Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-21 00:00:00

25.07.2018 року до суду звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON], в якому просить стягнути з нього індексацію грошового зобов'язання та 3% річних в розмірі 300 592,52 грн. Позов мотивує тим, що вироком Хмельницького міськрайонного суду від 28.08.2001 року з відповідача стягнуто моральну та матеріальну шкоду, однак відповідач ухиляється від виконання зобов'язань і тому вона змушена звернутись до суду. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просять задоволити. Представник відповідача позов визнає частково, в розмірі 19 191,63 грн., за період з 26.07.2015 року до 25.07.2018 року, до вимог за період з 01.06.2001 року по 25.07.2015 року просить застосувати строк позовної давності. 24.01.2019 року представником відповідача заявлено клопотання про застосування строку позовної давності до частини позовних вимог. Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, надані докази та розрахунки, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. Судом встановлено, що вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 28.08. 2001 року вирішено стягнути з [PERSON] солідарно з на користь [PERSON] на відшкодування матеріальної шкоди 7870 (сім тисяч вісімсот сімдесят) гри. і 35000 (тридцять п'ять тисяч) заподіяної їй моральної шкоди. З цієї суми відповідачем не було сплачено жодних коштів за період з17.02.2001 року, відколи виконавчий лист видано та звернуто до виконання. Оскільки відповідач ухиляється від виконання рішення суду, то позивач просить стягнути з відповідача суму грошового зобов'язання за вироком суду, 3 % річних, що становить 300 592,52 гривні та додає розрахунок заборгованості. Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов'язання виникає з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, чим є, зокрема, завдання моральної шкоди (частина 2 пункт 3 вказаної статті), а відповідно до частини 5 цієї норми цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України, невиконання або неналежне виконання зобов'язання є порушенням зобов'язання. Згідно ст.ст. 611 ч.1 п. 4, 614 ч. 1, 623 ЦК України, у разі порушення зобов'язання відшкодування моральної шкоди настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини і має відшкодувати завдані цим збитки від знецінення та інфляції. Цивільна відповідальність виступає як засіб спонукання, стимулювання боржника добровільно виконати свій обов'язок. Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України з боржника, що прострочив виконання грошового зобов'язання, підлягає стягненню сума боргу з урахуванням індексу інфляції за період прострочення, а також трьох відсотків річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором. Згідно частини 1 тієї ж норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Верховний Суд України переглядаючи справу про стягнення суми інфляційних втрат та 3 % річних за несвоєчасне виконання вироку в частині задоволення цивільного позову про стягнення матеріальної та відшкодування моральної шкоди, зробив правовий висновок, відповідно до якого будь-яке зобов'язання, яке зводиться до сплати грошей, є грошовим зобов'язанням незалежно від правових підстав його виникнення і в разі його порушення підлягає застосуванню ч. 2 ст. 625 ЦК України (справа 6-1 13цс 14). Верховний Суд України дійшов до висновку, що за змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. За таких обставин, суд вважає, що вимоги позивача є підставними та обґрунтованими, однак вважає, що вони підлягають частковому задоволенню, оскільки представником відповідача заявлено клопотання про застосування строків позовної давності. Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу Згідно з ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно з ч. З ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, стягнення судом з відповідача суми індексації грошового зобов'язання за вироком суду та 3 % річних можливе лише в межах строку позовної давності. А тому вимога позивача про стягнення з [PERSON] суми індексації грошового зобов'язання за вироком суду та 3 % річних у розмірі 300 592, 52 гривні за період з 01.06.2001 року по 06.07.2018 року не підлягає задоволенню, оскільки слід застосувати строки позовної давності про стягнення суми індексації грошового зобов'язання за вироком суду та 3 % річних за період з 01.06.2001 року по 25.07.2015 року і стягнути 19 191, 63 грн. за період з 26.07.2015 року до 25.07.2018 року. В решті позову слід відмовити.

Outcome: approved