Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-16 00:00:00

24.12.2013 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до [PERSON] (далі по тексту - відповідач-1) та [PERSON] (далі по тексту - відповідач-2) про припинення права користування, стягнення грошової компенсації та усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом виселення. Так, позивач просив суд: - припинити право власності [PERSON] на 1/16 частини житлового будинку [ADDRESS] та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію у розмірі 17 267 грн.; - припинити право власності [PERSON] на 1/16 частини житлового будинку [ADDRESS] та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію у розмірі 17 267 грн.; - визнати право власності на 1/16 частини будинку [ADDRESS], які належали [PERSON] за [PERSON]; - визнати право власності на 1/16 частини будинку [ADDRESS], які належали [PERSON] за [PERSON]; - усунути перешкоди [PERSON] в користуванні житловим будинком [ADDRESS] шляхом зняття [PERSON] та [PERSON] з реєстрації місяця проживання за адресою: [ADDRESS], та їх виселення, як осіб, що втратили права користування житловим будинком. Позовні вимоги мотивовані тим, що за договором дарування від 24.11.1994 року [PERSON] подарувала [PERSON] 5/8 частини спірного будинку. За договором дарування від 28.08.2009 року [PERSON] та [PERSON] подарували [PERSON] 2/8 частини спірного будинку. Таким чином, [PERSON] стала власницею 7/8 спірного будинку. [PERSON] та [PERSON] належить 1/8 частина спірного будинку (кожній по 1/16 частини). Однак, за твердженням позивача, вона фактично не користується своєю часткою домоволодіння, оскільки відповідачі займають увесь будинок, не надають можливості користуватися, володіти та розпоряджатися [PERSON] своїми частками, що є порушенням її права власності та законних інтересів. Згідно із проведеною у березні 2013 року судовою будівельно-технічною експертизою, розділ в натурі житлового будинку не надається технічно можливим, а вартість 1/8 будинку складає 17 267 грн. (1/16 частина - 8 633,50 грн.). 17.04.2014 року [PERSON] було подано до суду уточнену позовну заяву, відповідно до якої вона просила: - припинити право власності [PERSON] на 1/16 частини житлового будинку [ADDRESS] та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію у розмірі 6 635 грн.; - припинити право власності [PERSON] на 1/16 частини житлового будинку [ADDRESS] та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію у розмірі 6 635 грн.; - визнати право власності на 1/16 частини будинку [ADDRESS], які належали [PERSON] за [PERSON]; - визнати право власності на 1/16 частини будинку [ADDRESS], які належали [PERSON] за [PERSON]; - усунути перешкоди [PERSON] в користуванні житловим будинком [ADDRESS] шляхом зняття [PERSON] та [PERSON] з реєстрації місяця проживання за адресою: [ADDRESS], та їх виселення, як осіб, що втратили права користування житловим будинком. Така уточнена позовна заява [PERSON] мотивована тим, що нею було замовлено проведення оцінки ринкової вартості спірного майна, яка відповідно до висновку ТОВ «ОК ГУДВІЛЛ» становить 13 270 грн. за 1/8 частку, тобто 13 270 : 2 = 6 635 грн. кожному із власників 1/8 частки. Позивач - [PERSON], та її представники в судових засіданнях заявлені (уточнені) позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Представник відповідачів в судових засіданнях заперечував проти позовних вимог [PERSON] та просив у їх задоволенні відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що, в порушення вимог ст.365 ЦК України, по-перше, позивачем не представлено до суду доказів неможливості спільного володіння і користування спірним будинком, а, по-друге, таке припинення прав [PERSON] та [PERSON] на їх частки у спільному майні завдасть їх інтересам істотної шкоди, оскільки іншого майна, зокрема, житла у них не має, а за гроші, що їм пропонується виплатити позивачем, нічого купити не можна. Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, заслухавши в судових засіданнях пояснення учасників судового процесу, суд дійшов до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, 24.11.1994 року [PERSON] та [PERSON] було укладено договір (реєстровий номер 2-4351), відповідно до умов якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла у дар 5/8 частин житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS]. 29.11.1994 року КП «Б-Дністровське БТІ» внесено зміни у складений 12.05.1994 року технічний паспорт (інвентаризаційний номер 4408, реєстровий номер 4363), згідно яких власником 5/8 частин житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS], є [PERSON] Власником 1 частини вказаного будинку є [PERSON] 28.08.2009 року між [PERSON], [PERSON] (Дарителі) та [PERSON] (Обдаровувана) було укладено договір дарування частини житлового будинку (реєстровий номер 2496), відповідно до умов якого [PERSON] та [PERSON] подарували, а [PERSON] прийняла в дар 2/8 частин житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS]. 