Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-08 00:00:00

25.03.2014 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання відповідача такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] в місті Чернігові з підстав, передбачених статтями 71, 72 ЖК Української РСР. В обґрунтування позову зазначив, що відповідач ніколи в спірній квартирі не проживала, при цьому вона не бере участі в оплаті житлово-комунальних послуг. У судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав і наполягав на їх задоволенні. Відповідач позов не визнала. Будучі допитаною судом в якості свідка показала, що коли їх сім'я отримала від держави спірну квартиру, позивач відмовився надати їй ключі від вхідних дверей квартири. Після розірвання шлюбу з позивачем, останній вселився в спірну квартиру. Вона залишилася проживати за адресою: [ADDRESS], у зв'язку з тим, що спірна квартира потребувала ремонту і не була придатною для проживання в ній разом із малолітньою дитиною, оскільки в ній не було сантехніки, електричної плити та меблів. Крім того, позивач не допускав її до квартири з тих підстав, що вона перестала бути членом його сім'ї. Відповідач також показала, що позивач негативно впливає на психіку дитини, що стало причиною звернення до психолога. Представники третіх осіб вважають позов безпідставним. При цьому представник органу опіки та піклування повідомила, що за дорученням суду першої інстанції, який розглядав справу в травні 2014 року, спеціалісти служби у справах дітей неодноразово намагалися потрапити до спірної квартири для обстеження житлових умов і складання акту про можливість проживання в ній малолітньої дитини сторін. Однак позивач кожного разу переносив дату обстеження квартири, що зробило виконання доручення суду неможливим. Судом встановлено такі факти і відповідні їм правовідносини. Сторони перебували в шлюбі і мають спільну малолітню дочку [PERSON], [INFO]. Під час шлюбу позивачу на сім'ю в складі трьох осіб було надано двокімнатну квартиру [ADDRESS], що підтверджується копією ордеру на жиле приміщення від 23.04.2013 року. Вказана квартира розташована в 16-ти поверховому багатоквартирному житловому будинку, який прийнято в експлуатацію 14.06.2011 року (а. с. 81). На час виділення спірної квартири подружжя проживало за адресою: [ADDRESS]. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 29.01.2014 року шлюб сторін розірвано (а. с. 8). Ще до розірвання шлюбу, в вересні 2013 року позивач покинув сім'ю і вселився в спірну квартиру. Відповідач разом із малолітньою дочкою залишилася проживати за вказаною вище адресою. Як убачається з її показань, це пов'язано з тим, що спірна квартира потребувала ремонту, зокрема, встановлення електричної плити, сантехніки, меблів, а тому була непридатною для проживання в ній разом із малолітньою дитиною. Крім того, на той час відносини з чоловіком значно погіршилися, він постійно звинувачував дочку в тому, що вона винна в розпаді сім'ї, від чого дитина дуже страждала, що стало причиною появи у дочки психологічних розладів. Відповідач заперечував її право на спірну квартиру, а тому відмовився надати ключі від вхідних дверей, що унеможливлює потрапляння до квартири за відсутності позивача та без його згоди. Зазначені докази нічим по справі не спростовані, а навпаки підтверджуються наданими позивачем актами про відсутність відповідача за місцем реєстрації (а. с. 5, 6), з яких убачається, що станом на день їх складання (31 січня і 05 березня 2014 року) в спірній квартирі знаходилося лише одне спальне місце, а також висновком ЧМВ УМВС України в Чернігівській області від 25.04.2014 року (а. с. 60), в якому зафіксовано невизнання позивачем за відповідачем права на спірну квартиру. Наведені докази в сукупності узгоджуються між собою і повністю підтверджують, що причиною відсутності відповідача в спірній квартирі є неможливість потрапляння до неї без згоди позивача, невизнання позивачем права відповідача користування спірною квартирою та неможливість проживання в ній разом із малолітньою дитиною, що свідчить про поважність причин цієї відсутності. Відповідно до статті 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Отже, відсутність особи в жилому приміщенні понад шість місяців допускається за наявності на те поважних причин. Враховуючи те, що відсутність відповідача в спірній квартирі обумовлена поважними причинами, даний позов не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed