Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-12 00:00:00

26.07.2019 року до суду звернулась [PERSON] із позовом до [PERSON] , [PERSON] , яка представляє свої інтереси та інтереси неповнолітнього [PERSON] , 2008 року народження, про усунення перешкод в здійсненні права власності на квартиру шляхом виселення тимчасових мешканців. Свої вимоги обґрунтувала наступним. [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 21.09.2018 року. Зазначену квартиру набула у власність після продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , яка належала їй на праві приватної власності. У спірній квартирі мешкає та зареєстрована тільки [PERSON] . У березні 2018 року син позивача - [PERSON] , одружився з [PERSON] , яка має сина від першого шлюбу [PERSON] , 2008 року народження. В жовтні 2018 року [PERSON] звернувся до позивача із проханням надати дозвіл на тимчасове проживання йому та його родині (дружині - [PERSON] , малолітньому [PERSON] ) у квартирі за адресою: [ADDRESS] до вирішення питання щодо місця подальшого проживання його сім`ї. Позивач дозволила сину та його родині тимчасово мешкати у квартирі. Договорів або угод з приводу користування квартирою між ними укладено не було. Сім`я сина, за її згодою, зайняла окремі дві кімнати, вони мали окремий бюджет та вели своє домашнє господарство. У квітні 2019 року між [PERSON] та її сином сталася сварка, так як [PERSON] просив матір подарувати йому частину квартири, навіть побив її, але до поліції вона не зверталася, тому що їй було соромно. Невістка - [PERSON] , також перестала спілкуватись з позивачкою через відмову останньої оформити частину квартири на її чоловіка. [PERSON] та [PERSON] стали створювати умови, неможливі для проживання у квартирі, тому вона попросила їх звільнити квартиру. Відповідачі відмовились виїхати з квартири. [PERSON] вважає, що має право використовувати належну їй на праві власності квартиру для власного проживання і розпоряджатися житлом на власний розсуд. Позивач категорично проти подальшого проживання [PERSON] , [PERSON] та малолітнього [PERSON] , так як вони не належать до членів її сім`ї. Позивач просить суд усунути перешкоди, які створюють їй [PERSON] , [PERSON] та малолітній [PERSON] в користуванні, володінні і розпорядженні квартирою належною їй на праві приватної власності квартири за адресою: [ADDRESS] шляхом їх виселення. Також просить суд стягнути понесені нею судові витрати. 13.08.2019 року позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження. 22.08.2019 року до суду надійшли письмові пояснення районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району, як органу опіки та піклування. Просять у позові відмовити, так як усунення перешкод в здійсненні права власності на квартиру шляхом виселення з квартири тимчасових мешканців призведе до порушень прав малолітнього [PERSON] , 2008 року народження, на користування житлом, що визначені та охороняються чинними нормативно-правовими актами України та міжнародними угодами, тобто суттєво призведе до порушення права неповнолітньої особи на збереження житлових прав (у тому числі на право проживання). 18.09.2019 року суд до участі у справі в якості третьої особи залучив Запорізьку районну держану адміністрацію Запорізької області, як орган опіки та піклування, так як останнє відоме місце проживання відповідача [PERSON] і неповнолітнього [PERSON] є: Запорізька область, Запорізький район, с. Лежине. 21.10.2019 року до суду надійшов відзив на позов. Свої заперечення [PERSON] обґрунтовує тим, що у жовні 2018 року [PERSON] (мати) надала йому та його сім`ї дозвіл на вселення в квартиру за адресою: [ADDRESS] . Згідно ст. 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. [PERSON] є членом сім`ї [PERSON] , у зв`язку з чим має право на проживання разом зі своєю сім`єю в квартирі, яка належить на праві власності позивачу. Крім цього, разом із [PERSON] та [PERSON] проживають їх малолітні діти - [PERSON] , 2008 року народження та [PERSON] , 2019 року народження, що унеможливлює їх виселення, у зв`язку із тим, що малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Позовна вимоги [PERSON] щодо виселення її сина [PERSON] разом з його сім`єю з квартири, яка належить позивачу на праві власності, не підлягають задоволенню, так як позивачем не зазначено жодної підстави щодо виселення у судовому порядку, які передбачені у ст.