29.09.2009 року КП «Білгород-Дністровське БТІ» складено та видано [PERSON] технічний паспорт (інвентаризаційна справа № 4408, реєстровий № 33-4363) на 2/8 частин садибного (індивідуального) житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29.09.2009 року (номер витягу 23988946), 29.09.2009 року за [PERSON] зареєстровано право власності на 2/8 частин будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Таким чином, [PERSON] стала власницею 7/8 частини житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину серії ВСІ № 203849 від 13.07.2005 року (реєстровий № 3274), власницею 1/16 частки житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS], є [PERSON] Відповідно до свідоцтва про право на спадщину серії ВСІ № 203850 від 13.07.2005 року (реєстровий № 3271), власницею 1/16 частки житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS], є [PERSON] Той факт, що [PERSON] та [PERSON] є власниками по 1/16 частки житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS], також підтверджується листом КП «Б-Дністровське БТІ» № 1021 від 15.07.2014 року. За твердженням [PERSON], вона фактично не користується своєю часткою домоволодіння, оскільки [PERSON] та [PERSON] займають увесь будинок, не надають можливості користуватися, володіти та розпоряджатися [PERSON] своїми частками, а розділ в натурі житлового будинку не надається технічно можливим. Зазначені обставини і стали підставою для звернення [PERSON] до суду з відповідним позовом. Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Так, [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про припинення права користування, стягнення грошової компенсації та усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом виселення. Між тим, з такими доводами та вимогами [PERSON] суд погодитися не може, виходячи з наступного. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державною та органами самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (ст.47 Конституції України). Відповідно до ч.1 ст.316 та ч.1 ст.317 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України). Статтею 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із ст.355 Цивільного кодексу України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власності вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у справі власності є спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у справі спільної часткової власності (ч.1 ст.356, ч.ч. 1-3 ст.358 ЦК України). Відповідно до ст.361 Цивільного кодексу України, співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у справі спільної часткової власності. Як вбачається з матеріалів справи, співвласниками житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS], є [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Так, [PERSON] належить 7/8 частин будинку, [PERSON] - 1/16, [PERSON] - 1/16. Згідно із висновком судової будівельно-технічної експертизи № 2-3843/11 від 20.03.2012 року, ринкова вартість 1/8 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS], складає 17 267 грн. (1/16 - 8633,5 грн.). Відповідно до звіту про оцінку з визначення ринкової вартості від 07.05.2014 року, ринкова вартість 1/8 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS], складає 13 270 грн. (1/16 - 6 635 грн.). За клопотанням та заявою [PERSON], а також на виконання ухвал суду від 23.04.2014 року та від 01.07.2014 року [PERSON] внесено суму в розмірі 13 350 грн. на депозитний рахунок ТУ ДСА України в Одеській області задля забезпечення примусового припинення частки у спільній власності, що підтверджується квитанцією № 0910029 від 02.07.2014 року. Відповідно до ст.365 Цивільного кодексу України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: - частка є незначною і не може бути виділена в натурі; - річ є неподільною; - спільне володіння і користування майном є неможливим; - таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Аналіз цієї норми, про що зазначено в Постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року, свідчить про те, що припинення права особи на частку в спільному майні допускається за наявності будь-якого з передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України випадку, але лише в тому разі, коли таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об'єкта, який є спільним майном. У постанові від 02.07.2014 року по справі № 6-68цс14 Верховний Суд України зазначив, що згідно п.4 ст.365 ЦК України, право власності співвласника на долю в спільному майні може бути припинено, але