоєння злочину зникли та викраденим майном розпорядилися на свій розсуд, за що, вироком Овідіопольського райсуду Одеської області від 11.07.2014 р., який набрав законної сили 11.08.2014 р. - [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було визнано винними у скоєнні злочинів, передбачених ст. 186 ч. 3 КК України та призначено кожному з них покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 років кожному. На підставі ст. 75 КК України, звільнено [PERSON], [PERSON] та [PERSON] від відбування призначеного кожному з них покарання з випробуванням строком на 3 роки кожному, з покладенням на кожного з них у відповідності до ст. 76 КК України, обов'язку не виїжджати на постійне проживання за межі України без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, кожному періодично з`являтися в цю інспекцію для реєстрації, повідомляти цю інспекцію про зміну місця проживання, роботи. Міри запобіжних заходів у вигляді домашніх арештів у відношенні [PERSON] та [PERSON] залишено колишніми до набрання вироком законної сили, а після набрання вироком законної сили скасувано. Цивільні позови потерпілих [PERSON] та [PERSON] залишено без розгляду на підставі ст. 207 ч. 1 п. 5 ЦПК України, вирішено долю речових доказів по справі та стягнуто із засуджених в рівних частках судові витрати за залучення експерта (а.с. 8). Суд з`ясував, що під час судового слідства, обвинувачений [PERSON] надав потерпілому [PERSON] письмову розписку від 10.07.2014 р., яка мається в матеріалах кримінального провадження та в якій, [PERSON] зобов'язався на протязі 2 місяців сплатити позивачу матеріальну та моральну шкоду на загальну суму 6650 грн., що підтвердив в судовому засіданні відповідач [PERSON], пояснивши суду, що дійсно написав вищевказану розписку, суму якої у розмірі 6650 грн. не заперечує, і свої зобов'язання щодо сплати вказаної суми він не виконав у зв'язку з відсутністю у нього грошей та постійної роботи (а.с. 5). Однак, відповідач [PERSON] надав суду оригінал поштової квитанції № 28 від 15.10.2014 р. про переказ грошової суми у розмірі 500 грн. на ім`я позивача [PERSON], пояснивши, що тим самим частково розрахувався з відповідачем за спричинену ним матеріальну шкоду на вказану суму (а.с. 12). Таким чином, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню у розмірі матеріальної шкоди у сумі 1150 грн. та суми моральної шкоди у розмірі 5000 грн., які визнав відповідач в судовому засіданні, не заперечуючи проти задоволення позову. Крім того, на підставі ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягають стягненню витрати з оплати судових витрат (за розгляд справи) у розмірі 243,60 грн.

Outcome: partial