Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-20 00:00:00

26.09.2016 року до Словянського міськрайонного суду Донецької області звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтувавши свої вимоги тим, що вона є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування від 29.07.1994 року. Окрім позивача, у належній їй квартирі зареєстрований син позивача [PERSON], [INFO]. [PERSON] не має можливості добровільно знятися з реєстрації у спірній квартирі, оскільки його постійне місце проживання з 2012 року та по теперішній час знаходиться в Російській Федерації. Факт не проживання відповідача [ADDRESS] підтверджується актом про не проживання від 21.09.2016 року. З 2012 року [PERSON] участі в утриманні житла, проведенні ремонтів, витратах з оплати житлово-комунальних послуг, податків та зборів не приймає, вказані витрати позивач оплачує самостійно, в тому числі й за відповідача, оскільки він зареєстрований за вказаною адресою. Через реєстрацію сина у належній їй квартирі позивач не має можливості скористуватися своїм правом на оформлення субсидії на оплату житлово-комунальних послуг. Позивач посилаючись на ст. 391, ч. 2 ст. 405 ЦК України, позивач просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою № 23 в будинку № 39 по вул. Вокзальній м. Словянська Донецької області. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судове засідання не зявилися, представник позивача надала суду заяву з проханням розглядати справу без їх участі, наполягала на задоволенні позовних вимог, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON]в судове засідання не зявився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи, про причини неявки суду не повідомив, клопотання про розгляд справи у його відсутність не надав. Відповідно до ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2, 3 ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з положеннями ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено наступні факти та відповідні до них правовідносини. Відповідно до договору дарування від 29.07.1994 року, посвідченого державним нотаріусом [PERSON] словянської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 2-3128, гр-ни [PERSON], [PERSON] подарували, а [PERSON] прийняла в дар двокімнатну квартиру [ADDRESS] (колишня вул. Свердлова) м. Словянська Донецької області. (а. с. 6) Згідно з довідкою від 21.09.2016 року № 1515, виданою КП «ЖЕК № 1», у квартирі [ADDRESS] зареєстровані власниця [PERSON] та її син [PERSON] (а. с. ) У відповідності до акту від 21.09.2016 року, складеного паспортистом КП «ЖЕК № 1», бухгалтером КП «ЖЕК № 1» у присутності сусідів [PERSON], що мешкає [ADDRESS], та [PERSON], що мешкає [ADDRESS], за адресою: [ADDRESS], зареєстровані власниця квартири [PERSON] та її син [PERSON] Зі слів сусідів, [PERSON] не проживає у вказаній квартирі [ADDRESS] з травня 2012 року по теперішній час. (а. с. 7) Відповідно до абзацу першого частини другої статті 3 СК України, сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Частинами першою та другою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сімї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сімї, на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Обєктом власності особи може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, судом встановлено, що відповідач [PERSON] не проживає у [INFO] з травня 2012 року, тобто вже більше року, відповідач самостійно покинув зазначену квартиру та перестав в ній проживати, та відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З огляду на вищенаведене суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтовані та підлягають задоволенню, а тому відповідач [PERSON] має бути визнаний таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки його право користування квартирою № 23 по вул. Вокзальній, 39 м. Словянська Донецької області перешкоджає позивачу, як власнику житла, розпоряджатися даним житлом на свій розсуд. На підставі викладеного,

Outcome: approved