Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-03 00:00:00

24 липня 2015 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В позовній заяві вказав, що 07 жовтня 2014 року відповідач взяв у нього в борг грошові кошти в розмірі 140 000 грн., які зобов'язався повернути не пізніше 01 грудня 2014 року, що підтверджується наданою ним розпискою. Однак взяті на себе зобов'язання не виконав, дотепер борг не повернув. Посилаючись на викладені обставини та на ст.ст.625, 1046, 1048, 1049, 1050 ЦК України, позивач просив стягнути з відповідача на його користь суму основного боргу в розмірі 140 000 грн., за період з 08 жовтня по 20 липня 2015 року проценти за користування позикою в розмірі 24 229,59 грн., за період з 01 грудня по 30 червня 2015 року інфляційне збільшення суми боргу в розмірі 54 320 грн., а всього 218 549,59 грн. і витрати по сплаті судового збору. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, а його представник за довіреністю [PERSON] позовні вимоги про стягнення боргу за договором позики підтримав у повному обсязі, проти розгляду справи в заочному порядку не заперечував. Відповідач [PERSON] про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, про що свідчить розписка про отримання повістки рекомендованим листом з повідомленням, причини своєї неявки суду не сповістив. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи та дослідивши наявні в ній докази, доходить наступного. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона ( позикодавець ) передає у власність другій стороні ( позичальникові ) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики ) або таку кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностроннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів роботи відповідні правові висновки. Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року ( справа № 6-63цс13 ) і є обов'язковою для застосування судами України. Як видно зі змісту розписки, наданою представником позивача, відповідач винен позивачу суму коштів в розмірі 140 000 грн., які зобов'язався повернути до 01 грудня 2014 року ( а. с. 29 ). Тобто за своєю суттю вказана розписка є документом, який свідчить про укладення між сторонами договору позики, за яким боржник отримав від кредитора в борг грошові кошти в сумі 140 000 грн., які зобов'язався повернути, а позивач набув право вимагати повернення позики. Частиною 1 ст.1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику ( грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем ) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідач свої зобов'язання за договором позики не виконав, борг у визначеній в розписці строки не повернув, а тому він підлягає стягненню з нього у примусовому порядку. За такого з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума основного боргу в розмірі 140 000 грн. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Враховуючи, що за договором позики, укладеним між сторонами, не було встановлено розміру процентів, їх розмір підлягає визначенню на рівні облікової ставки Національного банку України ( далі - НБУ ). Отже, весь час користування відповідачем коштами складається з чотирьох періодів: з 08.10 по 12.11.2014 року, тобто 36 днів, протягом яких облікова ставка становила 12,5 % річних, згідно Постанови НБУ від 15.07.2014 р. № 417; з 13.11.2014 року по 05.02.2015 року, тобто 85 днів, протягом яких облікова ставка становила 14 % річних, згідно Постанови НБУ від 12.11.2014 р. № 719; з 06.02 по 03.03.2015 року, тобто 26 днів, протягом яких облікова ставка становила 19,50 % річних, згідно Постанови НБУ від 04.02.2015 р. № 81; з 04.03 по 20.07.2015 року, тобто 139 днів, протягом яких облікова ставка становила 30 % річних, згідно Постанови НБУ від 02.03.2015 р. № 154. Таким чином, сума процентів за користування позикою становить 24 229,59 грн., виходячи з наступного розрахунку: ( 140000 х 12.5 % : 365 х 36 ) = 1726,03 грн. + ( 140000 х 14 % : 365 х 85 ) = 4564,38 грн. + ( 140000 х 19.5 % : 365 х 26 ) = 1944,66 грн. + ( 14000 х 30 % : 365 х 139 ) = 15994,52 грн. Оскільки позивач просив стягнути з відповідача саме цю суму, то його вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, інфляційне збільшення суми боргу в розмірі 140 000 грн. за період з грудня 2014 року по червень 2015 року становить 62899,75 грн., виходячи з наступного розрахунку: 140 000 х ( 103 % х 103,1 % х 105,3 % х 110,8 % х 114 % х 102,2 % х 100,4 % ) - 140 000. Оскільки позивач просив стягнути з відповідача інфляційне збільшення суми боргу в розмірі 54 320 грн., що є менше фактичного ( 62899,75 грн. ), то його вимоги в цій частині також підлягають задоволенню. При таких обставинах позов підлягає задоволенню на заявлену суму в розмірі 218 549,59 грн., яка складається із суми основного боргу в розмірі 140 000 грн., процентів за користування позикою в розмірі 24 229,59 грн. та інфляційного збільшення суми боргу в розмірі 54 320 грн. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. У відповідності з цією статтею суд стягує з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору в розмірі 2185,50 грн.

Outcome: approved