Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-13 00:00:00

26 грудня 2016 р. позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, просить суд постановити рішення, яким визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]; зобов'язати ВГІРФО Святошинського РВ ГУ ДМС України в м. Києві зняти [PERSON] з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS], аргументуючи тим, що він є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло [NUMBER]. В 2007 році позивач дав згоду на реєстрацію в його житлі свого колишнього колеги [PERSON], що підтверджується Довідкою за Ф-3. Через нетривалий проміжок часу відповідач виїхав з України на постійне місце проживання до Сполучених Штатів Америки, звідки надіслав позивачу довіреність від 06.04.2010 року, завірену Генеральним консульством України в Нью- Йорку, Консулом Іванчовим С.Й., з наданням права на зняття його з реєстрації, строк дії довіреності три роки. Актами комісії, затвердженими начальником ЖЕД-8 від 07.06.2016 року, 09.09.2016 року та 08.12.2016 року було посвідчено, що відповідач вже більше чотирьох років не проживає за адресою: [ADDRESS]. Оскільки, за вищевказаною адресою відповідач фактично не проживає, у позивача виникають проблеми із сплатою квартплати як за двох осіб, тому позивач змушений звернутися за захистом своїх прав до суду. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, пояснивши, що позовні вимоги обумовлені необхідністю зменшення розміру сплати комунальних платежів. В подальшому, просив розгляд справи здійснювати за його відсутністю. Відповідачі належним чином повідомлись про дату за адресою місця реєстрації. Крім того, відповідачі були повідомленні через засоби масової інформації шляхом розміщення оголошення в газеті «Урядовий кур'єр» № 68 (5935) від 07.04.2017 року. Вирішуючи питання про проведення розгляду справи в заочному порядку, суд вважає за необхідне зазначити, що інститут заочного провадження призначений впливати на відповідачів, які не вчиняють дій щодо участі у розгляді справи. Верховний Суд також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно з ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить позивачеві на праві приватної власності, відповідно даний факт підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло [NUMBER] (а.с. 9). Відсутність відповідача [PERSON] за місцем реєстрації підтверджується Актами комісії, затвердженми начальником ЖЕД №8 від 07.06.2016 року, 09.09.2016 року та 08.12.2016 року, де посвідчено, що відповідач вже більше чотирьох років не проживає за адресою: [ADDRESS] (а..с 13, 14, 15). Відповідно до довідки Форми №3 від 23.07.2016 р., у спірній квартирі зареєстровані: [PERSON], [PERSON] (а.с.11). В частині 1 ст.316 ЦК України визначено поняття права власності - це право особи на річ (майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно частини 1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. А у відповідності до частини 1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Крім цього, відповідно до частини 1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В статті 391 ЦК України визначено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають в приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. За змістом частини 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.7 Закону України від 11.12.2003 р. «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11.12.2003 р. «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Крім того, відповідно до ст. 9 Житлового Кодексу України ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. У разі порушення цих прав, статтями 3, 4 ЦПК України передбачено право на судовий захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Невід'ємне право кожної людини на житло закріплено також і в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року, ратифікованому Верховною радою УРСР 19 жовтня 1973 року (ст. 11), з якого вбачається, що держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожного на достатній життєвий рівень для нього і його сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг і житло, і на неухильне поліпшення умов життя. Держави-учасниці вживуть належних заходів щодо забезпечення здійснення цього права. Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Згідно з вимогами ст. 8 ЦПК України суд вирішуючи справу діяв відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, з яких вбачається, що право на житло є невідчужуваним та непорушним правом особи, тому воно гарантується і не може бути скасовано. Відсутність відповідача [PERSON] за місцем реєстрації підтверджується показами позивача, актами від 07.06.2016, 09.09.2016, 08.12.2016. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] більше чотирьох років не проживає в даній квартирі. Витрати по оплаті квартирної плати та комунальних послуг відповідач не несе. Невід'ємною умовою застосування норм ст. 405 ЦК України є відсутність особи без поважних причин понад один рік. Згідно статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв'язку, суд приходить до висновку про те, що в судовому засіданні встановлені обставини, які свідчать про відсутність відповідача [PERSON] за місцем реєстрації понад один рік і доказів про поважність причин такої відсутності суду не надано, що відповідно до частини 2 ст.405 ЦК України є правовою підставою для визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням та задоволення позову. Відповідно до ст.88 ЦПК України суд присуджує стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір у сумі 551,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved