Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-21 00:00:00

26.12.2009 року представник Національної академії внутрішніх справ звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування витрат пов'язаних з утриманням у навчальному закладі. Позов мотивовано тим, що наказом ректора Київського національного університету внутрішніх справ від 31.07.2009 року № 568 [PERSON] з 01.09.2009 року зараховано курсантом першого курсу денної форми навчання Київського національного університету внутрішніх справ, правонаступником якого є Національна академія внутрішніх справ. 29.09.2009 року між КНУВС, комплектуючим органом - УМВС України у Вінницькій області, та відповідачем укладено договір № 09-448 про підготовку фахівця у КНУВС. Відповідно до договору відповідач навчався за рахунок коштів державного бюджету і зобов'язувався після закінчення навчання відпрацювати не менше трьох років за місцем розподілу, а у разі відмови від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу в органах внутрішніх справ протягом перших трьох років після закінчення навчання - відшкодувати витрати пов'язані з утриманням у навчальному закладі. З 01.09.2009 року по 14.06.2013 року, відповідно до умов договору, відповідач у період навчання перебував на державному забезпеченні харчуванням, речовим майном, грошовим утриманням та житлом із наданням комунальних послуг. Наказом НАВС від 14.06.2013 року № 602 відповідачу присвоєно кваліфікацію юриста за спеціальністю «Правознавство» та видано диплом бакалавра. Після здобуття вищої освіти, відповідно до умов договору, відповідача направлено для подальшого проходження служби до УМВС України у Вінницькій області. Таким чином, навчальним закладом умови договору виконано у повному обсязі. Наказом УМВС України у Вінницькій області від 02.06.2015 року № 81 о/с відповідача звільнено з ОВС на підставі поданого ним рапорту, за власним бажанням. Тобто, у порушення умов договору відповідач з власної ініціативи звільнився з ОВС до спливу встановленого договором трирічного терміну перебування на службі після закінчення навчання. Розрахунок витрат здійснено відповідно до Порядку відшкодування особами витрат, пов'язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ затверджено Постановою КМУ від 01.03.2007 року № 313. Зокрема, відповідно до ч.1, 2 п.5 Порядку відшкодування, витрати у повному обсязі відшкодовуються за період, що перевищує строк строкової служби (1 рік), а за період, що зараховується в строк військової служби - лише витрати, що складають різницю між витратами на утримання курсанта та витратами на утримання військовослужбовця. Роз'яснення щодо грошового забезпечення відповідача, щодо витрат на продовольче забезпечення, щодо витрат на речове забезпечення та щодо витрат на оплату комунальних послуг та спожитих відповідачем енергоносіїв надані у відповідних довідках, долучених до позову, якими підтверджується заявлена до стягнення з відповідача сума витрат пов'язаних з його утриманням на навчальному закладі в розмірі 35 834 грн. 02 коп. Із сумою витрат пов'язаних з утриманням у навчальному закладі відповідача ознайомлено та поінформовано про необхідність відшкодування зазначеної суми. Станом на дату звернення з вказаним позовом до суду, грошові кошти від відповідача до НАВС не надходили. За вказаних обставин позивач просить суд стягнути з [PERSON] на його користь вартість витрат пов'язаних з утриманням у навчальному закладі у сумі 35 834 грн. 02 коп. (тридцять п'ять тисяч вісімсот тридцять чотири грн. 63 коп.). В судове засідання представник позивача - Національної академії внутрішніх справ не з`явився, до позову представником позивача за довіреністю [PERSON] долучена письмова заява про розгляд справи без його участі, в даній заяві представник позивача також зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. (а.с. 8). Згідно ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідач [PERSON] до судового засідання нез'явився по невідомим для суду причинам, про дату ,час та місце проведення даного судового засідання повідомлявся судом належним чином. З урахуванням міркування представника відповідача [PERSON], який не заперечував, суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності представника позивача та відповідача. Представник відповідача [PERSON] за довіреністю [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав на підставах, викладених в письмовому запереченні на позов, поданим представником відповідача за довіреністю [PERSON] 07.02.2017 року. Суду додав, що не визнає позов також з тих підстав, що при подачі відповідачем заяви про звільнення за власним бажанням йому у відділі кадрів Тиврівського РВ УМВС України не підказали , що він має можливості бути звільненим за станом свого здоров*я , оскільки відповідач захворів на хворобу серця вже працюючи в лавах міліції, і керівництву це було відомо. Вважає, хвороба серця у відповідача виникла із-за надмірних навантажень , плохого харчування та праці поза нормований час, але підтвердити це письмом доказами він не має можливості. Відповідно до вказаного заперечення, представник відповідача - [PERSON] зазначає, що є матір'ю відповідача [PERSON] Із позовом не погоджується, оскільки перед навчанням її син [PERSON] пройшов медичне обстеження, при цьому отримав висновок ВЛК від 22.04.2009 року про те, що він є абсолютно здоровим та придатним до навчання в Національному університеті внутрішніх справ України. На 2 курсі навчання в нього значно погіршився стан здоров'я, про що свідчать записи в медичній книжці та дані медичних обстежень, які долучені до заперечення. Неодноразово знаходився на стаціонарному лікуванні в центральному госпіталі МВС України, де лікарі зафіксували на той час отруєння неякісними продуктами харчування. Таким чином, неякісне харчування та надмірні фізичні навантаження стали причиною значного погіршення стану здоров'я сина, а саме: деформація жовчного міхура та пролапс метрального клапана серця 2 степені. Також, в письмових запереченнях представник відповідача вказує, що бланк угоди від 29.09.2009 року її син заповнював під диктовку, її змісту не читав, не знав які у нього права та обов'язки, не усвідомлював значимість тої угоди, мав на той час 17 років, не набув необхідного обсягу цивільної дієздатності, на момент укладання угоди не був обізнаний в її правових наслідках, угода була підписана в супереч його волі із вищевикладених причин та без згоди батьків, а тому вона просить угоду № 09-448 від 29.09.2009 року вважати недійсною. Зазначає, що вона звернулась вже з позовом до Київського НУВС про визнання даної угоди недійсною. Також вказує, що після закінчення навчання її сина було направлено на роботу в м. Гнівань, Тиврівського району, так як житлом його не забезпечили, він був вимушений добиратися до місця роботи більше трьох годин і з роботи, добираючись додому, витрачав стільки ж часу. Відповідно чинного законодавства його мали би забезпечити роботою у Вінницькому районі. Усі ці незручності ускладнили його життя та призвели до значного погіршення стану здоров'я. Постійне надмірне навантаження, так як на добове чергування сина призначали по два а то і три рази на тиждень, мотивуючи це тим, що немає більше кого, ще більше усугубило підірване здоров'я під час навчання в НАВС України. Крім того, звільнення сина з ОВС відбулося із значним порушенням, так як не було встановлено істину причину звільнення, тобто не було враховано саму підставу при звільнені, не направлено на проходження військово-лікарняної комісії, яка би при наявних в нього захворюваннях, комісувала би його за не придатністю до служби в ОВС. Вказала, що найближчим часом буде звертатися до Тиврівського районного суду про оскарження неправильного трактування при звільнені її сина [PERSON] Окрім цього, просить взяти до уваги зміни від 15.04.2015 року, де Постановою Кабінету Міністрів № 216 вилучено п.8 ст.52 Про зобов'язання студентів відпрацьовувати 3 роки, тим хто навчався на державній формі навчання. Також вказує, що вона пенсіонерка і отримує мінімальну пенсію, яку вимушена витрачати на лікування свого сина. За вказаних обставин представник за довіреністю [PERSON] просила відмовити в задоволенні позову (а.с. 60-61). На вищевказані письмові заперечення на позов представником позивача за довіреністю [PERSON] на адресу суду було надіслано письмові пояснення, в яких зазначено, що до позову був доданий оригінал згоди батьків на укладення між позивачем та відповідачем договору № 09-448, тому вказаний договір є законним. Крім того, вимога щодо відшкодування витрат пов'язаних з утриманням у навчальному закладі також є законною, оскільки ґрунтується на нормах чинного на час навчання законодавства України (а.с. 96-97). Врахувавши думку та позицію представника позивача, викладену у поданій суду письмовій заяві, заслухавши пояснення представника відповідача - [PERSON] і врахувавши думку представника відповідача - [PERSON], вивчивши позов, дослідивши та оцінивши надані докази та надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов висновку, що позов обґрунтований та такий, що підлягає задоволенню виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що наказом ректора Київського національного університету внутрішніх справ від 31.07.2009 року № 568 [PERSON] з 01 вересня 2009 року зараховано курсантом першого курсу денної форми навчання Київського національного університету внутрішніх справ за спеціальністю «Правознавство» (а.с. 17). 29 вересня 2009 року між КНУВС, комплектуючим органом - УМВС України у Вінницькій області, та відповідачем [PERSON] укладено договір № 09-448 про підготовку фахівця у КНУВС (а.с. 13-14). Згідно оригіналу письмової заяви [PERSON], адресованої ректорові Київського національного університету внутрішніх справ генерал-лейтенанту Моісеєву Є.М. від 29 серпня 2009 року, вона надала згоду на укладення її неповнолітнім сином [PERSON], [INFO], договору про підготовку фахівця у Київському національному університеті внутрішніх справ, в чому особисто розписалась (а.с. 16). Розпорядженням Кабінету міністрів України від 27.08.2010 № 1709-р «Про реорганізацію деяких вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ» КНУВС реорганізовано в Національну академію внутрішніх справ. Відповідно до вищезазначеного розпорядження, НАВС є правонаступником Київського національного університету внутрішніх справ (а.с. 37). 27 липня 2012 року між позивачем та відповідачем було укладено додатковий договір до договору про підготовку фахівця у Київському національному університеті внутрішніх справ № 09-448 від 29.09.2009 року (а.с. 15). Наказом НАВС від 14 червня 2013 року № 602 відповідачу присвоєно кваліфікацію юриста за спеціальністю «Правознавство» та видано диплом бакалавра (а.с. 18). Після здобуття вищої освіти, відповідно до умов договору відповідача направлено для подальшого проходження служби до УМВС України у Вінницькій області. Наказом УМВС України у Вінницькій області від 02 червня 2015 року № 81 о/с [PERSON] звільнено з ОВС на підставі поданого ним рапорту, за власним бажанням (а.с. 19, 21). Згідно висновку службового розслідування по факту звільнення з ОВС України за власним бажанням дільничного інспектора міліції Гніванського МВМ Тиврівського РВ УМВС лейтенанта міліції [PERSON], затвердженого начальником Тиврівського РВ УМВС України у Вінницькій області підполковником міліції Побережнюком В.М., встановлено, що: «Як пояснив [PERSON] його рішення звільнитися з органів внутрішніх справ є самостійним та узгодженим з близьким родичами. Основними причинами, що заважають продовженню несення служби є недостатнє матеріальне забезпечення та відсутність вільного часу, ненормований робочий день. Про необхідність відшкодування фактичних витрат на його утримання під час навчання у разі його звільнення з ОВС йому відомо» (а.с. 20). Тобто, у порушення умов договору відповідач з власної ініціативи звільнився з ОВС до спливу встановленого договором трирічного терміну перебування на службі після закінчення навчання. Відповідач [PERSON] навчався в НАВС з 1 вересня 2009 року по 14 червня 2013 року, вартість витрат пов'язаних з утриманням його у навчальному закладі становить 35 834 грн. 02 коп., що підтверджується довідкою про відшкодування фактичних витрат на підготовку фахівця у НАВС (а.с. 22, 23). Вартість комунальних послуг та спожитих енергоносіїв за період навчання з 1 вересня 2009 року по 14 червня 2013 року, яка підлягає відшкодуванню становить 11 130 грн. 07 коп., про що свідчить відповідна довідка (а.с. 24-25). Вартість витрат на харчування, яка підлягає відшкодуванню становить 11 662 грн. 98 коп., що підтверджується довідкою про фактичне перебування на харчовому забезпеченні по ФПКПБНОН НАВС курсанта [PERSON] в період з 01 вересня 2010 року по 13 червня 2013 року (а.с. 26). Згідно довідки щодо витрат коштів на харчування рядового міліції [PERSON] під час навчання на факультеті початкової та спеціальної підготовки НАВС в період з 01 вересня 2009 року по 01 серпня 2010 року, вартість витрат становить 128 грн. 57 коп. (а.с. 27). Вартість речового майна, отриманого [PERSON] під час навчання, яка підлягає стягненню становить 2 512 грн. 09 коп.(а.