Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-02 00:00:00

26.06.2017 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини. Позов мотивовано тим, що 19 квітня 2013 року позивач зареєструвала шлюб з відповідачем та від шлюбу народилася дитина, [PERSON], [INFO]. 15 травня 2017 року рішенням Великоновосілківського районного суду шлюб між сторонами було розірвано. Позивач разом з дитиною проживає окремо від відповідача і відповідач допомоги на утримання дитини не надає. Позивач просила суд стягнути з нього аліменти в розмірі 1/4 частки від усіх видів його заробітку (доходу), але не меньш ніж 30% прожиткового мінімуму на дитину, відповідного віку. Учасники процесу в судове засідання не з'явились, подали заяви про розгляд справи без їх участі. У письмовому клопотанні відповідач проти задоволення позову не заперечив. При даних обставинах, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними документами. Розглянувши матеріали, вислухавши сторони по справі, присутні в судовому засіданні, дослідивши документи долучені до позовної заяви, судом встановлено: Батьками неповнолітнього [PERSON], [INFO], є позивач [PERSON] та відповідач [PERSON], що підтверджується відповідною копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 22 жовтня 2013 року, долученою до матеріалів справи (а.с. 4). Згідно довідки Великоновосілківської селищної ради Великоновосілківського району Донецької області № 02-28-22474 від 23.06.2017 року, неповнолітній [PERSON], [INFO], мешкає разом з позивачем, матір'ю - [PERSON], в [ADDRESS] (а.с. 6). За змістом позову, відповідач проживає окремо і допомоги на утримання дитини, а ні в грошовій, ні в натуральній формі, не надає. Доказів на підтвердження іншого, відповідачем не представлено. Установленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються ст. 51 Конституції України, ст.ст. 3,18,27 Конвенції про права дитини, ст. 5 Протоколу № 7, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 180-184, 191 СК України. Статтею 51 Конституції України передбачені права дітей на матеріальне утримання з боку батька та права на їх повноцінне життя та всебічний розвиток. Відповідно до ст.ст. 3,18,27 Конвенції про права дитини (ратифікована Постановою ВР України №789 - Х11 від 27.02.1991 року), батьки зобов'язані утримувати дітей до повноліття та несуть відповідальність за виховання, розвиток і утримання дитини; у всіх діях щодо дітей … першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, духовного і соціального розвитку дитини. За змістом ст. 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають із вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства» зазначає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 180 СК України на батьків покладено обов'язок утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до положень ст. 183, ст. 184 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини або у твердій грошовій сумі. При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст.ст. 183, 184 СК України. Станом на час постановлення судового рішення набрали чинності зміни до ч. 2 ст. 182 СК України, відповідно до яких, мінімальний розмір аліментів на одну дитину має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини та не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Статтею 183 СК України визначено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Таким чином, враховуючи визнання відповідачем позовних вимог, а також те, що батько є є фізично здоровим, на утриманні не має інших непрацездатних осіб, офіційно не працевлаштований але отримує дохід, суд вважає доводи позивача такими, що знайшли своє підтвердження, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Ухвалюючи таке рішення суд виходить із міркування захисту інтересів дитини та з вимог діючого законодавства, а тому вважає за можливе вийти за межі позовних вимог, з урахуванням змін до Сімейного кодексу України у частині визначення відсотку від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до 50 %. Суд також стягує з відповідача судовий збір на користь Держави. Згідно ст. 88 ЦПК України суд також стягує з відповідача судовий збір на користь держави. На підставі наведеного,

Outcome: approved