Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-07 00:00:00

25.06.2019 року [PERSON] звернувся до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовною заявою до начальника Миколаївської митниці Державної фіскальної служби України Кріль Романа Володимировича, Центрального районного суду м. Миколаєва, Державної казначейської служби України, в якій, посилаючись на спричинення йому матеріальної шкоди внаслідок винесення протиправної постанови начальником Миколаївської митниці ДФС України про порушення митних правил та незаконним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва, просить суд: 1. Відшкодувати [PERSON] за рахунок державного бюджету 7 000, 00 грн. витрат, сплачених ним адвокату Бєліку В.Г. за надання юридичних послуг за період лютий 2018 року - квітень 2019 року. 2. Моральної шкоди у розмірі 17 000 грн. Позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що начальник Миколаївської митниці Державної фіскальної служби України Кріль Р.В. 06.03.2018 року на підставі протоколу № 003/50400/18 від 14.02.2018 року виніс постанову у справі про порушення митних правил №003/50400/18 про порушення уповноваженою особою ТОВ «Роскосметика» на роботу з митницею [PERSON] митних правил за ознаками ч. 3 ст. 469 Митного кодексу України. П`ятий апеляційний адміністративний суд постановою від 17.04.2019 року скасував рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 12.12.2018 року в адміністративній справи № 490/1808/18, визнав протиправною та скасував постанову про порушення митних правил. За надання правової допомоги при розгляді справи № 490/1808/18, [PERSON] сплатив адвокату Бєліку В.Г. 7 000, 00 грн., що підтверджується копією Договору про надання адвокатом правової допомоги б/н від 06 березня 2018 року, копією акту приймання-передачі від 05.06.2019 року виконаних юридичних послуг адвокатом року та копією квитанції № 536865 від червня 2019 року. Моральну шкоду він оцінює у 17 000 грн., що відповідає розміру штрафу, накладеного на позивача постановою про порушення митних правил. Вищезазначене і стало приводом для звернення позивача до суду. 08.07.2019 р. відкрито провадження у зазначеній справі та вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження. 09.09.2019 р. замінено відповідача Центральний районний суд м. Миколаєва на належного відповідача - Державну казначейську службу України. 09.09.2019 року до суду надійшла відповідь [PERSON] на відзив Державної казначейської служби України, в якому він зазначає, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Однак відповідач цього не довів. При запереченні моральної шкоди, відповідач пройгнорував той факт, що у справі про порушення митних правил та незаконне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 12.12.2018 року в адміністративній справі завдали позивачу моральної втрати у зв`язку з тим, що йому довелося доказувати власнику товарів, що він не є порушником митних правил та особою, яка безвідповідально відноситься до своїх обов`язків, додавати додаткових зусиль для організації свого життя в умовах адміністративного провадження, про що позивач зазначив у позовній заяві від 24.06.2019 р. 13.09.2019 р. до суду надійшов відзив Державної казначейської служби України, який мотивований тим, що суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Щодо моральної шкоди, позивачем не надано доказів спричинення йому моральної шкоди, відсутній причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідачів та завданою шкодою, не надано медичних документів, які б підтверджували наявність моральних страждань у Позивача чи погіршення стану його здоров`я. Також зазначає, що 17000 грн. є сплаченим штрафом а не моральною шкоду, повернення якого передбачено Порядком повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів. Просили у позові відмовити. 17.09.2019 року до суду надійшов відзив Миколаївської митниці ДФС, який мотивований тим, що договором про надання правової допомоги не передбачена сума винагороди адвоката за правову допомогу у адміністративній справі, а лише у цивільній. Також з акту приймання-передачі виконаних юридичних послуг не вбачається по якій саме справі адвокат здійснив зазначені ним дії. Крім того, адвокат взагалі не приймав участь у справі. Крім того, позивачем не надано детальний розрахунок витрат. Вважає, що позивачем не доведений та документально не підтверджений розмір витрат на правову допомогу. Щодо відшкодування моральної шкоди, то позивачем не надано доказів спричинення йому моральної шкоди. В задоволенні позовних вимог просять відмовити. 