Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-25 00:00:00

25 грудня 2013 року [PERSON] звернулася до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області із зазначеною позовною заявою до [PERSON] Свої вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що 27 березня 2002 року між нею та відповідачкою було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Вказаний договір було посвідчено Очаківською філією Південної товарної біржі за № 0923. Обидві сторони виконали всі умови договору відповідачка передала їй у власність зазначений вище житловий будинок, а вона його прийняла та сплатила відповідачці ціну, обумовлену договором. 08 листопада 2002 року вона зареєструвала за собою право власності на придбаний будинок в Очаківській районній філії Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації за № 134. У теперішній час вона не може розпорядитися зазначеним нерухомим майном, оскільки нотаріуси вимагають від неї нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, а зазначений вище договір вважають недійсним. Посилаючись на те, що угода укладена з порушенням закону, просила визнати її дійсною. Позивачка у судовому засіданні заявлені вимоги підтримала у повному обсязі та не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідачка в судове засідання будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце судового розгляду не з'явилася, про причини своєї неявки суд не повідомила. Представник третьої особи - Очаківської філії Південної товарної біржі - у судове засідання не з'явився. Про час розгляду справи третя особа повідомлена своєчасно та належним чином, про причини неявки свого представника суд не повідомила. Суд, на підставі ч. 1 ст. 224 ЦПК України, враховуючи згоду позивачки і наявність достатніх даних для вирішення спору, вважає можливим ухвалити заочне рішення. Вислухавши пояснення позивачки, дослідивши письмові докази, суд дійшов наступного. 27 березня 2002 року між позивачкою та відповідачкою було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS], який зареєстровано Очаківською філією Південної товарної біржі за № 0923, що підтверджується копією цього письмового договору (а. с. 22). Під час укладення угоди сторони дійшли згоди про всі істотні умови цього договору та виконали всі зобов'язання одна перед однією за цим договором, а саме відповідачка передала у власність позивачки продане нерухоме майно, а остання його прийняла та сплатила відповідачці ціну цього майна, обумовлену договором, що також підтверджується зазначеною вище копією договору. 08 листопада 2002 року за позивачкою на підставі вказаного договору Очаківською філією Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації зареєстроване право власності на цілий житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією відповідного реєстраційного посвідчення № 134 (а. с. 24). Згідно ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року №1956-XII (що застосовувався до даних правовідносин на момент укладення договору), угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Згідно ст. 48 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Мін'юсту від 14 червня 1994 року № 18/5, яка діяла на час спірних правовідносин, правовстановлюючим документом на житловий будинок міг бути договір купівлі-продажу, зареєстрований на біржі. Зазначена норма закону протирічила діючій на той час ст. 227 ЦК України (1963 р.), згідно якій договір купівлі-продажу повинен бути нотаріально посвідчений та підлягав реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 16 ЦК України передбачає, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом є визнання цього права. Як зазначено в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при розгляді справ про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. Враховуючи викладене вище, суд вважає, що на час укладання угоди мала місце суперечність законодавства, та приймаючи до уваги той факт, що підстав нікчемності правочину судом не виявлено, права та інтереси сторін укладений правочин не порушував, а навпаки, сторони після набуття прав на нерухоме майно, в повному обсязі не можуть користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, це є підставою для визнання угоди дійсною. Таким чином, позов [PERSON] є обґрунтованим та підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved