Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-05 00:00:00

24 липня 2014 року до суду звернулася [PERSON] з позовом, яким просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона є власником цієї квартири на підставі договору купівлі-продажу від 7 листопада 2005 року, придбаної за кошти її батька. Крім неї в квартирі також зареєстрований відповідач [PERSON], з яким вона перебувала у зареєстрованому шлюбі, однак з березня 2007 року він перестав проживати у її квартирі, його особистих речей в квартирі немає, жодних домовленостей між ними щодо проживання в квартирі не існує. Оскільки у добровільному порядку відповідач відмовляється знятися з реєстрації, змушена звернутися до суду за захистом своїх прав. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позовній заяві, та наполягала на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, хоча був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, про що свідчать повідомлення про вручення поштових відправлень, наявні в матеріалах справи (а.с. 19, 20). За згодою позивачки суд проводить заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення позивачки [PERSON], свідка [PERSON] та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що у 2003 році сторони одружилися, у [INFO] у них від шлюбу народилася донька [PERSON]. Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано 14 червня 2007 року (а.с. 8). З договору купівлі-продажу квартири та витягу про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно від 9 грудня 2005 року вбачається, що позивачкою [PERSON] було придбано у власність квартиру [ADDRESS] (а.с. 5, 6, 7). Таким чином, договір купівлі-продажу спірної квартири був укладений в період шлюбу між сторонами. У вищезазначеній квартирі зареєстровані позивачка, її дочка [PERSON], [INFO] та відповідач [PERSON] (а.с. 10). Проте [PERSON] у даному помешканні не проживає, що підтверджується відповідним актом (а.с. 9). Це підтвердив і допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON], який зазначив, що проживає по-сусідству з позивачкою більше 5 років, але відповідача жодного разу там не бачив. Проте суд вважає, що та обставина, що відповідач [PERSON] не проживає у зазначеній квартирі тривалий час не є підставою визнання його таким, що втратив право на проживання з таких підстав. Згідно з п. 1 Прикінцевих положень Сімейного кодексу України від 10 січня 2002 року цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, який у свою чергу набув чинності з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів і інших нормативно-правових актів в часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто, не раніше 01.01.2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на вказану дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, які виникли після набрання ним чинності. Виходячи з того, що свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане на ім'я [PERSON] у [INFO], тобто після набрання чинності ЦК України та СК України, до даних правовідносин необхідно застосувати відповідні норми ЦК України та СК України. Відповідно до статті 60 СК України та ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, законодавством закріплено презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на майно, що придбане в період шлюбу. Та обставина, що у листопаді 2005 року саме позивачка уклала договір купівлі-продажу квартири та отримала свідоцтво на право власності на неї, не свідчить про те, що вона є одноособовим власником житла, оскільки майно, нажите подружжям за час шлюбу належить їм на праві спільної власності в силу закону, незалежно від того, на кого із подружжя воно юридично оформлене. Доводи позивачки про те, що квартира була придбана у шлюбі, але за батьківські кошти, не заслуговують на увагу, оскільки позивачкою не надано доказів, що квартира придбана не за їхні з відповідачем спільні кошти, тобто [PERSON] не спростувала презумпцію спільності майна подружжя, яка закріплена в ч. 2 ст. 60 СК України та ч. 3 ст. 368 ЦК України, що є її обов'язком. Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до вимог ст. ст. 317, 319, 321 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, яким він володіє, користується та розпоряджується на власний розсуд. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Усім власникам забезпечується рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Оскільки квартира [ADDRESS] є спільним сумісним майно колишнього подружжя, то один із співвласників не може бути визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням з підстав, наведених у ст. ст. 71, 72 ЖК України. За таких обставин суд приходить до переконання, що в задоволенні позову слід відмовити. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed