Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-12 00:00:00

26.07.2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить: стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання [PERSON], [INFO], у сумі 5580 грн. за період з 01.01.2018 по 30.06.2018; стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання [PERSON], [INFO], у сумі 5304 грн. за період з 01.01.2018 по 30.06.2018. Як на підставу позову посилається на те, що з 1994 року вона з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, який 26.06.2018 рішенням суду було розірвано. Від сумісного проживання мають неповнолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON]. 18.10.2017 вона звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу з відповідачем та визначення місця проживання дітей разом з нею. 26.06.2018 Київським районним судом м. Харкова задоволено її позов. З січня 2018 діти проживають лише разом з нею та перебувають на її утриманні. Відповідач добровільно матеріальну допомогу на утримання дітей не надає. Позивач посилається на ст.ст. 182, 184, 191 СК України та просить суд стягнути аліменти на утримання [PERSON] та [PERSON] за період з 01.01.2018 по 30.06.2018, тобто лише за минулий період до звернення до суду з позовом про стягнення аліментів. Ухвалою суду від 28.09.2018 відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. В судове засідання представник позивача не зявилася, надала заяву про розгляд справи у її відсутність, просила позов задовольнити в повному обсязі, зазначила, що надані відповідачем квитанції про перерахування коштів позивачці не містять відомостей про призначення платежу. Представник відповідача проти позову заперечував в повному обсязі, просив відмовити у задоволенні позову, зазначив, що відповідач добровільно приймає участь в утриманні малолітніх дітей в грошовій та натуральній формі, що підтверджується рішенням Київського районного суду м. Харкова від 02.05.2018 року по справі № 640/1610/18, яким встановлено, що відповідачем після фактичного припинення шлюбних відносин та початку проживання окремо від дітей було надано позивачу як засіб до існування грошові кошти у розмірі 16545,00 грн. Крім того, повідомив суд про те, що [PERSON] покинула територію України та ухиляючись від обовязку утримування дітей, не приймала будь якої участі у підготовці малолітніх дітей до школи. Водночас, відповідач повністю готував дітей до школи, купляв одяг, портфелі, канцтовари та інше. При цьому, аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. Однак позивачем не подано до суду жодних доказів того, що нею вживалися заходи щодо одержання аліментів з відповідача (листів, звернень до відповідача тощо) в період з 01.01.2018 по 30.06.2018, а також того, що відповідач не виконував обовязок по утримуванню малолітніх дітей в натуральній та грошовій формі. Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. З 19.03.1994 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який на підставі Рішення Київського районного суду м. Харкова від 26.06.2018 року (справа №640/16177/17) було розірвано. Від сумісного\~проживання сторони\~мають спільних\~неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Вказаним Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 26.06.2018 року (справа №640/16177/17) також було задоволено позов [PERSON], з яким вона звернулася до суду 19.10.2017 року, в частині визначення місця проживання неповнолітніх дітей, та місце проживання дітей було визначено разом з матірю (позивачкою). Відповідачем надані квитанції про перерахування коштів на рахунок позивачки від: 02.11.2017 у сумі 10000 грн., 12.12.2017 у сумі 2550 грн., 09.01.2018 у сумі 1500 грн. та 2495 грн., 17.01.2018 у сумі 2700 грн. Посилаючись на вказані квитанції, представник відповідача зазначав, що ці кошти перераховувались відповідачем добровільно на утримання дітей. В письмових поясненнях представник позивача зазначила, що в квитанціях не вказано призначення платежу, тому невідомо, що це за кошти кошти на додаткові витрати на утримання дітей або безповоротна фінансова допомога. Однак, згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України позивач також повинен довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Всупереч вказаних вимог позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження тих обставин, що перераховані кошти були коштами на додаткові витрати на утримання дітей або безповоротною фінансовою допомогою. Крім того, 02.02.2018 року [PERSON] звернувся до Київського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів, набутих без достатньої правової підстави. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 02.05.2018 року (справа №640/1610/18) в позові відмовлено, однак в мотивувальній частині рішення зазначено, що судом встановлено, що між позивачем та відповідачем не існує будь-яких зобовязальних правовідносин, але дійсно позивачем було перераховано відповідачеві на її картковий рахунок грошові кошти в розмірі 16545,00 грн., що підтверджується дублікатами квитанцій, де в графі призначення платежу зазначено «поповнення картки/рахунку»… судом не встановлено факту недобросовісного набуття відповідачем в порядку ст. 1212 ЦК України отриманих коштів в розмірі 16545,00 грн., які надані їй як засіб до існування добровільно позивачем… У відповідності до ст. 180 СК України батьки зобовязані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно з ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. При цьому згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Позивачка звернулася до суду 26.07.2018 року і просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей за минулий період, а саме з 01.01.2018 по 30.06.2018 рр., посилаючись на положення ст.ст. 191, 194 СК України. Згідно з ч. 1 ст. 194 СК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за три роки, що передували пред'явленню виконавчого листа до виконання. Враховуючи, що матеріали справи не містять доказів існування судового рішення про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, то положення ст. 194 СК України на ці правовідносини не поширюються. Відповідно до вимог ст. 191 СК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки. Таким чином, позивач має надати суду докази: а) вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача; б) ухилення відповідача від надання утримання. Тобто, саме позивач має надати суду докази того, що, вчиняючи дії тим чи іншим способом, відповідач свідомо прагнув ухилитися від виконання обов'язку по утриманню. Разом з тим, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що нею вживалися заходи щодо одержання аліментів з відповідача, проте останній створював перешкоди для стягнення аліментів. Навпаки, з вказаних квитанцій вбачається, що відповідач добровільно перераховував позивачці грошові кошти. На підставі викладеного, суд, оцінивши належність, допустимість, кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Суд постановляє рішення в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, то підстави для стягнення з відповідача на користь Держави судового збору у розмірі 704,80 грн. стягненню не підлягають, а підлягають віднесення за рахунок Держави.

Outcome: dismissed