при умові, якщо така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є вирішальною при розгляді позову про припинення права на долю в спільному майні по вимозі інших співвласників. Крім того, Верховний Суд України у постанові від 19.02.2014 року зазначив, що у силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Виходячи із цих положень, правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. При вирішенні справи даної категорії, крім вказаної спеціальної норми суду слід враховувати і загальні засади цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників. При цьому, суду слід врахувати, що правовий режим спільної часткової власності має враховувати інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших. Як вбачається з матеріалів справи та підтверджено сторонами в судових засіданнях, в житловому будинку за адресою: [ADDRESS], проживають [PERSON] та [PERSON] У спірному будинку [PERSON] не проживає. Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи № 2-3843/11 від 20.03.2012 року, виділити співвласникам ([PERSON] та [PERSON]І.) 1/8 частку (по 1/16 кожній) належної площі житлового будинку за адресою: [ADDRESS], не надається технічно можливим, так як їх частка менше ніж мінімальний виділ в натурі. Між тим, матеріали справи не містять, а [PERSON] всупереч до вимог ст.60 ЦПК України, не представлено доказів неможливості спільного проживання сторін у спірному будинку та доказів створення [PERSON] та [PERSON] перешкод у спільному користуванні будинком. Крім того, спірний будинок є постійним місцем проживання [PERSON] та [PERSON], іншого житла та взагалі будь-якого іншого майна вони не мають, що підтверджується листом КП «Б-Дністровське БТІ» № 1021 від 15.07.2014 року. До того ж, згідно із висновком судової будівельно-технічної експертизи № 2-3843/11 від 20.03.2012 року, ринкова вартість 1/8 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS], складає 17 267 грн. (1/16 - 8633,5 грн.). Відповідно до звіту про оцінку з визначення ринкової вартості від 07.05.2014 року, ринкова вартість 1/8 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS], складає 13 270 грн. (1/16 - 6 635 грн.). Таким чином, ні [PERSON], ні [PERSON] окремо, ні відповідачі разом не зможуть придбати іншого власного житла ні за 6 635 грн., ні за 8633,5 грн., ні за 13 270 грн., ні навіть за 17 267 грн. Наведені обставини свідчать про те, що позбавлення [PERSON] та [PERSON], які проживають у спірному будинку, права власності їх на 1/8 (по 1/16) частину будинку порушить їх право на житло та завдасть істотної шкоди їх інтересам. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та положеннями Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. З погляду Європейського Суду повага власності основний метод права, міжнародного й внутрішнього дотримання. У Конвенції говориться, що держава зобов'язана дотримувати, виконувати, зміцнювати, захищати й забезпечувати права власності фізичних і юридичних осіб. Порушення Конвенції й Протоколів будуть тоді, коли піде недотримання, невиконання й не забезпечення державою зазначених норм. Відповідно до ст.1 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», Високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод». В силу ст.13 розділу І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Протокол № 1 стаття 1 «Захист власності» говорить «Кожна фізична або юридична особа має право на повагу своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». Тим самим у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод чітко встановлено: право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважатися. У першу чергу ця повага повинна виходити від держави й втілюватися у вигляді прийняття законодавчих, виконавчих дій, що захищають право власності від незаконних зазіхань із боку кого б то не було. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про припинення права користування, стягнення грошової компенсації та усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом виселення не відповідають та суперечать ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст.ст. 316-319, 321, 328, 355-358, 361, 365 Цивільного кодексу України, положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та судовій практиці, а головне порушують права, свободи та охоронювані законом інтереси [PERSON] та [PERSON] Згідно із ч.3 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищезазначені обставини та норми чинного законодавства, суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позовної заяви [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про припинення права користування, стягнення грошової компенсації та усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом виселення.

Outcome: dismissed