Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-31 00:00:00

25 липня 2018 року позивач звернувся до відповідача з вказаним позовом, яким просив визнати недійсним договір дарування частки житлового будинку [ADDRESS]. В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що: -15.11.2017 року між ним та його рідною тіткою [PERSON] був укладений договір дарування, за яким остання подарувала позивачу 4/9 частки житлового будинку [ADDRESS], належних їй на праві власності; -у червні 2018 року позивачу стало відомо, що на час укладання вказаного договору дарування, його тітка [PERSON], на підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва, яке набрало законної сили 03.04.2015 року, визнана недієздатною, а її опікуном призначено відповідача [PERSON]; -при зверненні позивача [PERSON] відмовилась що-небудь пояснювати з приводу своєї недієздатності та призначення її онука [PERSON] опікуном; -оскільки на час укладення договору дарування тітка позивача не мала цивільної дієздатності, через що не мала права укладати договір дарування, позивач бажає визнати вказаний договір недійсним, так як він укладений з порушенням вимог законодавства. Відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався. 13.09.2018 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення сторін. В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не зявився, про розгляд справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив. Представник третьої особи Адміністрації Інгульського району Миколаївської міської радив судове засідання не зявився, про розгляд справи повідомлений належним чином. Залучений до участі у справі згідно ухвали суду, [PERSON] вважав, що позов підлягає задоволенню. Згідно Ухвали проводиться заочний розгляд справи. Встановивши фактичні обставини, дослідивши надані докази, суд при вирішені справи виходить з такого. 15.11.2017 року за Договором дарування [PERSON] подарувала [PERSON] 4/9 частки в праві спільної часткової власності на житловий будинок, з відповідною часткою прилеглих до нього будівель та споруд, що розташований в [ADDRESS]. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Грищенко Л.А та зареєстрований в реєстрі за №1224. Згідно п. 2 вказаного Договору дарування відчужувані 4/9 частки в праві спільної часткової власності на житловий будинок, з відповідною часткою прилеглих до нього будівель та споруд, що розташований в [ADDRESS], на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого старшим державним нотаріусом Другої Миколаївської державної нотаріальної контори Барсковою Л.Е., 03.02.1992 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1-239, дублікат якого виданий державним нотаріусом Вітовської державної нотаріальної контори Миколаївської області Моторним М.О., в порядку заміщення державного нотаріуса Державного нотаріального архіву Миколаївської області 25 жовтня 2017 року, зареєстрованого в реєстрі за №2-222. Відповідно до п.3.4 Договору дарувальник стверджував, що дарування здійснювалось нею без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального. Згідно п. 3.5 Договору дарування сторони підтвердили дійсність намірів при укладенні договору, а також те, що цей правочин не суперечить інтересам держави і суспільства, що він не носить характеру фіктивного чи удаваного правочину, не є правочином зловмисним, не приховує інший правочин і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки, які обумовлені цим договором, а також стверджували, що вони не обмежені у праві укладати правочини, не визнання у встановленому законом порядку недієздатними повністю або частково, не страждають на захворювання, що перешкоджають усвідомлення ними суті цього договору. За п. 5.7 Договору сторони, однаково розуміючи значення, умови та правові наслідки цього договору, уклали його добровільно, що відповідає їх дійсним намірам та волі. Позивач посилається на те, що у червні 2018 року, під час допомоги тітці по господарству, його дружина виявила Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва, з якого позивачу стало відомо, що на момент укладання Договору дарування між ним та його тіткою [PERSON], остання не мала цивільної дієздатності. Так, згідно Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23.03.2015 року [PERSON] яка народилася 18 липня 1932 року у м. Миколаєві і зареєстрована за адресою: [ADDRESS] недієздатною, встановлено над нею опіку та призначено її опікуном [PERSON], [INFO] Зазначене рішення суду 03.04.2015 року набрало законної сили та не оскаржувалось. Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва 18.09.2018 року [PERSON] було звільнено від обов'язків опікуна відносно недієздатної [PERSON] та призначено її опікуном [PERSON]. Відповідно до вимог ст. 19 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В силу ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ст. ст.46, 47 ЦПК України здатність мати цивільні процесуальні права та обовязки сторони (цивільна процесуальна правоздатність) мають усі фізичні і юридичні особи. Здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обовязки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи. Згідно ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також своїми діями створювати для себе цивільні обовязки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Статтею 40 ЦК України передбачено, що недієздатна фізична особа не має права вчиняти будь-якого правочину. Правочини від імені недієздатної фізичної особи та в її інтересах вчиняє її опікун. Відповідно до ч. 2 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Згідно з ч. ч. 1 та 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ч. 1ст. 226 ЦК України опікун може схвалити дрібний побутовий правочин, вчинений недієздатною особою. У разі відсутності такого схвалення цей правочин та інші правочини, які вчинені недієздатною фізичною особою, є нікчемними. Згідно з ч. 2ст. 226 ЦК України на вимогу опікуна правочин, вчинений недієздатною фізичною особою, може бути визнаний судом дійсним, якщо буде встановлено, що він вчинений на користь недієздатної фізичної особи. Судом встановлено, що відповідач як опікун недієздатної [PERSON] не схвалював правочин, вчинений нею у виді укладення договору дарування частки будинку. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Укладений 15 листопада 2017 року з недієздатною [PERSON] договір дарування частки житлового будинку за адресою: [ADDRESS], не є дрібним побутовим правочином, а тому цей договір на підставі ч. 2ст. 203 ЦК України є абсолютно недійсним - нікчемним, а не відносно недійсним, тобто не є оспорюваним договором, оскільки він був недійсним вже з моменту його укладення, а тому не міг породжувати будь-яких цивільних прав та обов'язків для сторін. За таких обставин суд, з урахуванням ч. 2 ст. 215 ЦК України та положень п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року, вважає вказаний договір нікчемним, внаслідок чого позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп.

Outcome: approved