Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-25 00:00:00

26 вересня 2013 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання договору купівлі - продажу житлового будинку дійсним, вказуючи на те, що 29 березня 2013 року між позивачкою та відповідачем [PERSON], [INFO] було укладено договір купівлі - продажу будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS]. На підтвердження укладення договору купівлі - продажу [PERSON] було надано розписку про отримання грошових коштів у розмірі 20000 гривень. Викладені обставини підтверджуються розпискою від 29.03.2013 року наданої [PERSON] та договором купівлі продажу квартири від 11.01.2001 року (зареєстровано в реєстрі за № 27). Тому позивачка звернулася до суду і просить визнати договір купівлі продажу житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], укладений між позивачкою [PERSON] та [PERSON], 29.03.2013 року, дійсним. Позивачка [PERSON] до суду не з'явилася надала заяву про розгляд справи за її відсутності. На задоволенні позовних вимог наполягає. Відповідач [PERSON] до суду не з'явився надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Проти задоволення позовних вимог не заперечує. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, вважає що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає справу за зазначеним позовом, в межах заявлених позовних вимог до зазначених в позові осіб і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно вимогам ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно копії договору купівлі - продажу квартири від 11 січня 2001 року посвідчений приватним нотаріусом, [PERSON] продала квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] [PERSON]. Згідно копії розписки написаної [PERSON], [INFO], який отримав від [PERSON], [INFO] суму в розмірі 20000 (двадцять тисяч) гривень в рахунок оплати за покупку нею його квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року №6 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначається, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої ст.220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.210 та 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав і обов'язків для сторін. Крім того, п. 13 Постанови № 9 ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року, встановлено, що при розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість. Відповідно до ст.ст. 16, 202, 215 ЦК України недійсним може бути визнаний правочин, у той час як розписка не є правочином, а може бути доказом на підтвердження певного правочину, який підлягає перевірці й оцінці судом із дотриманням вимог ст.ст. 58, 59, 212, 213 ЦПК України. Згідно ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до ч.3 ст.640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Суд вважає, що позивачкою не надано доказів про те, що відповідач ухиляється від укладання договору та що нею особисто приймалися міри про повідомлення відповідача, щодо необхідності нотаріального посвідчення цього договору та його реєстрації . Крім того, суд вважає, що позивачкою взагалі було обрано невірний спосіб захисту своїх майнових прав. На підставі викладеного,Постанови № 9 ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року, ст.ст. 640, 657 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved