Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-23 00:00:00

26.08.2015 р. [PERSON] як колишня дружина спадкодавця [PERSON] звернулась до Городоцького районного суду Львівської області з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, як частку у спільній сумісній власності колишнього подружжя, вимоги мотивує тим, що 21.02.1963 р. між нею та [PERSON] укладено шлюб, який рішенням суду від 25.08.1993 р. розірвано. За час перебування в шлюбі вони спільно з чоловіком побудували будинок по вул. Українська, 20 в м. Городок Львівської області, просить задоволити позов та визнати за нею право власності на 1/2 частину спірного житлового будинку як частку у спільній сумісній власності подружжя. В суді представник позивачки [PERSON] позовні вимоги підтримала посилаючись на мотиви позову зазначені в позовній заяві, просила про їх задоволення. Додала, що позивачка зверталася до суду з позовними вимогами у 2013 р., проте в позові зазначила неналежного відповідача. Відповідачка [PERSON] просила розглядати справу у її відсутності, проти задоволення позову не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не явився, просив розглядати справу у його відсутності, подав заперечення та просив провадження у справі закрити мотивувавши тим, що з тих самих підстав судом було прийнято рішення по цивільній справі № 441/1626/13-ц.(а.с.52) Та відмовити в позові оскільки позивачка пропустила строк позовної давності. Заслухавши представника позивачки, вивчивши матеріали справи суд приходить переконання про задоволення позову. З врахуванням положень ч.1 ст.15, ст.392 ЦК України власник майна має право предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини громадянина захищаються судом та відповідно до вимог чинного цивільного процесуального законодавства України кожній особі гарантується право звернення безпосередньо до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Статтею 1 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.3 ч.1 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтетреси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до вимог ст.ст.4,10,11,60,61,213 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних та юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь в справі. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Рішення суду обгрунтовується лише тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні. Судом встановлено, що [PERSON] (позивачка) та [PERSON]С.(спадкодавець) перебували у зареєстрованому шлюбі з 23.02.1963 р., що підтверджується копією витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб (а.с.10). 06.04.1965 р. у них народилася дочка [PERSON], 23.07.1964 р. син [PERSON] (а.с.38-70 - цив. справа 441/1626/13-ц.2/441/676/2013 р. 2/441/40/14 р). Як видно з копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії І-СГ №072895 (а.с.8), шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 25.08.1993 р. (а.с.7). Після реєстрації нового шлюбу у 2001 р. з [PERSON] позивачка змінила прізвище з «Цуньовська» на «Кузів» (а.с.11). Оскільки спірні правовідносини щодо власності на майно подружжя, нажите позивачкою та [PERSON] під час шлюбу виникли до набрання чинності Сімейним Кодексом України, до них слід застосовувати норми КпШС 1969 р. Ст.ст. 22, 28 КпШС 1969 р. передбачено, що майно подружжя нажите за час шлюбу є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми, або з інших підстав чи поважних причин не мав самостійного заробітку. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя їх частки визнаються рівними. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Під час перебування у шлюбі, що підтверджується копією будинкової книги (а.с.12-16), копією технічного паспорта (а.с.17-20), рішенням виконкому Городоцької міської Ради депутатів трудящих (а.с.21), Акту про закінчення будівництва і введення в експлуатацію від 05.05.1970 р. (а.с.23), реєстраційного посвідчення (а.с.26), довідки виконкому Городоцької міської ради Львівської області № 3837 від 11.10.2012 р. (а.с.29) рішення Городоцької міської ради № 8 від 14.04.1959 р. [PERSON] було виділено земельну ділянку у м.Городок по вул. Українська, 20 під забудову житлового будинку, та перебуваючи в шлюбі з позивачкою, [PERSON] розпочав та закінчив будівництво житлового будинку за адресою: вул. Українська, 20 в м.Городок Львівської області, а 14.05.1973 р. отримав реєстраційне свідоцтво на цей житловий будинок (а.с.28). Як вбачається з пояснень представника позивача та оглянутих матеріалів цивільної справи № 441/1626/13-ц , 2/441/676/2013 р. 2/441/40/14 р. житловий будинок в м.Городок вул.Українська, 20 Львівської обл. був збудований за час перебування [PERSON] та [PERSON] у шлюбі, задовго до його розірвання. Про будівництво житлового будинку № 20 по вул. Українська в м.Городок, під час шлюбу [PERSON] та [PERSON]С також свідчить акт про закінчення будівництва та введення в експлуатацію індивідуального домоволодіння згідно якого будинок по вул. Українська [PERSON] введено в експлуатацію 05.05.1970 р. (а.с.23). Як на підставу для закриття провадження у справі з підстав передбачених п.2 ч.1 ст.205 ЦПК України, відповідач посилається на те, що з цих же підстав та про той самий предмет справа розглядалася в суді, проте з досліджених рішення Городоцького районного суду та рішення Апеляційного суду Львівської обл. (а.с.5,30) видно, що рішення Городоцького районного суду Львівської обл. від 18.06.2015 р., де позивачем є [PERSON] скасовано з тих підстав, що позов предявлено до неналежного відповідача (а.с.31). Також відповідач, просить застосувати строк позовної давності та відмовити в позові з тих підстав, що позивачка з дня розірвання шлюбу, тобто з 25.08.1993 р. не ставила питання про поділ майна. Відповідно до ст.ст. 256, 257, 259 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про осбу, яка його порушила. Оскільки відповідно до ст. 71 СК України до вимог про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки, відповідач [PERSON] заявив про застосування строку позовної давності, мотивуючи, що шлюб між позивачкою та [PERSON] було розірвано 25.08.1993р., а з позовом до суду вона звернулась лише 05.08.2013 р., пропустиши строк позовної давності. Однак суд не погоджується з таким твердженням відповідача, оскільки обовязковою умовою застосування позовної давності є порушення прав на майно одним із співвласників. У звязку з цим позовна давність не розпочнеться, якщо після розірвання шлюбу права того, хто залишив свою частку у спільному майні, за попереднім місцем проживання, не вимагаючи його поділу, не будуть порушені колишньою дружиною або колишнім чоловіком. Тобто строк позовної давності почнеться з часу порушення співвласником права власності на майно. А тому суд приходить до висновку, що строк позовної давності розпочався з моменту, коли позивачка дізналася, що [PERSON] та [PERSON] виявили бажання успадкувати після смерті [PERSON], який помер 14.09.2012 р. спірний будинок № 20 по вул. Українська в м.Городок в цілому (копія спадкової справи № 58/2013 р. а.с. 37-69 цив.справа 441/1626/13-ц № 2/441/676/2013 р. 2/441/40/14р.). А тому суд приходить до переконання, що позивачка звернувшись з первинним позовом до суду 05.08.2013 р. (а.с.3 цив.справа № 2/441/676/2013 р. 2/441/40/14 р.) встановлений законом строк позовної давності не пропустила. Таким чином, оскільки судом встановлено, що будинок №20 по вул. Українська, в м.Городок Львівської області, було збудовано під час шлюбу позивачки та спадкодавця [PERSON], то незалежно від того, хто із подружжя зареєстрований його власником, він є спільною сумісною власністю колишнього подружжя Кузів ([PERSON]) та [PERSON] Відтак, з урахуванням вимог закону в сукупності, та досліджених у суді доказів, суд визнає, що позивачці [PERSON] належить на праві власності 1/2 частина житлового будинку по вул. Українська, 20 в м. Городок Львівської області, як частка належна у спільному майні колишнього подружжя. Позивачка строк позовної давності для звернення до суду не пропустила, оскільки її право на частку у спільній сумісній власності подружжя не порушувалось до 14.09.2012 р., частка у спільній сумісній власності подружжя на нерухомість не визначалась, тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст.ст.84.88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, та витрати на правову допомогу.

Outcome: approved