Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-24 00:00:00

24 лютого 2020 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з Державного підприємства «Володимирське» заборгованість по заробітній платі в розмірі 4734,31 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тими обставинами, що позивач в період з 04 липня 2019 року по 17 липня 2019 року знаходилась у трудових відносинах з відповідачем. Під час перебування у трудових відносинах з відповідачем, останнім їй було нараховано заробітну плату в розмірі 4734,31 грн. З 17.07.2019 року її було звільнено в зв`язку із закінченням строку дії договору, проте відповідач не провів з нею розрахунків. Ухвалою суду від 25.02.2020 року провадження у справі було відкрито, призначено справу за правилами спрощеного позовного провадження до розгляду по суті. Також ухвалою було витребувано у відповідача відомості про нараховану та виплачену заробітну плату, довідку про розмір заборгованості на момент звернення позивача до суду, а також копії договорів по яким нараховано винагороду позивачу. Станом на день розгляду справи по суті, витребувані судом документи надані не були. Відповідач не повідомив суд про причин їх ненадання. В судове засідання сторони не прибули, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином. Про причин своєї неявки суд не повідомили. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до таких висновків. Судом встановлено, що позивач на підставі договорів про надання послуг від 04.07.2019 року за № 58, від 03.06.2019 року за № 47 та від 27.05.2019 року за № 40 позивач за домовленістю із відповідач виконувала роботи (надавала послуги) з підв`язки винограду та очистки штамбів. Терміни дії договорів з 27.05.2019 року по 31.05.2019 рік, з 03.06.2019 року по 30.06.2019 рік та з 04.07.2019 року по 17.07.2019 рік. Згідно з довідкою ДП «Володимирське» від 20.11.2019 року № 306, відповідач визнав наявність заборгованості перед позивачем в розмірі 4734,31 грн. Вирішуючи встановлені спірні правовідносини суд керується наступними нормами права. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з правовою позицією, яка міститься в постанові Великої палати Верховного суду від 4 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Судом встановлено, що звернувшись із даним позовом до суду, позивач обґрунтовує його вимоги перебуванням у трудових відносинах із відповідачем, у зв`язку з чим просить суд стягнути з останнього саме заробітну плату. Проте, проаналізувавши надані позивачем докази, судом встановлено, факт укладання сторонами договорів про надання послуг, що виключає ознаки трудових відносин. Так, про наявність трудових відносин свідчить, зокрема: укладення між сторонами трудового договору; прийняття на роботу за конкретною кваліфікацією, професією, посадою; включення працівника до штатного розпису; роз`яснення працівникові прав і обов`язків, інформування щодо умов праці; право на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору, тощо. Відповідно до статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Отже, за трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо. Саме за таких обставин, норми статей КЗпП на які посилається позивач в позовній заяві визначають порядок та строки проведення розрахунків з працівником при звільненні. Таким чином, суд приходить до висновку, що на позивача не розповсюджуються положення трудового законодавства, що регулюють оплату праці найманих працівників. В той же час, суд

Outcome: partial