Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-18 00:00:00

25.03.2014 року позивач звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЯТЕСС», Приватного підприємства «ЯТЕСС» в якому просить застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину до договорів № 015750 від 30.10.2013 року, укладених між позивачем та відповідачами про надання послуг, стягнути з відповідача 2 всі сплачені на його рахунок кошти в сумі 2825 грн. 00 коп. та судові витрати. Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що йому терміново були потрібні грошові кошти в розмірі 75000 грн. 00 коп. Побачивши рекламу Товариства з обмеженою відповідальністю «ЯТЕСС», в якій пропонувалися вигідні умови позики грошей, він звернувся до цієї організації з метою швидкого отримання кредиту. Від відповідача 1 він розраховував отримати кредит протягом 10-ти днів з моменту підписання угоди, про це його також запевнили працівники компанії під час відвідування офісу компанії. Проте, вказану суму позики позивач не отримав, незважаючи на оплату ним вступного внеску відповідачу 2 в сумі 2825 грн. 00 коп. Позивач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Представник позивача в судове засідання не прибув, подав до суду заяву про розгляд справи без участі, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з мотивів, які вказані в позовній заяві. Представники відповідачів в судове засідання не з'явилися, хоча були належним чином повідомлені про місце, дату і час судового засідання, заяв про відкладення розгляду справи до суду не надійшло. Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що 30 жовтня 2013 року між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЯТЕСС» було укладено договір № 015750 з додатками № 1 та № 2 з метою отримання кредиту в розмірі 75000 грн. 00 коп. Також встановлено, що позивач на виконання умов угоди сплатив відповідачу 2 грошову суму в розмірі 2825 грн. 00 коп. в якості вступного внеску, що підтверджується квитанцією № ПН1008080 від 30.10.2013 року (а.с. 14). Відповідно до п.1.1. предметом даного договору є вчинення відповідачем від імені та за рахунок позивача певних юридичних дій, спрямованих на надання безвідсоткової позики, зазначеної у Додатку № 1 до даного Договору, на умовах діяльності Програми «Ренессанс», що міститься в Додатку № 2 до даного Договору, і які є невід'ємними частинами цього Договору, у том числі: забезпечити обслуговування Учасника за умовами Договору, повідомити Учаснику програми про реєстрацію Договору; організовувати та проводити розподіл Фонду Учасників, здійснити надання безвідсоткової позики на користь Учасника за рахунок Фонду Учасників, надавати інші послуги і здійснювати інші правочини, погоджені Сторонами у порядку та в строки, передбачені цим Договором та Додатками до нього. Суд вважає, що вказана умова договору є несправедливою стосовно позивача, як споживача, оскільки кошти, сплачені ним на користь відповідача в якості декларативної умови, яка не має під собою реального виконання відповідачем будь-яких обов'язків, забезпечених цією оплатою. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 (справа про захист прав споживачів кредитних послуг), в аспекті конституційного звернення положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року № 1023 з наступними змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Згідно ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року № 1023 (зі змінами та доповненнями) виконавець послуг не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Згідно з ч. 2, п. 3 ч. 3 ст. 18 вказаного Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності, його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, зокрема, встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця. Згідно ч.ч. 5, 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливими, таке положення може бути змінено або визнано недійсним, або договір може бути визнано недійсним в цілому. Відповідно до ст. 8 Додатку №2 до даного договору розірвання даного договору на паритетних правах можливе лише протягом першого дня з моменту його підписання, оскільки це можливо тільки до моменту його активації. Згідно з п. 1.4. даного договору він активується у день надходження на рахунок відповідача вступного внеску, який повинен бути сплачений в строк, передбачений ст. 2 п. 2.1.1. договору, тобто в день його підписання. У разі виявлення бажання клієнтом системи розірвати договір після закінчення вказаного вище терміну, застосовуються положення п. 8.1. договору, згідно з якими вступний внесок та адміністративні витрати клієнту програми не повертаються. В той же час договір відповідно до п. 8.4. вважається розірваний на вимогу відповідача в односторонньому порядку з 1 (першого) числа місяця в якому виникла заборгованість, за умови, якщо позивач, якому ще не надано дозвіл, не сплатить в строк до 15-го числа поточного місяця загальний платіж та адміністративні витрати. Вказана умова, на думку суду, порушує принцип рівності сторін договору, учасником якого виступав позивач в якості споживача, а тому її слід визнати несправедливою відносно позивача, що може слугувати підставою визнання вказаного договору недійсним. Окрім вищезазначеного, в умовах договору вбачаються ознаки здійснення відповідачем нечесної підприємницької діяльності. Так, як вбачається з реклами послуг відповідача, які розміщені в друкованих засобах масової інформації, вона спонукає клієнта звертатися за дешевою позикою. Так, з одного боку з умов оспорюваного договору випливає, що згідно із програмою «Ренессанс» предметом договору є зобов'язання за обумовлену плату надати інформаційні, консультаційні послуги та послуги з пошуку інформації, оплату якого проводить адміністратор (відповідач) або сам учасник, за рахунок грошей відповідача з розстроченням платежів (визначення терміну «Позика»в умовах програми «Ренессанс» в Додатку №2 до договору). Однак з аналізу інших умов договору слідує, що відповідач не надає позик, а формує групу клієнтів системи (п. 1.3. Додатку № 2 до договору), які за рахунок власних внесків формують фонд групи. Після цього здійснюється акт визнання права на одержання товару клієнтом програми шляхом проведення асигнаційного заходу. Відповідно до визначення понять (термінів), які використовуються в договорі «Чистий внесок», «Асигнаційний захід», передбачено, що підтвердження права клієнта програми на одержання товару, яке отримане клієнтом системи за результатами заходу по розподілу фонду групи, є підставою для придбання товару за рахунок чистих внесків для учасника системи, що входить в дану групу. Таким чином, відповідач, відповідно до ст. 4 договору формує групу клієнтів системи за рахунок сплати щомісячних повних внесків, сплачених клієнтами програми, тобто за кошти членів самої програми, формуванні фонду даної групи. Крім того з фонду групи формується чистий фонд, який призначений для придбання товарів для учасників програми, його наступний щомісячний розподіл між учасниками системи шляхом надання визнання права учасника програми на одержання відповідного товару. При цьому, визнання, яке підтверджує право учасника програми «Ренессанс»» на одержання товару надається не всім учасникам програми, а лише тим, які мають найбільшу кількість проплат (платежів). Отже, розподіл фонду групи проходить по пірамідальній схемі, що порушує вимоги п. 7 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», коли один учасник програми за свої власні кошти без інвестування коштів відповідача оплачує товар іншому учасників програми. При цьому надання визнання права на одержання товару учасником програми у приватну власність є компенсацією за рахунок коштів інших учасників програми, залучених до програми ««Ренессанс». Відповідно до п. 2 ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняється нечесна підприємницька практика, яка включає будь-яку діяльність, що вводить споживача в оману або є агресивною, а також забороняється, як таке, що вводить в оману утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Відповідно до ч. 5 ст. 19 вказаного Закону правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики є недійсними. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. В судовому засіданні на підставі належних та допустимих доказів встановлено, що договір № 015750 від 30 жовтня 2013 року укладений між позивачем [PERSON] та відповідачами є нікчемним правочином, а його нікчемність визначена ч. 5 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Як роз'яснено у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлена наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи на нікчемність такого правочину одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання цього правочину. На підставі вищенаведеного суд дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідача 2 грошових коштів, що сплачені позивачем за договором в розмірі 2825 грн. 00 коп. підлягає задоволенню. Оскільки позивачем було посесено судові витрати, то відповідно до ст. 88 ЦПК України суд повинен вирішити питання про їх відшкодування з відповідача. Позивачем подано квитанцію до прибуткового касового ордеру № 09 від 12.03.2014 року, відповідно до якої він сплатив за правову допомогу 2517 грн. 20 коп. своєму представнику -адвокату [PERSON] Враховуючи положення постанови Кабінету Міністрів України № 590 від 27.04.2006 року «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави», а також категорію складності даної цивільної справи та можливий затрачений на надання правової допомоги час фахівця, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача 2 - 2517 грн. 20 коп.

Outcome: approved