Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-24 00:00:00

25.10.2018 до суду надійшла позовна заява [PERSON] (далі - позивач, [PERSON].) до [PERSON] (далі - відповідач, [PERSON].) про розірвання шлюбу, в якому просить розірвати шлюб укладений між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Херсонській області, про що в книзі реєстрації актів про одруження 16 жовтня 2010 зроблено відповідний актовий запис за № 1025. В обґрунтування позовних вимоги зазначає, що 16.10.2010 між позивачем та відповідачем укладено шлюбу. Від шлюбу у сторін є донька [PERSON], [INFO]. Останні роки вони з відповідачем не можуть проживати як сім'я, виконувати сімейні обов'язки, важко знайти порозуміння з різних питань, оскільки цьому заважають різні погляди на життя та несумісність характерів, з цих причин у позивача та відповідача виникають непорозуміння, а шлюбні відносини фактично припинені. Ухвалою судді від 31.10.2018 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу залишено без руху. Ухвалою судді від 21.01.2019 позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження, розгляд ухвалено проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. До підготовчого судового засідання відповідач - [PERSON] подала заяву, в якій вимоги позову визнає у повному обсязі. Справу просить розглядати без її участі. Позивач - [PERSON] у заяві поданій до суду просив розглянути справу у його відсутність. Судом встановлено, що 16 жовтня 2010 року між [PERSON]та [PERSON] укладено шлюб, який зареєстрований Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Херсонській області, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено актовий запис № 1025. Згідно ст. ст. 21, 24 СК України, шлюбом є сімейний союз чоловіка і жінки, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді чоловіка і жінки. Статтею 105 СК України визначено, що однією з підстав для припинення шлюбу є його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до ст. 110 СК України. Відповідно до ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Частинами три та чотири статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст. 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», який є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, відповідно до ст. 10 ЦК України, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Стаття 8 Конвенції декларує, що кожен має право на повагу до його приватного i сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. За частиною два цієї статті, органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом, і коли це необхідно в демократичному суспiльствi в інтересах національної i громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав i свобод інших осіб. Як проголошено положеннями ст. 12 Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім'ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права, так і безумовним правом чоловіка і жінки є право на розірвання шлюбу, через призму зокрема ст.ст. 5, 8 вказаного міжнародного договору. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Частиною 4 цієї статті передбачено, що ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207цього Кодексу. Частиною 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Частиною 4 цієї статті визначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Оскільки визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку про можливість ухвалення судового рішення про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] у підготовчому судовому засіданні з підстав визнання відповідачем позову. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 704,80 грн., виходячи з положень ч. 1 ст. 142 ЦПК України, ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» [PERSON] підлягає поверненню 50 відсотків судового збору сплаченого при поданні позову, а саме 352,40 грн. (704,80/100%*50%=352,40). На підставі викладеного та

Outcome: approved