Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-18 00:00:00

26.05.2016 позивач звернулась в суд з позовом про розірвання шлюбу, мотивуючи вимоги тим, що з 09.09.2006 вона та відповідач [PERSON] перебувають у шлюбі, від якого мають дочку - [PERSON], [INFO] На даний час шлюбні відносини з відповідачем припинені, тривалий час вони проживають окремо та не ведуть спільного господарства, подальше спільне проживання і збереження сім'ї не можливі, спору про поділ спільного майна не має, примирення між ними не можливе. В судове засідання позивач не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, подала суду заяву, в якій на позовних вимогах наполягає, просить їх задовольнити, і не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином і в установлений законом строк, причини неявки суду не повідомив, з заявою про розгляд справи у його відсутності до суду не звертався. При таких обставинах суд знаходить за можливе розглянути справу за відсутності сторін, в заочному порядку і винести рішення відповідно до ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] перебуває з [PERSON] в зареєстрованому шлюбі з 09.09.2006 про що в книзі реєстрації шлюбів 09.09.2006 зроблено відповідний актовий запис за номером 1573, що вбачається із свідоцтва про шлюб виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м.Києві серія [NUMBER]. Як зазначила [PERSON], шлюбні відносини з [PERSON] припинені, вони окремо проживають, не ведуть спільного господарства и подальше збереження сім'ї не можливе. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України, відповідачем не представлено жодних доказів на спростування доводів позивача. Згідно ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Враховуючи вищевказані обставини справи, суд приходить до висновку, що сім`я сторін розпалася повністю, примирення між ними не можливе і подальше збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, а тому вважає за необхідне позов задовольнити в частині вимог про розірвання шлюбу. Судом також встановлено, що від шлюбу подружжя має неповнолітню дитину - дочку [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження № [NUMBER], актовий запис №2662. Статтею 180 СК України визначено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Водночас відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 181 СК України, способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Судом встановлено, що на час розгляду справи дитина проживає з матір'ю [PERSON] та знаходиться на повному її утриманні. Відповідач ухиляється від утримання дитини, матеріальну допомогу в грошовій чи натуральній формі не надає. За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Таким чином, враховуючи, що відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання доньки [PERSON], всі витрати несе позивачка, а відповідно до вимог закону сторони нарівні зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття та створювати для неї необхідні передумови для розвитку і забезпечення організації її життя, суд знаходить обґрунтованими вимоги [PERSON] в частині стягнення з відповідача аліментів. При цьому згідно ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Частина 2 цієї ж статті визначає, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Постановою Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, що відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» розмір аліментів не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи. Згідно ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Враховуючи положення, зокрема, ч. 2 ст. 182, ст. 191 СК України, а також те, що відповідач фізично здоровий та має можливість сплачувати аліменти, інших неповнолітніх дітей на утриманні не має, суд приходить до висновку про наявність законних підстав для задоволення вимог позивачки про стягнення на її користь аліментів на утримання доньки [PERSON] в розмірі ? частини усіх видів заробітку (доходів) відповідача щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 26.05.2016 і до досягнення [PERSON] повноліття. З огляду на те, що суд прийшов до висновку про задоволення позову, відповідно до положень ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесенні ним судові витрати на оплату судового збору у розмірі 551,20 грн. Враховуючи, що згідно ч. 2 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь держави судового збору за подання позову в частині вимог про стягнення аліментів в розмірі 551 гривень 20 копійок.

Outcome: approved