Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-27 00:00:00

25.03.2021 року Департамент сім`ї, молоді та спорту Луцької міської ради звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Луцька міська рада про стягнення коштів в порядку регресу. В обґрунтування позову зазначив, що Постановою Верховного Суду від 27.08.2020 року по справі №161/14225/19 залишено без змін постанову Волинського апеляційного суду від 14.05.2020 року, якою задоволено позов [PERSON] та визнано незаконним і скасовано наказ КЗ «СДЮСШОР» №104-к від 23.07.2019 року «Про звільнення [PERSON] ». Поновлено [PERSON] на посаді тренера-викладача КЗ «СДЮСШОР» з 25.07.2019 року. Стягнуто з КЗ «СДЮСШОР» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 26.07.2019 року по 14.05.2020 року в розмірі 87 350,45 грн. та 3 000 грн. витрат на правничу допомогу адвоката. Згідно інформації з платіжних доручень №738 та №742 від 27.05.2020 року та відомостей розподілу витрат №200528СТ218014 та №200528СТ214397 ЗФ КЗ «СДЮСШОР плавання» за травень 2020 року позивачем виконано постанову Волинського апеляцйного суду від 14.05.2020 року. Згідно наказу №53-к від 12.07.2019 року на момент звільнення [PERSON] обов`язки директора КЗ «СДЮСШОР плавання ЛМР» виконував заступник директора з адміністративно-господарської роботи [PERSON] , тому саме з нього підлягає стягненню завдана матеріальна шкода. Покликаючись на викладені обставини та з врахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просив суд стягнути з [PERSON] в користь Департаменту сім`ї, молоді та спорту Луцької міської ради 82350,45 грн. матеріальної шкоди, які зарахувати на р/р UA598201720344291002288007530 в ДКСУ м. Київ в розмірі 20631,80 грн., на р/р UA208201720344220002000007530 в ДКСУ м. Київ в розмірі 61718,65 грн. В судовому засіданні представник позивача позовну заяву із врахуванням заяви про зменшення позовних вимог підтримав, просив суд позов задовольнити.. Відповідач та його представник позовні вимоги визнали частково. При вирішенні справи просили суд, зменшити розмір шкоди. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. Постановою Верховного Суду від 27.08.2020 року по справі №161/14225/19 залишено без змін постанову Волинського апеляційного суду від 14.05.2020 року, якою задоволено позов [PERSON] та визнано незаконним і скасовано наказ КЗ «СДЮСШОР» №104-к від 23.07.2019 року «Про звільнення [PERSON] ». Поновлено [PERSON] на посаді тренера-викладача КЗ «СДЮСШОР» з 25.07.2019 року. Стягнуто з КЗ «СДЮСШОР» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 26.07.2019 року по 14.05.2020 року в розмірі 87 350,45 грн. та 3 000 грн. витрат на правничу допомогу адвоката. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Постанова Волинського апеляційного суду від 14.05.2020 року у справі № 161/14225/19 набрала законної сили, у зв`язку з чим обставини незаконного звільнення [PERSON] та присудження йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу є преюдиційними, а тому доказуванню не підлягає. Відповідно до пункту 8 частини першої статті 134 КЗпП України службові особи, винні в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації. Згідно зі статтею 237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення здійснено з порушенням закону. Судом встановлено, що рішення про звільнення [PERSON] було прийняте саме відповідачем [PERSON] , який на той час тимчасово виконував обов`язки директора КЗ «СДЮСШОР плавання» згідно наказу № 53-к від 12.07.2019 року. В зв`язку з подальшим поновленням [PERSON] на роботі за рішенням суду та стягненням з Департаменту сім`ї, молоді та спорту Луцької міської ради на його користь 87350,45 грн. за час вимушеного прогулу та 3000 грн. витрат на правничу допомогу адвоката, підприємству завдано матеріальної шкоди. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» судам роз`яснено, що застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 статті 134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові часу вимушеного прогулу, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення здійснено з порушенням закону. Право зворотної вимоги виникає лише після того, як відбулася виплата. Згідно платіжних доручень №738 та №742 від 27.05.2020 року та відомостей розподілу витрат №200528СТ218014 та №200528СТ214397 ЗФ КЗ «СДЮСШОР плавання» за травень 2020 року позивачем виконано постанову Волинського апеляцйного суду від 14.05.2020 року. У відповідності до ч. 4 ст. 136 КЗпП України стягнення з керівників підприємств, установ, організацій та їх заступників матеріальної шкоди в судовому порядку провадиться за позовом вищестоящого в порядку підлеглості органу. Визначаючи розмір матеріальної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача [PERSON] суд враховує положення ст. 137 КЗпП України. Відповідно до положень вищевказаної норми, суд при визначенні розміру шкоди, що підлягає покриттю, крім прямої дійсної шкоди, враховує ступінь вини працівника і ту конкретну обстановку, за якої шкоду було заподіяно. Коли шкода стала наслідком не лише винної поведінки працівника, але й відсутності умов, що забезпечують збереження матеріальних цінностей, розмір покриття повинен бути відповідно зменшений. Суд може зменшити розмір покриття шкоди, заподіяної працівником, залежно від його майнового стану, за винятком випадків, коли шкода заподіяна злочинними діями працівника, вчиненими з корисливою метою. Суд враховує пояснення відповідача [PERSON] про те, що в нього був відсутній умисел не завдання шкоди та збитків підприємству. Підписуючи (видаючи) наказ про звільнення [PERSON] без достатніх правових підстав він не усвідомлював, неправомірність своїх дій (недотримання процедури звільнення з посади), на керівних посадах раніше не перебував, виконуючим обов`язків керівника підприємства був призначений лише в період з 22.07.2019 року по 17.08.2019 року. Відповідачем доведено потреби його значних витрат у зв`язку з незадовільним станом здоров`я, він є учасником бойових дій, на його утриманні перебувають матір похилого віку, дочка, яка навчається в закладі м. Одеса, дружина, яка не працює, оскільки доглядає хворого батька, добровільне повернення частини коштів і вважає, що позов слід задовольнити частково розмірі 41175,23 грн.. Такий розмір шкоди, що підлягає стягненню з відповідача, відповідає таким загальним засадам цивільного законодавства, які установлені ч.1 ст.3 ЦК України, як розумність та справедливість. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, підлягають до задоволення вимоги позивача про відшкодування відповідачем понесених ним судових витрат по сплаті судового збору пропорційно до задоволених вимог. Оскільки суд задовольняє позовні вимоги частково в сумі 41175,23 грн., тому на користь позивача слід присудити у пропорційному розмірі судовий збір, що становить 1135 грн. ((41175,23/ 82350,45) * 2 270,00)). На підставі наведеного та

Outcome: partial