ст. 114, 116,117, 157 ЖК УРСР. Просить у позові відмовити. 04.11.2019 року до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району, як орган опіки та піклування про визнання квартири спільною сумісною власністю та визнання права власності на ј частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] відповідно до частки у вкладі грошових коштів. Позов обґрунтований тим, що у березні 2018 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] . Для можливості сумісного проживання разом із матір`ю чоловіка - [PERSON] , остання виявила бажання змінити місце проживання та збільшити житлову площу з двокімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] шляхом її продажу та придбання іншої квартири для сумісного проживання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та малолітніх дітей. Квартира за адресою: [ADDRESS] була продана за 19 000 доларів США. Після продажу вказаної квартири [PERSON] виявила бажання купити чотирикімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] для сумісного проживання з сім`єю [PERSON] , так як коштів на придбання зазначеної квартири не вистачало. Для того, щоб допомогти [PERSON] придбати чотирикімнатну квартиру, [PERSON] взяв у борг грошові кошти у [PERSON] (її батько) у сумі 3 000 доларів США та використав ще заощадження їх сім`ї в сумі 3100 доларів США. Тобто, спірна квартира була придбана за сумісні кошти, як [PERSON] , так і [PERSON] , [PERSON] Особам, які проживають однією сім`єю, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ним за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. При сумісному проживанні сім`я в складі: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та малолітнього [PERSON] вели спільне господарство. У зв`язку з тим, що [PERSON] мала незначний дохід для утримання чотирикімнатної квартири, [PERSON] та [PERSON] , як члени сім`ї власника вносили щомісячну оплату за комунальні послуги. Крім того, для облаштування квартири [PERSON] та [PERSON] були придбані кухонні меблі для їх сумісного використання та інше майно. Отже, з вересня 2018 року [PERSON] , [PERSON] вели спільне господарство з [PERSON] до того часу, коли при народженні дитини - [PERSON] , [INFO] [PERSON] без будь-якого попередження змінила замки на вхідних дверях квартири. В результаті таких дій позивача вона та [PERSON] разом із тільки новонародженою дитиною не змогли потрапити до квартири, в якій проживали до народження немовля. Особам, які проживають однією сім`єю на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. На підставі викладених обставин, просить суд визнати квартиру, за адресою: [ADDRESS] спільною сумісною власністю: [PERSON] , яка представляє інтереси малолітніх [PERSON] , 2008 року народження та [PERSON] , 2019 року народження, [PERSON] та [PERSON] . Визнати за нею право власності на ј частину спірної квартири відповідно до частки у вкладі грошових коштів. Ухвалою суду від 05.11.2019 року зустрічну позовну заяву було залишено без руху. 29.11.2019 року [PERSON] усунула зазначені судом недоліки. Зустрічну позовну заяву [PERSON] ухвалою суду від 09.12.2019 року об`єднано в одне провадження з первісним позовом. На підставі ч. 4 ст. 193 ЦПК України суд перейшов до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. 14.01.2020 року підготовче засідання було закрито, справу призначено до судового розгляду. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала просила його задовольнити, у задоволенні зустрічного позову просила відмовити. Зазначила, що вона у вересні 2018 року придбала квартиру за адресою: [ADDRESS] після продажу своєї двокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] з метою поліпшення умов проживання. Квартиру продала за 601 000 грн., а придбала за 659 000 грн., так як квартира по вул. О. Говорухи перебувала у більш кращому стані. Різницю у сумі для покупки квартири складали її особисті збереження. У спірній квартирі зареєстрована лише вона. Її син - [PERSON] , має у власності кімнату, площею 12 кв.м, за адресою: [ADDRESS] . За адресою: [ADDRESS] [PERSON] та син останньої не проживали, а невістка інколи приїжджала у гості. У жовтні 2018 року син попрохав тимчасово пустити пожити у її квартирі разом зі своєю сім`єю - дружиною [PERSON] та сином останньої [PERSON] , поки вони вирішать питання з місцем проживання. Строк їх проживання оговорено не було. Син зі своєю сім`єю зайняли дві кімнати, а вона - одну, а ще одна кімната залишилась вільною. У квартиру син купив кухонні меблі (стіл, табуретки), батьки його дружини купили газову плиту. За комунальні послуги вона сплачувала у розмірі 1/4 частини від всієї суми, іншу суму платежів - 3/4 сплачували [PERSON] та [PERSON] . Через деякий час [PERSON] почав наполягати на тому, щоб вона оформила частину квартири на нього, так як винна їм 5 000 доларів США, внаслідок чого почали виникати непорозуміння і сварки. З невісткою також стали напруженими стосунки. Спільне проживання стало неможливим, вона попросила [PERSON] та його сім`ю виїхати з квартири, проте останні не погоджувалися. 10.09.2019 року вони змінила замки у квартирі, так як Юля на той час знаходилась у пологовому будинку, син був на роботі і вдома нікого не було. З лікарні [PERSON] з новонародженою дитиною поїхали до батьків останньої. Потім приїжджав [PERSON] та забрав усі свої речі з квартири і на даний час в ній не мешкають. Домашнього господарства, коли мешкали разом вона та [PERSON] і [PERSON] не вели, не було у них і спільного бюджету. Представник позивача [PERSON] підтримав первісний позов, заперечував проти задоволення зустрічного позову. Зазначив, що [PERSON] мала у власності двокімнатну квартиру по [ADDRESS] і мешкала в цій квартирі. Даний будинок знаходиться в аварійному стані, тому позивач вирішила продати квартиру і купити житло у більш сприятливих умовах. Наміру купити квартиру для себе та свого сина і його сім`ї в неї не було. [PERSON] дозволила [PERSON] та його сім`ї пожити у її квартирі на тимчасовій, а не на постійній основі. Жодних договорів між ними укладено не було. [PERSON] має у власності кімнату у квартирі по вул. Штурмовій , а його дружина [PERSON] зареєстрована разом з малолітніми дітьми за адресою своїх батьків. Між [PERSON] , її сином та невісткою почали виникати сварки з приводу переоформлення частини квартири. [PERSON] була вимушена замінити замки у квартирі, щоб уникнути подальшого проживання із сином та його сім`єю, а останні у подальшому забрали свої речі, у квартирі не мешкають з 10.09.2019 року. Щодо зустрічного позову, то вважає, що підстави для його задоволення відсутні, так як [PERSON] не підтверджені обставини, викладені у зустрічному позові. На підтвердження купівлі спірної квартири за власні кошти [PERSON] має договори купівлі-продажу квартир, різниця у розмірі (2000 доларів США) була компенсована позивачем по первісному позову своїми, особистими коштами. [PERSON] має власне житло, [PERSON] також має місце проживання у с. Лежине Запорізького району. [PERSON] , [PERSON] та неповнолітня дитина заселились у спірну квартиру як тимчасові мешканці, спільного господарства з [PERSON] вони не вели, сплачували окремо комунальні послуги. [PERSON] просить визнати за нею право власності на 1/4 частину спірної квартири як спільне сумісне майно відповідно до частки наданих нею коштів, проте докази її участі у купівлі спірної квартири відсутні. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні зазначив, що заперечує проти позову [PERSON] . Він та його сім`я з 10.09.2019 року мешкають у с. Лежине Запорізького району Запорізької області, їх речі у спірній квартирі відсутні. Має у власності кімнату по вул. Штурмовій у м. Запоріжжі , мешкав там до 2004 року, на даний час там ніхто не мешкає. Ця кімната має площу 12 кв.м, тому проживати там з дружиною та двома дітьми, неможливо. З 2017 року мешкав разом із матір`ю по вул. Незалежній Україні , вирішили купити іншу квартиру, з ліпшими умовами проживання. Для купівлі квартири за адресою: [ADDRESS] матері не вистачало 5 000 доларів США, тому він 03.09.2018 року взяв кошти в борг у [PERSON] - батька його дружини. Квартиру оформили на ім`я [PERSON] , у ній жили разом як одна сім`я, він купив туди кухонні меблі, газову плиту та інші необхідні речі. Спочатку вони спільно вели спільне господарство, потім почались сварки і вони вимушені були почати харчуватись окремо. Коли [PERSON] поїхала народжувати, то матір в цей час замінила замки на двері, зателефонувала і повідомила, що доступ в квартиру нею обмежено. Він забрав дружину з дитиною з пологового будинку і відвіз в с. Лежино, до батьків дружини, де вони мешкають і на цей час. Вважає, що мешкав у спірній квартирі як член сім`ї позивача і на законних підставах там мешкала його сім`я. Так як, ним було надано кошти на купівлю квартири, то вважає, що йому також належить частина квартири. Вважає, що зустрічний позов [PERSON] підлягає задоволенню, так як він з дружиною приймали участь у купівлі спірної квартири. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - [PERSON] підтримав свого довірителя. Зазначив, що підстав для виселення [PERSON] в порядку ст. 405 ЦК України не має, так як однією з підстав для виселення є відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік. [PERSON] є членом сім`ї [PERSON] , тому на підставі ст. 156 ЖК Української РСР має право користуватись житловим приміщенням нарівні з власником. При цьому, [PERSON] особисто зазначила у позові і підтвердила у судовому засідання, що за її згодою [PERSON] разом зі своєю сім`єю в`їхали у спірну квартиру. Також, вважає, що виселення відповідачів порушує права малолітніх дітей. Звертає увагу, що на даний час [PERSON] , [PERSON] та малолітні діти мешкають у с. Лежине Запорізького району, де не створені умови для проживання малолітніх дітей. Вважає за можливе задовольнити позов [PERSON] , так як його довіритель - [PERSON] , взяв кошти у борг для того, щоб допомогти [PERSON] набути у власність квартиру, також ними, як сім`єю були внесені і їх спільні накопичення. На підтвердження даного факту до суду надано розписку від 03.09.2018 року, яка передувала купівлі квартири за адресою: [ADDRESS] . До суду [PERSON] не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, зустрічний позов підтримала, первісний позов не визнала. У судовому засіданні 11.03.2020 року надала суду пояснення, в яких зазначила, що познайомилась з [PERSON] у 2017 році, тоді він жив по [ADDRESS] разом із матір`ю. Після того, як вони одружились, [PERSON] вирішила купити іншу квартиру, для їх спільного проживання. Підбір квартири здійснювався через агентство нерухомості і саме вона разом з [PERSON] дивилися варіанти купівлі квартири. [PERSON] продала квартиру по вул. Незалежній Україні , але для того, щоб купити іншу, їй не вистачало коштів, тому чоловік взяв у борг кошти у [PERSON] (її батька) та вони ще доклали свої спільні кошти. В квартиру по вул. О. Говорухи вона разом з [PERSON] купили деякі меблі, посуд, газову плиту, стіл та стільці. Вони мешкали в одній кімнаті, її син - [PERSON] в іншій, [PERSON] займала третю кімнату і ще одна кімната була вільною. Спочатку у них були гарні стосунки, вони жили однією сім`єю, але потім почалися сварки, [PERSON] намагалась створити неможливі умови для їх подальшого спільного проживання. Коли вона поїхала народжувати у вересні 2019 року, то [PERSON] замінила вхідні замки на двері, і повернутись туди вона разом с [PERSON] та дітьми не змогла, вимушена була поїхати з дитиною до свого батька в с. Лежине Запорізького району. Речі чоловік забрав і привіз трохи пізніше. Деякі речі на даний час знаходяться у квартирі [PERSON] Дитина - [PERSON] продовжує навчатися у школі № 38 у м. Запоріжжі, тому його необхідно тепер возити щодня до Запоріжжя. Так як, її чоловік і вона приймали матеріальну участь у купівлі квартири, вважає, що є всі підстави для визнання за нею право власності на ј частину даної квартири, тим паче, що від самого початку була домовленістю про купівлю квартири для спільного проживання. Представник третьої особи - районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району, як орган опіки та піклування Білик Н.В. у судовому засіданні вважала, що вирішення спору повинно бути в інтересах малолітніх дітей, так як право на житло не може бути порушено. Звернула увагу суду, що для проживання малолітніх дітей за адресами: [ADDRESS] та [ADDRESS] а відсутні належні умови для проживання. Представник третьої особи - Запорізької районної державної адміністрації Запорізької області, як орган опіки та піклування до суду не з`явився, про день, місце і час розгляду справи повідомлений належним чином, до суду надано заяву про розгляд справи за їх відсутності, просять прийняти рішення в інтересах малолітніх дітей. Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, дійшов до такого. Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п.1 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст.55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно вимог ст.ст. 76,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Власником квартири за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 21.09.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Швецовою О.С. (а.с. 9-10), Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 138683692 від 21.09.2018 року (а.с. 11). Зазначену квартиру [PERSON] набула у власність після продажу квартири [INFO] за адресою: [ADDRESS] (а.с. 138-139). У квартирі за адресою: [ADDRESS] зареєстрована лише [PERSON]. [PERSON] та неповнолітній [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с. 22). [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.17), але там не проживає та має у власності частину цієї квартири (12 кв.м). Відповідач [PERSON] (син позивача за первісним позовом), [PERSON] (невістка позивача за первісним позовом) та малолітній [PERSON] проживали за адресою: [ADDRESS] з жовтня 2018 року зі згоди позивача. Письмових угод з приводу тимчасового проживання, найму чи піднайму житла між сторонами укладено не було. У судовому засіданні сторонами підтверджено, у т.ч. [PERSON] , що саме [PERSON] та [PERSON] купували у спірну квартиру частину меблів та останні отримали у подарунок газову плиту, яка залишили для ведення господарства у спірній квартирі. Також, сторони у справі підтвердили, що оплату комунальних послуг здійснювали разом у таких частках: 1/4 - [PERSON] , а 3/4 - [PERSON] та [PERSON] . Мотиви суду при вирішенні первісного позову. Відповідно до положень ст.ст. 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із частиною другою статті 64 ЖК Української РСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. У ст. 116 ЖК Української РСР, встановлено, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Відповідно до ст. 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 цього Кодексу. [PERSON] не є членом сім`ї [PERSON] у силу ч.1 ст.6 СК України. Під час судового розгляду було встановлено, що фактично спочатку проживання позивач та відповідача вели спільно домашнє господарство. Через деякий час, після сварок між [PERSON] та [PERSON] позивач та відповідачі почали харчуватися окремо і фактично перестали спільно вести господарство та не мали спільного побуту. Судом встановлено, що [PERSON] був вселений до спірного житла як близький родич - син власника житла - [PERSON] за згодою останньої, а члени його сім`ї ( [PERSON] - дружина та малолітній [PERSON] ) вселені були також за згоди позивача за первісним позовом, тобто відповідачі за первісним позовом користувалися житлом на законних підставах. Крім того, суд приймає до уваги, що до членів сім`ї [PERSON] належать малолітні: [PERSON] , 2008 року народження і [PERSON] , [INFO] , які згідно актів обстеження житлових умов за адресами: [ADDRESS] та [ADDRESS] та не мають належних умов для проживання, тобто діти мешкають в одній кімнаті зі своїми батьками, не мають окремих спальних місць, одягом та харчуванням забезпечені (а.с. 80-81). Фактично спірна квартира є єдиним житлом з належними умовами для неповнолітніх дітей - [PERSON] та [PERSON] . Хоча [PERSON] і є власником 6/25 квартири за адресою: [ADDRESS] , водночас площа вказаної частини не дозволяє там проживати [PERSON] разом із дружиною та двома неповнолітніми дітьми. [PERSON] не довела факт створення відповідачами перешкод у користуванні належним їй квартирою, оскільки доказів створення таких перешкод позивачем не надано, незаконність користування відповідачами за первісним позовом спірним житлом, у суді не доведена. Позивач по первісному позову зазначила, що між нею та невісткою після певного часу проживання виникли неприязні стосунки, а [PERSON] у цих відносинах підтримав свою дружину. Саме через виникнення таких стосунків, [PERSON] вирішила позбавити права користування житлом відповідачів по первісному позову, змінивши при цьому замки на вхідних дверях. Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК Української РСР). У частині першій статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, зокрема, право кожної особи на повагу до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (пункти 42, 43). Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування (пункт 44 та рішення від 17 жовтня 2013 року у справі «Вінтерстайн та інші проти Франції», заява № 27013/07, підпункт «1» пункту 148 та пункт 155). Відповідно до положень частини третьої ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. [PERSON] разом із своєю сім`єю проживав на законних підставах, вселившись за згодою власника житла. Доказів того, що відповідачі по первісному позову чинять [PERSON] будь-які перешкоди у користуванні належною їй квартирою чи систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, остання суду не надала. Навпаки у судовому засіданні встановлено, що саме [PERSON] чинила перешкоди у проживанні сім`ї [PERSON] : за відсутності останніх за місцем проживання змінила замки до вхідних дверей. Крім того, суд враховує, що [PERSON] та [PERSON] сплачували за комунальні послуги 3/4 частини, а [PERSON] - 1/4 частину. Таким чином, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні первісного позову, оскільки [PERSON] не довела того, що відповідачі чинять їй перешкоди у користуванні, володіння та розпорядженні спірною квартирою та наявність законних підстав для їх виселення. Мотиви суду при розгляді зустрічної позовної заяви. У березні 2018 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб. Відповідач по зустрічному позову - [PERSON] є матір`ю Соболь Д.В. [PERSON]. 17.09.2018 року уклала договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , яка належала їй на праві власності. Квартира загальною площею 61,81 кв.м, житловою 33,24 кв.м, вартість 601 294 грн. Квартира за адресою: [ADDRESS] набута у власність [PERSON] 21.09.2018 року, загальною площею 57,29 кв.м, житловою - 40,3 кв.м, вартість 659 453 грн. Тобто, спірна квартира набута у власність [PERSON] після продажу квартири 17.09.2018 року. [PERSON] посилається на те, що квартиру за адресою: [ADDRESS] було набуто у власність для спільного проживання [PERSON] , [PERSON] та його сім`ї. При цьому, [PERSON] та [PERSON] давали кошти для купівлі спірної квартири. На підтвердження цього факту, [PERSON] надано до суду розписку від 03.09.2018 року, за якою її чоловік [PERSON] взяв у [PERSON] (батька позивача за зустрічним позовом) кошти в розмірі 5000 доларів США в борг (а.с. 96), в якій зазначено, що кошти необхідні для набуття у власність нерухомого майна. Також, [PERSON] зазначає, що вона і її чоловік (крім позичених 5 000 доларів США) ще вклали свої особисті накопичення в купівлю спірної квартири в розмірі 3 100 доларів США. Вказані дані суперечать поясненням [PERSON] у судовому засіданні, так як останній зазначив лише про 5 000 доларів США. Згідно ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно); майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності; право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом; спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Вимогами ч. 4 ст. 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Частинами 1 та 2 ст. 369 ЦК України визначено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем за зустрічним позовом не доведено, що квартира за адресою: [ADDRESS] набута у власність внаслідок спільної праці, які саме її спільні або індивідуальні трудові зусилля докладено, ведення спільного бюджету та побуту з [PERSON] . На думку суду, наявність розписки [PERSON] не є підставою для визнання квартири за адресою: [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON] , малолітніх дітей, [PERSON] та [PERSON] . Крім того, суд також враховує протиріччя у поясненнях [PERSON] та [PERSON] щодо суми грошових коштів, нібито наданих [PERSON] для придбання спірної квартири. Враховуючи вкладене, суд проаналізувавши надані до суду докази, та пояснення сторін, дійшов висновку, що зустрічний позов [PERSON] не підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі відмови в позові - на позивача. Отже, у даному випадку стягнення судові витрати з відповідачів по первісному позову та по зустрічному позову не передбачено, враховуючи, що у задоволенні первісного і зустрічного позову суд відмовляє.

Outcome: dismissed