с. 28). Згідно довідок про доходи та відрахування, у них розраховано грошове утримання відповідача за період навчання з вересня 2009 року по червень 2013 року. До суми позову врахований лише період з вересня 2010 року по червень 2013 року (виключено 1 рік, прирівняний до періоду строкової військової служби). Вартість витрат яка підлягає відшкодуванню становить 10 400 грн. 31 коп. (а.с. 29-33). З ксерокопії скарги [PERSON] від 10.02.2017 року, адресованої начальнику ГУ ПН у Вінницькій області, вбачається, що вона просила надати її сину [PERSON] можливість звільнитися з ОВС за станом здоров'я (а.с. 85-86). Попередньо, 07.02.2017 року, нею було адресовано скаргу начальнику ГУ ПН у Вінницькій області, в якій вона просила надати їй письмову відповідь, чому її сина не було направлено на проходження ВЛК та не звільнено за станом здоров'я при наявних захворюваннях (а.с. 92). Відповідно до ксерокопії скарги [PERSON] від 10.02.2017 року, адресованої ректору НАВС, вбачається, що вона просила його відмовитись від позову про відшкодування витрат за навчання, зазначила, що в іншому випадку вимушена буде звернутись до суду із позовом про завдання шкоди здоров'ю сина, відшкодування матеріальної та моральної шкоди (а.с. 88). На вказану скаргу їй надано відповідь, в якій зазначено про те, що вирішення будь-яких юридичних питань можливе лише у судовому засіданні (а.с. 89). Застосовуючи норми матеріального та процесуального права суд виходить з наступного: Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Так, в судовому засіданні встановлено, що 29 вересня 2009 між КНУВС, комплектуючим органом - УМВС України у Вінницькій області, та відповідачем [PERSON] укладено договір № 09-448 про підготовку фахівця у КНУВС. Відповідно до договору відповідач навчався за рахунок коштів державного бюджету і зобов'язувався після закінчення навчання відпрацювати не менше трьох років за місцем розподілу, а у разі відмови від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу в органах внутрішніх справ протягом перших трьох років після закінчення навчання - відшкодувати витрати пов'язані з утриманням у навчальному закладі (а.с. 13-14). Згідно Статуту, НАВС є державним вищим навчальним закладом. Основним завданням діяльності НАВС є освітня діяльність згідно з державними стандартами вищої освіти у відповідності до вимог Закону України «Про вищу освіту» (а.с. 9-12). Відповідно до ст. 56 Закону України «Про вищу освіту» в редакції від 17.01.2002 року, який діяв на момент навчання та випуску відповідача, випускник вищого навчального закладу, який навчався за державним замовленням і якому присвоєно кваліфікацію фахівця з вищою освітою певного освітньо-кваліфікаційного рівня, працевлаштовується на підставі направлення на роботу відповідно до угоди, укладеної між замовником, керівником вищого навчального закладу та випускником. За п. 2.1.3. Договору, виконавець зобов'язаний забезпечити Особу харчуванням, речовим майном та грошовим утриманням за нормами, затвердженими нормативно-правовими актами України. Відповідно до п. 2.3.6. вищезазначеного договору, відповідач зобов'язався у разі звільнення з ОВС по закінченні навчання до встановленого трирічного терміну перебування на службі за підставами, передбаченими п. 3 Договору, відшкодувати фактичні витрати, пов'язані з утриманням у навчальному закладі згідно із затвердженим розрахунком. Пунктом 3.1. Договору передбачено, що підставою відшкодування фактичних витрат на підготовку є звільнення з ОВС за власним бажанням протягом перших трьох років після закінчення навчання. Також, відповідно до п. 3.2. Договору, підставою для відшкодування фактичних витрат на підготовку фахівця є відмова від подальшого проходження служби в ОВС протягом перших трьох років після закінчення навчання. Відповідно до п. 4.1. Договору, відшкодування здійснюється в розмірі фактичних витрат, пов'язаних з: грошовим, продовольчим та речовим забезпеченням, оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв. Відповідно до п. 4.2. Договору, у разі дострокового розірвання договору здійснюється розрахунок фактичних витрат за відповідними видами забезпечення згідно з нормами утримання на день, який зазначено в наказі про відрахування з навчального закладу та звільнення з органів внутрішніх справ. Нормами статті 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Відповідно до ч. 10 ст. 25 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» визначено, що курсанти в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання відшкодовують Міністерству оборони України та іншим центральним органам виконавчої влади, яким підпорядковані ці навчальні заклади, витрати, пов'язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, відповідно до порядку і умов, встановлених Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється у судовому порядку. Порядок відшкодування особами витрат, пов'язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ затверджено Постановою КМУ від 01 березня 2007 року № 313. Відповідно до п. 2 Порядку відшкодування, відшкодування здійснюється у розмірі фактичних витрат, пов'язаних з: грошовим, продовольчим, речовим забезпеченням; перевезенням до місця проведення щорічної основної та канікулярної відпустки та у зворотному напрямку; оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв. Розрахунок витрат здійснено відповідно вищезазначеного Порядку відшкодування. Зокрема, відповідно до ч. 1, 2 п.5 Порядку відшкодування, витрати у повному обсязі відшкодовуються за період, що перевищує строк строкової служби (1 рік), а за період, що зараховується в строк військової служби - лише витрати, що складають різницю між витратами на утримання курсанта та витратами на утримання військовослужбовця. За правилом ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Статтею 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. В пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року за № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частина перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (ч.1 ст.392 ЦК України). Тобто, передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Так, встановлено, що після здобуття вищої освіти, відповідно до умов Договору відповідача направлено для подальшого проходження служби до УМВС України у Вінницькій області. Таким чином, навчальним закладом умови Договору виконано в повному обсязі. Наказом УМВС України у Вінницькій області від 02 червня 2015 року № 81 о/с [PERSON] звільнено з ОВС на підставі поданого ним рапорту, за власним бажанням. Тобто в порушення умов Договору відповідач з власної ініціативи звільнився з ОВС до спливу встановленого вказаним договором трирічного терміну перебування на службі після закінчення навчання. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що в зв'язку з відмовою відповідача добровільно відшкодувати витрати позивачу, пов'язані з його утриманням в Київському національному університеті внутрішніх справ, правонаступником якого є Національна академія внутрішніх справ, позивач позбавлений в досудовому порядку можливості отримання грошової компенсації від відповідача за недотримання ним умов договору № 09-448 про підготовку фахівця у КНУВС, що вказує на те, що такими діями відповідача права позивача дійсно є порушеними, а тому підлягають захисту в судовому порядку. Представниками відповідача згідно довіреностей [PERSON] та [PERSON] не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження письмових заперечень на позов, які б спростовували позовні вимоги, а саме: твердження представника відповідача [PERSON] про те, що бланк угоди від 29.09.2009 року її син заповнював під диктовку, її змісту не читав, не знав які у нього права та обов'язки, не усвідомлював значимість тої угоди, мав на той час 17 років, не набув необхідного обсягу цивільної дієздатності, на момент укладання угоди не був обізнаний в її правових наслідках, угода була підписана в супереч його волі із вищевикладених причин та без згоди батьків, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи і спростовуються оригіналом письмової заяви [PERSON], адресованої ректорові Київського національного університету внутрішніх справ генерал-лейтенанту Моісеєву Є.М. від 29 серпня 2009 року, відповідно до якої вона надала згоду на укладення її неповнолітнім сином [PERSON], [INFO], договору про підготовку фахівця у Київському національному університеті внутрішніх справ, в чому особисто розписалась (а.с. 16). Твердження представника відповідача [PERSON] про те, що її син набув перелік різних хвороб в період навчання, в зв'язку з чим компенсація виплат пов'язаних з його утриманням в навчальному закладі на її домку є недоцільною, також нічим не підтверджені, оскільки жодних клопотань з боку представників відповідача в ході судового розгляду справи щодо призначення судово-медичної експертизи для визначення причинно-наслідкового зв'язку виникнення набутих хвороб з перебуванням в навчальному закладі, ними не заявлялось, а відтак такі твердження є надуманими та безпідставними. Щодо твердження представника відповідача [PERSON] про звільнення її сина з ОВС з значним порушенням, вона також нічим не підтверджено і крім того, спростовано висновком службового розслідування по факту звільнення з ОВС України за власним бажанням дільничного інспектора міліції Гніванського МВМ Тиврівського РВ УМВС лейтенанта міліції [PERSON], затвердженого начальником Тиврівського РВ УМВС України у Вінницькій області підполковником міліції Побережнюком В.