Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-17 00:00:00

26.02.2019 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON], який діє в особистих інтересах та інтересах малолітнього [PERSON], третя особа - Служба у справах дітей Зміївської районної державної адміністрації Харківської області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якому просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням - житловим будинком та надвірними будівлями за адресою [ADDRESS]. Свої вимоги [PERSON] мотивувала тим, що вона є власником житлового будинку [ADDRESS]. У вказаному будинку зареєстровані відповідачі [PERSON] та [PERSON], проте за зареєстрованим місцем проживання ніколи не проживали. [PERSON] з народження до 03.04.2018 року проживав в квартирі позивача [ADDRESS], а з 03.04.2018 року мешкає зі своєю родиною по [ADDRESS]. Даний факт заважає [PERSON], як власнику житла, вільно користуватися, розпоряджатися своїм нерухомим майном, отримувати субсидію на оплату житлово-комунальних послуг, що призводить до багатьох незручностей. Протягом багатьох років відповідач [PERSON] будинком не цікавиться, в ньому не проживає, не утримує його, сплату за експлуатаційні та комунальні виплати не здійснює. Позивач неодноразово зверталась до відповідача [PERSON] з проханням в добровільному порядку вирішити питання щодо його зняття з реєстрації в її будинку, на що він відмовлявся, хоча фактично ніколи не мешкав в ньому. На підставі викладеного [PERSON] звернулась до суду з даним позовом. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] на задоволенні позову наполягали в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у ньому. Відповідач [PERSON], який діяв в особистих інтересах та інтересах малолітнього [PERSON] у судове засідання не з'явився, надав суду письмовий відзив на позовну заяву, в якому проти позовних вимог [PERSON] заперечував, посилаючись на те, що з 26.01.2011 року він зареєстрований у житловому будинку за адресою [ADDRESS]. Вказаний житловий будинок з 2017 року належить на праві власності його бабусі - [PERSON] До цього часу будинок належав його батькові [PERSON], а бабуся набула права власності в порядку спадкування за законом після його смерті. Факт того, що спірний будинок належав батькові відповідача підтверджує, що останній, як його син, також там проживав. Тому твердження позивача про те, що [PERSON] жодного дня не проживав у будинку є безпідставним та необґрунтованими. У спірному будинку відповідач проживав разом із своєю сім'єю, однак, позивач постійно вчиняла сварки та створювала неможливі умови проживання, тому, коли в липні 2018 року у нього народився син - [PERSON], відповідач з дружиною вирішили тимчасово пожити в іншому приміщенні, оскільки маленька дитина потребує тиші та спокою. Проте, дане житло є тимчасовим, так як іншого житла ані [PERSON], ані його син не мають, останні будуть змушені знову повернутися у будинок позивача. Позовна заява не містить належних та допустимих доказів того, що відповідачі не проживають у будинку постійно, тривалий час та без поважних причин. Так, доданий до позовної заяви Акт обстеження № 310 від 11.10.2018 року не містить даних з якого саме часу [PERSON] не проживає у будинку та з яких підстав, крім того він складений саме зі слів позивача. Більш того, вказаний Акт лише підтверджує, що сама [PERSON] у вказаному будинку не проживає, так як мешкає за іншою адресою. Також, з Акту обстеження вбачається, що [PERSON] начебто не бере участі в оплаті комунальних послуг. При цьому позивач не надала жодних доказів того, що вона пропонувала відповідачу сплатити комунальні послуги. В той же час позивач є власником житла і саме на неї покладено обов'язок нести витрати по утриманню свого житла, відповідач впевнений, що це не є його обов'язком, однак, не відмовляється оплачувати комунальні послуги. Посилання позивача про те, що вона в зв'язку з наявною реєстрацією відповідачів позбавлена права отримати субсидію також є недоведеними, оскільки до позову не додано письмової відмови у призначенні субсидії. Крім того, [PERSON] не підтвердила факту звернення до відповідача з метою мирного врегулювання спірного питання. Враховуючи вище викладене [PERSON] просив відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Свої інтереси [PERSON] довірив представляти адвокату Сергієнко С.М., яка у судовому засіданні зазначила, що позивач набула права власності на житловий будинок [ADDRESS] у 2017 році, до цього часу власником житла був батько [PERSON] та син [PERSON] - [PERSON] Як зазначала сама позивач [PERSON] тривалий час проживав разом із батьком, а отже мешкав саме за адресою [ADDRESS]. У квітні 2018 року між сторонами почали виникати конфлікти, у зв'язку з чим після народження дитини - [PERSON] [PERSON] був вимушений разом із дружиною виїхати на інше місце проживання. При цьому, [PERSON] не довела факту наявності перешкод з боку відповідача у користуванні будинком [ADDRESS]. Крім того, Сергієнко С.М. посилалася на те, що надані позивачем Акти обстеження № 310 та № 315 є недопустимими доказами, а відповідачі не проживають за зареєстрованим місцем проживання з поважних причин. Скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 179 ЦПК України, [PERSON] подала суду письмову відповідь на відзив, в якій зазначила, що відповідач [PERSON] зареєстрований у її житловому будинку, розташованому по [ADDRESS], але жодного дня не проживав у ньому, а мешкав до початку квітня 2018 року з родиною, з дозволу позивача, у її квартирі [ADDRESS]. З початку квітня 2018 року відповідач вчинив відносно [PERSON] сварку, з приводу чого остання була вимушена звертатися із заявою до поліції, після чого в першій половині квітня 2018 року [PERSON], з власної ініціативи, виїхав з квартири позивача жити до своєї матері на [ADDRESS], де мешкає до теперішнього часу. Акт обстеження № 310 від 11.10.2018 року не містить жодних даних, які свідчать про не проживання позивача за вказаною адресою. В той же час, відповідно до Акту обстеження № 314 від 17 жовтня 2018 року [PERSON] з сином [PERSON] мешкали у квартирі позивача [ADDRESS] до квітня 2018 року (при цьому, позивач їх не виганяла з квартири й зараз пропонує там мешкати, тобто твердження відповідача про те, що їм ніде жити, не відповідають дійсності). Також, в матеріалах справи наявний Акт № 315 від 19 жовтня 2018 року, про те, що [PERSON] з родиною мешкає без реєстрації з квітня 2018 року по [ADDRESS]. Крім цього, [PERSON] надано квитанції про сплату комунальних послуг. Також, позивач зазначала, що оплата відповідачем комунальних послуг шляхом перерахування 100 грн. на її рахунок за комунальні послуги, майже через місяць після подання позовної заяви, свідчить про спробу ввести суд в оману. В силу викладеного, [PERSON] просила задовольнити її позов. Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, надавши заяву про розгляд справи за його відсутності. Рішення суду просив ухвалити враховуючи інтереси дитини. Суд, вислухавши думку сторін та їх представників, допитавши свідків, ознайомившись з матеріалами справи, оцінивши наявні в справі письмові докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] (а.с. 11, 12, 13, 14-15, 16) Крім того, позивач є власником 1/3 частини квартири [ADDRESS] (а.с. 77). Предметом спору є визнання [PERSON] та його сина [PERSON] (копія Свідоцтва про народження, серії [NUMBER], актовий запис № 3092) такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] (а.с. 10). Відповідно до Довідки виконавчого комітету Таранівської сільської ради Зміївського району Харківської області від 21.02.2019 року вих. № 336 [PERSON] мешкає за адресою [ADDRESS]. За вказаною адресою зареєстровані її онук [PERSON] та правнук [PERSON] (а.с. 8). Вказана адреса реєстрації також підтверджується даними паспорту [PERSON] (а.с. 9). Позивач [PERSON] вказує про те, що відповідачі ніколи не мешкали за адресою [ADDRESS]. Так, [PERSON] разом зі своєю родиною мешкали до квітня 2018 року у квартирі [PERSON], розташованій за адресою [ADDRESS]. Отже, спірним є питання щодо встановлення фактичного місця проживання відповідачів. На підтвердження своїх доводів [PERSON] надала суду наступні докази. Згідно копії Акту обстеження від 11.10.2018 року № 310 [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS], проте фактично мешкає за адресою [ADDRESS]. За вказаною адресою, а саме по [ADDRESS] зареєстровані відповідачі [PERSON] та [PERSON], однак фактично ніколи у даному будинку не проживали, [PERSON] участі в оплаті комунальних послуг не приймав та не приймає (а.с. 20). Акт обстеження від 17.10.2018 року № 314 містить аналогічні відомості щодо адреси реєстрації та фактичного місця проживання позивача. Крім того, в зазначеному Акті вказано, що у квартирі [ADDRESS] до квітня 2018 року мешкає [PERSON] - онук позивача, на даний час у квартирі ніхто не мешкає (а.с. 21). Зі змісту Акту від 19.10.2018 року № 315 вбачається, що з квітня 2018 року [PERSON] та [PERSON] фактично мешкають без реєстрації за адресою [ADDRESS] (а.с. 22). Копією листа Зміївського ВП ГУНП в Харківській області від 17.05.2018 року вих. № 3818 та копією рапорту підтверджено факт звернення [PERSON] до правоохоронних органів з огляду на протиправну поведінку [PERSON] (а.с. 23, 24). Представником позивача на розсуд суду було надано фотознімки обстановки в будинку [ADDRESS], з яких вбачається, що за даною адресою мешкає лише [PERSON] Інші особи у будинку відсутні, сторонніх речей немає (а.с. 87-91). Також, в судовому засіданні, кожний окремо, були допитані свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які показали суду та підтвердили той факт, що [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS], проте, завжди фактично мешкав за адресою [ADDRESS]. У квітні 2018 року між сторонами стався конфлікт та [PERSON] добровільно переїхав мешкати до своєї матері за адресою [ADDRESS], де у відповідача народився син - [PERSON] Крім того, свідок [PERSON] зазначила, що останні 2 роки за дорученням позивача сплачує комунальні послуги за будинок та квартиру. У суду не має підстав ставити під сумність відомості повідомлені свідками, дані про їх заінтересованість в результаті розгляду справи у суду відсутні. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. У зв'язку з тим, що в будинку позивача зареєстровані відповідачі, які фактично там не проживають, [PERSON], як власник будинку, не може повною мірою реалізувати своє право, встановлене Конституцією України та законом на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст. 317 ЦК України власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засаді суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ч. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Виходячи з вказаних положень Конституції України та Цивільного кодексу України, позивач, як власник майна має права безперешкодно користуватись своєю власністю та таке право гарантується державою. Тобто, у разі порушення права власника держава, зокрема, в особі судів, забезпечує захист права власності від порушень з боку іншої особи. Згідно ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу відповідно до положень Цивільного кодексу України. У разі створення перешкод у користуванні власністю, позивач може звернутися до суду з вимогою про вчинення дій, необхідних для відновлення порушеного права власності, а саме визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтями 12, 13, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з яким кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Аналізуючи доводи відповідача та його представника, слід зазначити наступне. Твердження про те, що [PERSON] з 2011 року зареєстрований та до липня 2018 року проживав у житловому будинку, що знаходиться за адресою [ADDRESS]; про недопустимість Акту обстеження № 310 від 11.10.2018 року, який не містить даних з якого саме часу [PERSON] не проживає у будинку та з яких підстав, оскільки він складений саме зі слів позивача, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду та спростовані наданими [PERSON] та її представником [PERSON] доказами, а також показаннями свідків. Натомість, відповідачем, в порушенням ст. 81 ЦПК України, не надано суду жодних даних, які доводять його позицію. Акт обстеження № 310 від 11.10.2018 року визнається судом, в розумінні ст. ст. 78, 79 ЦПК України, належним та допустимим доказом, оскільки в ході розгляду справи встановлено, що відповідачі ніколи не мешкали за місцем реєстрації, про що і зазначено у вказаному Акті. Також посилання відповідача про не проживання [PERSON] у спірному будинку не відповідають дійсності, так як в матеріалах справи наявні письмові докази протилежного. Крім того, положення Цивільного кодексу України не вимагають проживання позивача у справах про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у спірних будинках, оскільки власник майна в будь-якому разі має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Що стосується оплати комунальних послуг, позивачем надано суду достатні докази, які свідчать про утримання [PERSON] як житлового будинку [ADDRESS], так і квартири [ADDRESS] (а.с. 25-26, 78-83, 84-86). До наданих [PERSON] квитанцій суд ставиться критично, оскільки сума 100 грн. є незначною та не відповідає тарифам на комунальні послуги, оплата не підтверджується відповідними виставленими рахунками за спожиті послуги (а.с. 73). В судовому засіданні були допитані свідки з боку відповідача - [PERSON] та [PERSON] Так, свідок [PERSON], показав суду про те, що у сторін мав місце конфлікт і [PERSON], вимушений був виїхати з будинку в якому зареєстрований. Останній рік, а саме з квітня 2018 року, відповідач з сім'єю мешкає по [ADDRESS]. Свідок в ході допиту не міг визначити постійне місце проживання відповідача [PERSON], зазначивши, що останній мешкав і у спірному будинку і квартирі належній позивачу, за адресою - по [ADDRESS]. [PERSON], показав про наявні у нього відомості про факт проживання відповідача по [ADDRESS], оскільки останній звертався до нього за допомогою в проведенні ремонтних робіт покрівлі будинку, вказавши, що бачив речі [PERSON] за зазначеною вище адресою. Сукупність зібраних у справі доказів, вказує на відсутність [PERSON] та [PERSON] за зареєстрованим місцем проживання понад один рік, без поважних причин, обрання відповідачем іншого місця проживання на власний розсуд, відсутність перешкод у користуванні спірним будинком. До доводів відповідача, як підставу відмови в задоволенні позову, суд ставиться критично, як до таких, що не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, а відповідно, дійшов висновку, що позовна заява [PERSON] є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Задоволення позовної заяви не суперечить інтересам малолітньої дитини - [PERSON], оскільки відповідач має інше місце проживання. Крім того, позивач не заперечувала проти проживання його онука разом з родиною у квартирі [ADDRESS]. Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved