Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-08 00:00:00

24 червня 2015 року [PERSON] звернувся до Словянського міськрайонного суду, за місцем свого мешкання, з позовом до [PERSON] районного відділу освіти Автономної Республіки Крим про відшкодування моральної шкоди, завданої йому ушкодженням здоровя при виконанні трудових обовязків, а також про відшкодування понесених ним судових витрат у звязку із розглядом вказаної справи. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, за участю його представника [PERSON] Представник позивача [PERSON], діючий на підставі довіреності, посвідченої 01 червня 2013 року державним нотаріусом Першої словянської державної нотаріальної контори, підтримав позов з урахуванням уточнення позовних вимог і в судовому засіданні пояснив, що при виконанні трудових обовязків керівника кружка Будинку піонерів [PERSON] районного відділу освіти АР Крим [PERSON] ( раніше [PERSON] ) був двічі травмований: в 1981 році внаслідок падіння на роботі і травмування голови та в 1984 році внаслідок нападу на нього в поході зі школярами невідомих осіб-злочинців, які його побили, коли він захищав дітей, та спричинили йому кульове поранення та важкі травми хребта,ноги,скулової дуги та інші. За цими випадками відповідачем були складені Акти по формі Н-1 та [PERSON] районний відділ освіти АР Крим повинен виплачувати позивачу регресні суми згідно із законодавством у звязку з трудовим каліцтвом відповідно до «Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації, або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоровя, повязаним з виконанням ним трудових обовязків»,затверджених постановою Кабінету Міністрів України від23 червня 1993 року № 472 ( надалі Правила ). Однак,відповідач ці виплати не проводить і відповідач не відшкодував спричинену позивачеві ушкодженням його здоровя моральну шкоду. Із-за отриманих в 1981 році та у відрядженні у вересні 1984 року травм позивач долав фізичний біль, мали місце фізичні страждання із-за отриманого кульового поранення та важких травм. [PERSON] перемагає фізичний біль і страждання все життя, стан його здоровя значно погіршився,він став інвалідом 2 групи, йому безстроково за висновком ЛТЕК від 21.02.1995 року за цими двома травмами встановлено 80% втрати професійного працездатності. Він потребує спецмеддогляду, побутового догляду, посиленого харчування і постійного лікування. Біль у хребті та знесилюючий головний біль - великі фізичні страждання, які постійно доводиться долати позивачу, що завдає йому і душевних страждань. Отже, моральна шкода, завдана позивачу у звязку з довготривалими фізичними і моральними стражданнями під час одержання ним кожної із двох травм і потім, значна і суттєва, внаслідок погіршення його стану здоровя. На підставі актів про отримання позивачем травм на виробництві в1981 році і в 1984 році та з урахуванням Висновку Донецької обласної медико-соціальної експертної комісії № 3від 19.05.1998 року та рішення лікарсько-трудової експертної комісії (ЛТЕК ) від 21.02.1995 року , за якими позивачу за цими двома травмами безстроково було встановлено 2 групу інвалідності і 80% втрати професійної працездатності, за кожну з отриманих ним травм він просить стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 200 мінімальних розмірів заробітної плати відповідно до пункту 11 Правил. При цьому, представник позивача зауважив, що на теперішній час розмір мінімальної заробітної плати становить 1378 гривень, тоді моральна шкода за травму в 1981 році буде дорівнювати 275600 гривень ( 1378 грн. х 200 = 275600 грн.), також розмір моральної шкоди за його травмування у 1984 році має дорівнювати 275600 гривень із розрахунку (1378 грн. х 200 = 275600 грн.). Згідно п.11 Правил моральна шкода відшкодовується у вигляді одноразової грошової виплати, а тому просить стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у суму 551200 гривень. Також, на користь позивача просив стягнути понесені позивачем судові витрати, які складаються з оплати роботи представника його інтересів, що згідно з наданих розрахунків за 1 годину роботи до 01.09.2015 року виходить як 40% мінімальної заробітної плати, яка становить 1218 гривень ( 1218 грн.х40% = 487,20 грн. ) , а з 01.09.2015 року оплата роботи представника вираховується як 40% від мінімальної заробітної плати , яка становить 1378 грн. ( 1378 грн. Х 40 % = 551,20 грн. ) Так, представником позивача до 01.09.2015 року було витрачено 6 годин 30 хвилин, з яких на вивчення документів і підготовку позову 2 години, збирання доказів -1 година, надання консультацій 1 година, участь у судових засіданнях 02.07.2015 року 1 година 30 хвилин, 09.07.2015 року 0 голин 30 хвилин і 27.07.2015 року 0 годин 30 хвилин. Витрати за цей період становлять 487,20 грн. х 6 годин 30 хвилин = 3166, 80 гривень. З 01.09.2015 року по 09.10.2015 року представником позивача затрачено 5 годин 30 хвилин, з яких на надання консультацій -2 години, підготовка до дебатів 1 година, складання уточненої позовної заяви 1 година, участь у судовому засіданні 09.09.2015 року 0 годин 30 хвилин, 09.10.2015 року 1 година. Витрати за цей період становлять 551,20 грн. х 5 годин 30 хвилин = 3031,60 гривень. Разом, з 24.06.2015 року по 09.10.2015 року витрати на оплату роботи представника позивача становлять 6333 гривень 40 копійок, та цю суму просить стягнути з відповідача на користь позивача. Відповідач - представник [PERSON] районного відділу освіти Автономної Республіки Крим в судове засідання не зявився. Згідно інформації Міністерства освіти і науки України, [PERSON] районний відділ освіти автономної Республіки Крим не є структурним підрозділом Міністерства освіти і науки України. Відділ освіти є місцевим органом управління освітою та структурним підрозділом відповідної державної адміністрації. На неодноразові виклики до суду за вказаною цивільною справою відповідач, який був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи шляхом розміщення такого повідомлення у пресі, а також шляхом надіслання судової повістки рекомендованими листами «Експрес Поштою» з доставкою виклику до суду за місцем знаходження юридичною адресою [PERSON] районного відділу освіти в АР Крим, в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив і ніяких заяв не надіслав. Судом прийнято рішення про заочний розгляд справи, проти чого представник позивача не заперечував. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані докази, приходить до висновку, що позов [PERSON] про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягає, як такий ,що не ґрунтується на законі, виходячи з таких підстав. Відповідно до статті 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Конституція України ( стаття 46 ) гарантує громадянам право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності. За приписами статей 15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної ( немайнової ) шкоди. Відповідно до вимог статей 10,11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Як встановлено в судовому засіданні, позивачем [PERSON] ( раніше [PERSON] у звязку зі зміною 16.09.2010 року імені ) заявлені позовні вимоги до відповідача про відшкодування спричиненої йому моральної школи внаслідок пошкодження його здоровя із-за отриманих травмувань під час виконання трудових обовязків. Так, згідно копії акта по формі Н-1 про нещасний випадок на виробництві, складеного адміністрацією обласного Клубу-лабораторії кінолюбителів у місті Сімферополі, де [PERSON] ( на теперішній час [PERSON] ) працював керівником кіно-фото кружка, про те, що 18 грудня 1981 року о 14 годині 30 хвилин з ним стався нещасний випадок, коли після прогляду кіно ( конкурсу кінофільмів) він ніс коробки з кінофільмами з Клубу держторгівлі до Клубу кіно любителів і підсковзнувся із-за ожеледиці на дорозі, впав навзнич, забився головою та спиною, втратив свідомість, був госпіталізований в нейрохірургічне відділення міської лікарні міста Сімферополя. Відповідно до копії акта по формі Н-1 про нещасний випадок на виробництві, складеного адміністрацією [PERSON] піонерів, де він працював керівником кружка у Скалістовській середній школі Бахчисарайського району, та перебував як керівник групи з туристами у селі Лучисте Алуштинського району, вночі 23 вересня 1984 року о 02 годині невідомі особи здійснили напад на групу туристів, зірвали палатку керівника, пробили ногами всіх,хто знаходився в цій палатці, [PERSON] прийшлися удари по голові