М., яким встановлено, що: «Як пояснив [PERSON] його рішення звільнитися з органів внутрішніх справ є самостійним та узгодженим з близьким родичами. Основними причинами, що заважають продовженню несення служби є недостатнє матеріальне забезпечення та відсутність вільного часу, ненормований робочий день. Про необхідність відшкодування фактичних витрат на його утримання під час навчання у разі його звільнення з ОВС йому відомо» (а.с. 20). Крім того, встановлено, що зазначений наказ про звільнення з роботи відповідачем не оскаржувався. Щодо звільнення від відшкодування відповідно до постанови КМУ № 216 від 15.04.2015 року, то зазначене спростовується наступним. Так, Кабінетом Міністрів України з метою приведення чинних нормативно-правових актів у відповідність до законодавства та у зв'язку з втратою чинності ч. 2 ст. 52 Закону України «Про освіту» прийнято Постанову № 216, якою, з «Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням» (Постанова КМУ від 22.08.1996 № 992), виключено п. 8, яким було передбачено, що випускники, які уклали угоду з вищим навчальним закладом після зарахування на навчання, повинні відпрацювати за місцем призначення не менше трьох років. На сьогодні, дія зазначеного Порядку поширюється тільки на осіб, що навчаються за спеціальностями медичного профілю. Проте, вищезазначені зміни у законодавстві, яке регулює зміни у працевлаштуванні випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням не стосується ВНЗ МВС України, ЗСУ, НГУ тощо, оскільки у постанові КМУ від 22.08.1996 № 992 визначено - «1. Затвердити Порядок працевлаштування випускників ВНЗ, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням. Дозволити міністерствам і центральним органам виконавчої влади на підставі цього Порядку, розробляти з урахуванням специфіки галузі та за погодженням з Міністерством освіти і науки, Міністерством економічного розвитку і торгівлі, Міністерством соціальної політики, Міністерством юстиції затверджувати порядок працевлаштування випускників підпорядкованих їм ВНЗ». Щодо ВНЗ МВС та служби в органах внутрішніх справ, то відпрацювання і необхідність відшкодування у випадку звільнення до закінчення трирічного терміну після закінчення навчального закладу передбачена ст. 18 Закону України «Про міліцію», який діяв під час навчання та роботи відповідача, постановою КМУ від 01.03.2007 року № 313 «Про порядок відшкодування особами витрат, пов'язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ», Наказом МВС України від 14.05.2007 року № 150 «Про затвердження типового договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України» та іншими нормативно-правовими актами. Також обов'язок трирічного відшкодування відпрацювання після закінчення навчання, передбачено ст. 74 Закону України «Про Національну поліцію», відповідно до якої, особи, які навчаються за державним замовленням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, у разі дострокового розірвання контракту про здобуття освіти з будь-яких підстав, крім звільнення зі служби в поліції на підставі підпунктів 2,4 частини першої статті 77 цього Закону, а також поліцейські, звільнені зі служби в поліції протягом трьох років після закінчення вищезазначених навчальних закладів з будь-яких підстав, крім звільнення зі служби в поліції на підставі пунктів 2,4 частини першої статті 77 цього Закону, відшкодовують Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов'язані з їх утриманням у навчальному закладі, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України (а.с. 96-97). Аналізуючи викладене вище, суд вважає позов обґрунтованим, законним, в зв'язку з чим він підлягає до задоволення в повному обсязі. Згідно ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому в зв'язку з повним задоволенням позовних вимог з відповідача [PERSON] на користь позивача слід стягнути судовий збір, сплачений позивачем при подачі позову до суду.

Outcome: approved