Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-09 00:00:00

25.06.2015 року позивач звернулась до суду з вказаним позовом, який (з урахуванням уточнень) обґрунтувала тим, що житловий будинок [ADDRESS] належав померлій [INFO] року [PERSON], на підставі заповіту позивач є єдиним спадкоємцем всього належного померлій майна. 17 жовтня 2013 року вона отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Однак, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на земельну ділянку площею 0,1180 га по [ADDRESS] яка також входить до спадкової маси, позбавлена можливості на отримання свідоцтва про право на спадщину саме на цю частину спадкового майна за заповітом, що і стало причиною звернення до суду з вказаним позовом (а.с 2-3, 23-25). В судовому засіданні представник позивача підтримав позовну заяву. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час, місце та дату розгляду справи повідомлений належним чином. Третя особа в судове не з'явилась, надала заяву з проханням слухати справу без її участі, а також копію спадкової справи. Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 47). Згідно із заповітом посвідченим приватним нотаріусом ДМНО Васильєвою Я.О. 20 травня 2010 року, [PERSON] заповіла на випадок своєї смерті усе належне їй майно [PERSON] (а.с. 51). Відповідно до копії державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER] [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської Ради народних депутатів від 20 лютого 1997 року № 212 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,118 гектарів в межах згідно з планом. Земельна ділянка розташована на території Самарського району [ADDRESS] Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 002787 (а.с.6). З відповіді управління Держземагенства у м. Дніпропетровську Дніпропетрвоської області вбачається, що станом на 01.01.2013 року у Державному реєстрі земель м. Дніпропетровська зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку площею 0,1180 га по [ADDRESS] за гр. [PERSON] на підставі державного акту на землю від 05.06.1997, номер державної реєстрації 002787 (а.с. 145). Згідно свідоцтва про право на спадщину виданого 17 жовтня 2013 року приватним нотаріусом ДМНО Небосенко О.А., [PERSON] на підставі заповіту отримала у спадщину від [PERSON] жилий будинок [ADDRESS] (а.с.8). 26 жовтня 2015 року приватним нотаріусом ДМНО Небосенко О.А. винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку [ADDRESS] після смерті [PERSON], в зв'язку з відсутністю у спадкоємиці необхідних документів (а.с. 156). Вказані вище спірні правовідносини регулюються Цивільним кодексом України та Земельним кодексом України. Статтею 1216 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід права та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідност. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Так звернувшись до нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом, а саме на земельну ділянку [ADDRESS], після померлої [PERSON], було відмовлено в задоволенні її вимоги, в зв'язку з відсутністю у останньої державного акта на право приватної власності на землю. Тобто, відсутність документа стала підставою для відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, що вочевидь порушує права спадкоємця. Так у відповідності до п. 24 Пленуму Верховного України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 № 7 «При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини». Таким чином, в даному випадку, по відношенню до міста Дніпропетровська, таким органом виступає Дніпропетровська міська рада, що є первинним суб'єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій та повноважень, які є основою її практичної діяльності та закріплені в ч. 1 ст. 143 Конституції України та ст. ст. 25 і 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Аналогічне за своїм змістом положення викладено й у диспозиції ст. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» відповідно до змісту якого представницький орган місцевого самоврядування уявляє собою виборний орган (рада), який складається з депутатів і відповідно до закону наділяється правом представляти інтереси територіальної громади і приймати від її імені рішення. Відповідно до ст. 1 Регламенту Дніпропетровської міської ради, затвердженого рішенням Дніпропетровської міської ради від 24.11.2010 за № 2/2 із подальшими змінами вказано, що: «Міська рада здійснює право субєкта комунальної власності від імені та в інтересах територіальної громади міста». Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно достатті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Так згідно норм ст. 3 ЦПК України кожна особа вправі звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а в інтересах інших осіб, або державних чи суспільних інтересах лише у випадках, встановлених законом. У відповідності до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Перевіривши та з'ясувавши всі необхідні обставини справи та оцінюючи усі наявні докази по справі, досліджені в судовому засіданні в їх сукупності, переконавшись в неможливості отримання позивачем свідоцтва про право на спадщину у нотаріальній конторі,а також враховуючі положення діючого матеріального закону, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п.6 ч.1 ст.3 Цивільного Кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved