Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-06 00:00:00

25 березня 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право на користування житлом. В заяві зазначає, що вона є власником житлового будинку [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] є її колишнім чоловіком, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 15.10.2013 року та був зареєстрований у будинку 20.03.2013 року. Після розірвання шлюбу відповідач у будинку не проживає, участі у витратах на його утримання не несе, оскільки проживає фактично за іншою адресою. Відповідно до ст.391 ЦК України, вона як власник має право вимагати усунення перешкод у здійснення права користування та розпорядження своїм майном. Наймач або члени міс»ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, зокрема, якщо вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. 17 квітня 2014 року позивач доповнила позовні вимоги, просила крім цього зняти [PERSON], [INFO], з реєстрації за адресою [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач позовні вимоги та доповнені підтримала в повному обсязі з підстав зазначених у позовній заяві, просила постановити рішення про задоволення позовних вимог. Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, причини неявки суду не повідомив, хоча був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, а тому, згідно з ст.224 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу у його відсутності, на підставі наявних доказів з чим погодився і позивач. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позов слід задовольнити частково з таких підстав. Відповідно до положень ст.11 та ст.60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК власник майна (будинку) має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом. Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Суд встановив, що позивач є власником житлового будинку, який розташований за адресою [ADDRESS], що стверджується витягом про державну реєстрацію прав №360663811 від 31.10.2012 року, виданого комунальним підприємством Львівської областіної ради «Червоноградське МБТІ» (а.с.11). Як вбачається із копії будинкової книги на вказаний будинок, повідомлення адресно-довідкового підрозділу Радехівського РС ГУ ДМС України у Львівській області №447 від 28.03.2014 року відповідач зареєстрований у вказаному вище будинку (а.с.2-9,19). Рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 15.10.2013 року, шлюб між позивачем та відповідачем розірвано, розгляд справи проведено з участю сторін, при цьому судом встановлено, що сторони не проживають разом із вересня 2013 року. Вказане рішення вступило в законну силу та сторонами на оскаржувалося (а.с.10-10 зворот). За змістом ст.ст. 64, 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать: дружина власника, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство. Вказане свідчить про те, що відповідач в даний час не є членом сім»ї власника будинку. Факт непроживання відповідача у будинку підтверджується довідкою Половецької сільської ради Радехівського району Львівської області від 7.03.2014 року та актом обстеження в складі голови Половецької сільської ради Руда С.П., секретаря Міліщук О.Н., депутата Безноско Б.І. та сусіда [PERSON] від 15.04.2014 року №02/08-88, з яких видно, що [PERSON] в будинку за адресою [ADDRESS] зареєстрований, однак не проживає, речей особистого вжитку не виявлено (а.с.15,27). Доказів про поважність причин його відсутності у вказаному будинку судом не здобуто, а відповідачем не подано. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть. Як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) виселення; 4) визнання особи безвісно відсутньою; 5) оголошення фізичної особи померлою. Вищезазначене узгоджуються з правовими позиціями, які викладені у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року, справа № 6-57 цс 11, які, у відповідності до ст.360-7 ЦПК України, є обов'язковими для всіх судів. Виходячи із вищевказаного Закону, який є спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання та підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання, позовні вимоги про зняття з реєстрації особи є безпідставною, тому не підлягає до задоволення. Згідно ч.3 ст.212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Враховуючи вищенаведене, суд в сукупності всіх обставин по справі, з врахуванням ст.24,41 Конституції, робить висновки про те, що позовні вимоги про визнаття особи такою, що втратила право на користування житлом є підставними та підлягають до задоволення, оскільки відповідач понад шість місяців без поважних причин не проживає у будинку.

Outcome: partial