19.09.2019 року до суду надійшов відзив Центрального районного суду м. Миколаєва, який мотивований тим, що на спірні правовідносини не поширюється юрисдикція судів щодо розгляду заявлених вимог в порядку цивільного судочинства, оскільки суддя як посадова особа, що здійснює правосуддя, а також суд як орган, що здійснює правосуддя не може бути відповідачем або іншою стороною, котра бере участь у цивільні справі, за винятком випадків, коли суддя виступає як представник цієї установи, а не орган, що здійснює правосуддя. На підставі викладеного, просили відмовити у задоволенні позовних вимог до відповідача - Центрального районного суду м. Миколаєва. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 3 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ст. 3 ч. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 06.03.2018 року начальником Миколаївської митниці ДФС Кріль Р.В. на підставі протоколу від 14.02.2018 № 003/50400/18 рок було винесено постанову № 003/50400/18 про порушення [PERSON] митних правил за ознаками ч. 3 ст. 469 Митного кодексу України. 12 грудня 2018 року Центральним районним судом м. Миколаєва ухвалено рішення про відмову у задоволенні адміністративного позову [PERSON] про скасування постанови № 003/50400/18. 17 квітня 2019 року П`ятим апеляційним адміністративним судом за результатами розгляду апеляційної скарги [PERSON] на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 12.12.2018 року ухвалено постанову про скасування вказаного рішення, визнано протиправною та скасовано постанову Миколаївської митниці ДФС № 003/50400/18. Згідно Договору про надання правової допомоги адвокатом від 06.03.2018 року, адвокат Бєлік В.Г. бере на себе зобов`язання надавати правову допомогу замовнику в справі про порушення митних правил (протокол № № 003/50400/17 від 06.03.2018 р.) та адміністративній справі за розглядом цього протоколу і в відношенні прав людини, громадянина України, сторони у справі в обсязі та на умовах, передбачених цим договором і законодавства України, а замовник зобов`язаний оплатити замовлення. Згідно акту приймання-передачі виконаних юридичних послуг адвокатом від 05.06.2019 року, [PERSON] здійснив перевірку наданих адвокатом послуг і підтверджує, що адвокат здійснив: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань адміністративного і митного кодексу України; складання заперечення проти доводів митниці від 06.03.18р.; складання адміністративного позову від 15.03.18 р.; складання заяви про усунення недоліків від 03.04.18 р., складання відповіді на відзив від 04.12.18 р., складання апеляційної скарги № 15-02 від 15.02.19р., складання заяви про поновлення строків на апеляційне оскарження від 14.03.19р., складання заперечення проти доводів відповідача. Загальна оплата послуг адвоката у вказаний період з без ПДВ складає 7000 грн. Згідно квитанції № 536865 Бєліку В.Г. було сплачено 7000 грн. за вищевказаним договором. Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. За висновком Верховного суду України у справі № 6-501цс17 шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Стаття 1173 ЦПК України встановлено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. За змістом статті 1174ЦК України обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові, в тому числі внаслідок незаконного накладення штрафу. За змістом п. 4 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає в тому числі у випадках закриття справи про адміністративне правопорушення. У наведених в ст. 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) в тому числі і суми сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги, моральна шкода. (п. 4, п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону) Відповідно до ст. 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Заявлені позивачем вимоги щодо відшкодування матеріальної шкоди полягають виключно в наданні позивачу правової допомоги при розгляді вищевказаних справ, що вбачається з наданого суду Договору про надання правової допомоги від 06.03.2018 року. Однак, суд вважає, що судові витрати, понесені в адміністративній справі, зокрема і витрати на правову допомогу, не є шкодою, що може бути відшкодована у цивільній справі за рахунок бюджетних асигнувань адміністративного суду, рішення якого було скасоване в адміністративній справі судом вищої інстанції. Отже, до спірних відносин не можуть застосовуватися приписи статті 1176 ЦК України та Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Означені витрати розподіляються виключно за правилами, встановленими КАС України. Тому цей спір не може розглядатися за правилами цивільного судочинства (близький за змістом висновок Велика Палата Верховного Суду сформулювала у пункті 86 постанови від 17 жовтня 2018 року у справі № 661/3699/16-ц). До того ж, порядок розподілу судових витрат, які складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких належать зокрема і витрати на професійну правничу допомогу (частина перша, третя статті 132 КАС України), в адміністративній справі врегульований статтею 139 КАС України Відтак, звернення позивача з цивільним позовом про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, нерозподілених в адміністративній справі, є необґрунтованим, тому позов в цій частині задоволенню не підлягає. Одночасно, аналізуючи зміст вказаних положень та встановлені судом обставини, суд дійшов висновку, що позивач має право на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» на відшкодування витрат на правову допомогу, понесених у зв`язку із розглядом протоколу № 003/50400/18 від 14.02.2018 року, за результатами якого винесено постанову № 003/50400/18 від 06.03.2018 р. Постановою Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» п. 47, 48 також роз`яснено, що право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом або іншим фахівцем у галузі права. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Так, позивачем документально підтверджено понесення ним витрат на правову допомогу, проте не надано детального розрахунку таких витрат, що унеможливлює визначення суми витрат понесених у зв`язку з розглядом протоколу № 003/50400/18 від 14.02.2018 року. За такого, в задоволенні позову в цій частині також слід відмовити. Щодо позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне. У статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно вказаної норми Кодексу моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормою статті 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтею 1174 ЦК України. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування вказаної норми закону в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Статтею 1174 Цивільного кодексу України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичні особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової особи або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Крім цього, як зазначалось вище, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», у наведених в ст. 1 цього Закону випадках (підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові, в тому числі внаслідок незаконного накладення штрафу) громадянинові відшкодовуються (повертаються) в тому числі і моральна шкода. У п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам було надані роз`яснення, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Аналіз наведених норм ЦК України дає підстави для висновку про те, що за наявності у законі презумпції протиправності та вини органу державної влади за завдану потерпілій особі шкоду, законом не покладається на позивача обов`язок доказування цих юридичних фактів. Тому, відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України у даному випадку позивач повинний довести факт протиправної поведінки стосовно нього, які описані у ст.ст. 23, 1167 ЦК України у вигляді підстав для спричинення моральної шкоди, яка в таких випадках презюмується, а також - її розмір, а на відповідача (органу державної влади) покладається процесуальний тягар доказування правомірності таких дій (бездіяльності) посадових (службових) осіб та спростовування презумпції своєї вини у заподіянні шкоди. Обґрунтовуючи свої вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач послався на те, що вона полягає у тому, що йому довелося доказувати власнику товарів, що він не є порушником митних правил та особою, яка безвідповідально відноситься до своїх обов`язків, додавати додаткових зусиль для організації свого життя в умовах адміністративного провадження. Всупереч процесуального обов`язку відповідач не спростовував того факту, що згідно вказаному судовому рішенню, при притягнення позивача до адміністративної відповідальності посадовою особою Миколаївської митниці, був порушений законний порядок накладення адміністративного покарання у вигляді штрафу, тобто у незаконний спосіб була порушена презумпція невинуватості позивача. Внаслідок цього позивач був змушений відволікатися від своїх звичайних занять, докладати додаткових зусиль та витрачати час для захисту своїх прав, тобто йому було завдано моральної шкоди. Таким чином, з урахуванням характеру правопорушення, причини скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, відсутності реальної сплати призначеного штрафу, що судом були повністю відновлені права позивача, що фактично відновило його віру у правосуддя, з урахуванням вимог розумності і справедливості, п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, - суд на підставі наведених норм права вважає за можливе відшкодувати завдану позивачу моральну шкоду у розмірі 2000 грн. Відшкодування моральної шкоди у більшому розмірі позивач всупереч передбаченого у ст.ст. 12, 81 ЦПК України процесуальному обов`язку не довів, у тому його позов підлягає задоволенню лише частково. На підставі викладеного,

Outcome: partial