та спині, внаслідок чого він отримав струс головного мозку, забиття мяких тканин голови та спини. Позивачем та його представником не було надано суду актів, висновків ВТЕК, МСЕК, що мали місце при огляді позивача після зазначених виробничих травм, крім копії Висновку Донецької обласної медико-соціальної комісії № 3 від 19.05.1998 року, яка проводилась за ухвалою суду при розгляді справи [PERSON] ( [PERSON] ) до [PERSON] районного відділу освіти про відшкодування шкоди. Дослідивши матеріали вказаної цивільної справи, судом встановлено, що рішенням Словянського міського суду Донецької області від 30 квітня 2003 року, яке набрало законної сили, були частково задоволені позовні вимоги [PERSON] та стягнуто на його користь з [PERSON] відділу освіти невиплачені йому суми компенсації за втрату працездатності за період з 01.07.1991 року по 31.12.2002 року в розмірі 37849,26 гривень, компенсації за санатрон-курортне лікування в розмірі 10290 гривень, компенсації за спеціальний медичний догляд -47025 гривень, компенсації за побутовий догляд в розмірі 15675 гривень, а загалом стягнуто 110836,26 гривень. В решті позову [PERSON] було відмовлено. Зазначеним рішенням суду та доданими матеріалами встановлено, що в грудні 1991 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] відділу освіти про відшкодування шкоди, спричиненої внаслідок втрати ним професійного працездатності на 80 % саме за вказаними двома травмуваннями при виконанні ним трудових обовязків, тобто за нещасними випадками, які мали місце 18.12.1981 року та 23.09.1984 року. Позов було заявлено і про відшкодування моральної шкоди, як зазначав позивач у своїх додаткових заявах від 25.10.1992 року, 27.09.2001 року і 21.04.2002 року. Проте, підставами спричиненої моральної шкоди, як зазначав позивач, було «свавілля відповідача щодо нього і його трьох синів, порушенням його прав людини і тривалого розгляду справи, за нехтування відповідачем закону і тривалу неявку до суду». Отже, раніше ніж у червні 2015 року, позивач не звертався до суду з вимогами про відшкодування йому моральної шкоди, завданої ушкодженням здоровя внаслідок його травмування при виконанні трудових обовязків у відповідача за двома нещасними випадками, що мали місце 18.12.1981 року та 23.09.1984 року. Відповідно до статті 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, суд виходить з того, що вищезазначеним рішенням суду від 30 квітня 2003 року, яке набрало законної сили, встановлені обставини травмування позивача при виконанні ним трудових обовязків 18.12.1981 року та 23.09.1984 року ( акт складено 24.09.1984 року ) та доведена обставина, що за вказаними двома виробничими травмами вперше позивачу була встановлена втрата на 20 % професійної працездатності за висновком обласної ЛТЕК № 1 міста Донецька 18 грудня 1984 року . Крім того, із наданої позивачем копії висновку Донецької обласної медико-соціальної комісії № 3 від 19.05.1998 року, яка також була предметом дослідження і при ухваленні рішення судом 30 квітня 2003 року, вбачається, що за двома вищезазначеними виробничими травмами вперше ступінь втрати працездатності на 20% [PERSON] ([PERSON] ) була встановлена 18 грудня 1984 року. В подальшому у звязку з погіршенням стану здоровя позивача та втратою ним працездатності при черговому огляді на ВТЕК з 22.04.1991 року втрата його професійної працездатності становила 80% та йому була встановлена 2 група інвалідності по трудовому каліцтву на строк до 22.04.1992 року, що також підтверджується довідкою ВТЕК № 047632 від 22.04.1991 року та випискою з акта огляду на ВТЕК. У 1992 та 1993 роках за висновками ВТЕК також позивачеві було продовжено групу інвалідності та встановлено втрату професійної працездатності за цими травмами на 80 %. Згідно висновку Донецької обласної ВТЕК ( довідка серія 2-18 № 023171 ) від 21.02.1995 року [PERSON] ([PERSON] ) за вищезазначеними травмами було встановлено безстроково 80% втрати професійної працездатності і підтверджена 2 група інвалідності. Встановлена ступінь втрати працездатності позивача є наслідком сукупності двох виробничих травм, перенесених ним 18.12.1981 року і 23.09.1984 року, що зазначено у Висновку Донецької обласної медико-соціальної комісії № 3 від 19.05.1998 року. Позивач, заявляючи вимоги про відшкодування спричиненої йому моральної шкоди внаслідок ушкодження здоровя при зазначених травмах, на власний розсуд посилається саме на висновок ВТЕК від 21.02.1995 року, коли йому безстроково було встановлено 2 групу інвалідності з втратою професійної працездатності на 80 % і просить визначити розмір моральної шкоди за кожною із перенесених ним виробничих травм відповідно до пункту 11 «Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації, або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоровя, повязаним з виконанням ним трудових обовязків»,затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472, що діяла саме в редакції на 21.02.1995 року, тобто по 200 мінімальних розмірів заробітної плати, розмір якої встановлений та діє на час розгляду справи, ( як зазначає позивач 1378 гривень). Проте, суд не може погодитися з такими твердженнями позивача, оскільки наведеними вище доказами встановлено, що ушкодження здоровя, внаслідок виробничих травм, з якими позивач повязує наявну в нього моральну шкоду, мали місце 18.12.1981 року та 23.09.1984 року та вперше за цими двома травмами позивачу за висновком ВТЕК було встановлено 20% втрати професійної працездатності 18 грудня 1984 року. Отже, право на відшкодування моральної шкоди виникло у позивача у 1984 році. Відповідно до статті 5 ЦК України , акти цивільного законодавства регулюють відносини, що виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він помякшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювались актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обовязків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Посилання позивача на статтю 1167 ЦК України, як на підставу відповідальності за завданому йому моральну шкоду, не є слушними, оскільки норми статті 1167 ЦК України не розповсюджуються на правовідносини, які виникли між сторонам и у 1984 році, так як питання щодо відшкодування моральної шкоди при виконанні трудових обовязків регулюється нормами трудового законодавства, ані нормами цивільного кодексу. За приписами пункту 5 постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року із змінами і доповненнями від 25.05.2001 року, «Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової ) шкоди», оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами , введеними в дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі зясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Закон України «Про охорону парці» був введений в дію 14 жовтня 1992 року , «Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації, або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоровя, повязаним з виконанням ним трудових обовязків» були затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472, Закон України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року набрав чинності з 01 квітня 2001 року, стаття 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди, діє відповідно до Закону України від 24 грудня 1999 року. Таким чином, на час виникнення спірних правовідносин між сторонами (виникнення права у позивача на відшкодування моральної шкоди в 1984 році) був відсутній законодавчий акт, на підставі якого позивач мав би право на отримання від відповідача відшкодування моральної шкоди, а тому у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] відділу освіти АР Крим про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоровя, слід відмовити. Щодо вимог позивача про відшкодування йому судових витрат, понесених ним на оплату парці його представника [PERSON] у загальній сумі 6333 гривень 40 копійок, то і ці його вимоги не підлягають задоволенню, оскільки, відповідно до статті 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Так як позов [PERSON] задоволенню не підлягає, то з відповідача не можуть бути стягнуті понесені ним судові витрати. За таких умов, питання наявності, обґрунтованості, підтвердженості судових витрат, повязаних із розглядом справи, а саме витрати на представництво інтересів позивача у суді, не підлягають дослідженню. На підставі викладеного, ст.ст. 46,58 Конституції України, ст.ст. 5, 15,16,23 ЦК України, ст. 237-1 КЗпП України,

Outcome: dismissed