Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-20 00:00:00

24 жовтня 2017 року позивач [PERSON] звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до Дніпровської міської ради, третя особа: Публічне акціонерне товариство «Озеленитель» про скасування рішень суб'єкта владних повноважень. У своїй позовній заяві позивач посилається на те, що наказом регіонального відділення Фонду держмайна України по Дніпропетровській області №12/66-РП від 16.06.1995 року було прийнято рішення про приватизацію Орендного підприємства «Облзеленстрой». Акт оцінки майна затверджено 26.09.1995 року розпорядженням РВ ФДМУ по Дніпропетровській області №12/246-РСИ. План приватизації державного майна Дніпропетровського орендного підприємства «Облзеленстрой» затверджено наказом РВ ФДМУ по Дніпропетровській області №12/95-ПП від 29.09.1995 року. В пункті 15 Плану приватизації наведено інформацію про межі, розміри та місцезнаходження земельних ділянок орендного підприємства «Озеленитель». Відповідно до наказу Регіонального фонду державного майна по Дніпропетровській області від 24.10.1995 року №1281-АО до складу ВАТ «Озеленитель» увійшов радгосп «Декоративні культури». Процес приватизації ВАТ «Озеленитель» завершено в 1997 році (наказ регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області від 19.03.1997 року №12/11-ЗВП). Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області листом від 24.03.1997 року №12/10-864 проінформувало виконком відповідача про факт та результати приватизації. В цьому ж листі зазначено правонаступництво ВАТ «Озеленитель» за орендним підприємством «Облзеленстрой». Рішенням загальних зборів акціонерів (протокол від 30.12.2010 року) було змінено найменування товариства з «ВАТ «Озеленитель» на «ПАТ «Озеленитель». Відповідно до цього рішення ПАТ «Озеленитель» було отримано свідоцтво про державну реєстрацію юридичних осіб №061595 від 24.01.2011 року. Будучи правонаступником Орендного підприємства «Облзеленстрой», ПАТ «Озеленитель» продовжував володіти та користуватися земельними ділянками останнього, наданими йому в постійне користування. Право постійного користування підтверджується державним актом на право постійного користування землею від 23.03.1993 року [NUMBER]. Державний акт передбачав право постійного користування на земельні ділянки площею 117,04; 24,04; 0,36; 10,90 та 60,51 га, а всього 450,78 га. У зв'язку з переходом до ПАТ «Озеленитель» в порядку правонаступництва прав та обов'язків Орендного підприємства «Облзеленстрой», в тому числі на земельні ділянки, 15 липня 1999 року, ПАТ «Озеленитель» звернулося до виконуючого обов'язки Дніпропетровського міського голови з листом №74, в якому просив дати вказівку управлінню земельних ресурсів щодо проведення реєстрації земельних ділянок ПАТ «Озеленитель» у Державному земельному кадастрі. Рішенням відповідача №3466 від 20.12.2001 року затверджено матеріали земельно-кадастрової інвентаризації та надано ПАТ «Озеленитель» земельну ділянку площею 0,5721 га в оренду на 15 років. На підставі цього рішення 12.02.2002 року між відповідачем та третьою особою було укладено договір оренди. Рішенням відповідача №153/5 від 18.12.2002 року затверджено матеріали земельно-кадастрової інвентаризації та передано три земельних ділянки площею 5,2545 га і площею 27,3785 га третій особі в оренду на 15 років. Пунктом 6 рішення №153 визнано таким, що втратив чинність державний акт на право постійного користування землею [NUMBER] від 23.03.1993 року. На підставі цього рішення від 14.02.2003 року між відповідачем та третьою особою було укладено договір оренди земельної ділянки площею 5,2545 га. З 2011 року третя особа перебувала в процедурі банкрутства (господарська справа №24/5005/9644/2011). Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 05.07.2017 року затверджено мирову угоду між сторонами справи з урахуванням змін від 01.06.2017 року, провадження у справі припинено. Мирова угода зокрема підтверджує, що позивач є кредитором третьої особи з сумою вимог 1708377,14 грн., з яких основний борг в сумі 1663928,27 грн. відноситься до першої черги задоволення, а пеня у розмірі 44448,87 грн. - до шостої черги. Інші вимоги першої черги відсутні (п.2.2 змін). Заборгованість третьої особи перед позивачем після прощення (списання) частини боргу за мировою угодою становить 831964,14 грн. (п.3.5 змін). Вважає, що рішення №153 (в частині втрати чинності державним актом на право постійного користування землею від 23.03.1993 року [NUMBER]) підлягає скасуванню. Позивач просив суд ухвалити рішення, яким скасувати пункт 6 рішення Дніпропетровської міської ради №153/5 від 18.12.2002 року та поновити чинність державного акту на право постійного користування землею [NUMBER] від 23.03.1993 року. Позивач та його представник в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, причина неявки суду невідома, у зв'язку з чим суд вважає можливим застосувати положення ст.ст. 223, 280-282 ЦПК України та розглянути справу заочно. Представник третьої особи в судовому засіданні просив задовольнити позовні вимоги. Заслухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Оскільки позовні вимоги стосуються скасування рішення суб'єкта владних повноважень, яким припинено право постійного користування земельною ділянкою, в даному випадку має місце спір про право, який відповідно до статті 19 ЦПК України відноситься до юрисдикції загальних судів. Враховуючи, що спір стосується нерухомого майна (земельних ділянок), розташованого переважно на території Самарського району м. Дніпро, відповідно до статті 114 ЦПК України в редакції, що діяла на момент подання позову, та статті 30 чинного ЦПК України за виключною підсудністю спір відноситься до територіальної юрисдикції Самарського районного суду м. Дніпропетровська. В судовому засіданні встановлено, що 23.03.93 р. Дніпропетровському орендному підприємству «Облзеленстрой» було видано державний акт на право постійного користування землею [NUMBER], який передбачав право постійного користування земельними ділянками площею 117,04, 24,04, 0,36, 10,90 та 60,51 га, всього 450,78 га. Відповідно до статті 22 ЗК України в редакції від 13.03.92 р. з цього моменту у нього виникло право постійного користування відповідними земельними ділянками (а.с.15-16). В подальшому орендне підприємство «Облзеленстрой» було приватизовано, що підтверджується наказом Регіонального відділення Фонду Держмайна України по Дніпропетровській області №12/66-РП від 16.06.1995 року (а.с.6) План приватизації державного майна Дніпропетровського орендного підприємства «Облзеленстрой» затверджено наказом РВ ФДМУ по Дніпропетровській області №12/95-ПП від 29.09.1995 року, відповідно до п.15 якого наведено інформацію про межі, розміри та місцезнаходження земельних ділянок орендного підприємства «Озеленитель» (а.с.8-12). Рішенням загальних зборів акціонерів (протокол від 30.12.2010 року) було змінено найменування товариства з «ВАТ «Озеленитель» на «ПАТ «Озеленитель», згідно якого було отримано свідоцтво про державну реєстрацію юридичної особи №061595 від 24.01.2011 року (а.с.14). 15 липня 1999 року ВАТ «Озеленитель» в особі голови правління звернулося до виконуючого обов'язки міського голови Куліченко І.І. із проханням дати вказівку Управлінню земельних ресурсів провести реєстрацію у Державному земельному кадастрі, земельних ділянок, за адресами: [ADDRESS] (Індустріальний район); [ADDRESS] (Ленінський район); с. Ігрень (Самарський район), які займає ВАТ «Озеленитель» (а.с.17). Рішенням Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради №3466 від 20.12.2001 року затверджено матеріали земельно-кадастрової інвентаризації та надано ПАТ «Озеленитель» земельну ділянку площею 0,5721 га в оренду на 15 років, на підставі чого 12.02.2002 року було укладено договір оренди (а.с.18). Рішенням сесії XXIV скликання Дніпропетровської міської ради №153/5 від 18.12.2002 року затверджено матеріали земельно-кадастрової інвентаризації та передано три земельних ділянки площею 5,2545 га і площею 27,3785 га ПАТ «Озеленитель» в оренду на 15 років. Пунктом 6 рішення №153/5 від 18.12.2002 року визнано таким, що втратив чинність державний акт на право постійного користування землею [NUMBER] від 23.03.1993 року. На підставі цього рішення від 14.02.2003 року було укладено договір оренди земельної ділянки площею 5,2545 га (а.с.19). Як вбачається з копії договору про відступлення права вимоги за договором застави від 24.01.2017 року позивач є кредитором Третьої особи з загальною сумою вимог 831964,14 грн. (а.с.33-41). Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог суд виходить з наступного. Відповідно до частини 7 статті 34 Закону України «Про підприємства в Україні», чинного на момент приватизації ОП «Облзеленстрой» при перетворенні одного підприємства в інше до підприємства, яке щойно виникло, переходять усі майнові права і обов'язки колишнього підприємства. З набранням чинності ЗК України від 25.10.01 р. було обмежено коло осіб, які можуть набувати земельні ділянки на умовах постійного користування. Одночасно пунктом 6 Перехідних положень ЗК України було передбачено, що юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2005 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них». Законом від 06.10.04 р. №2069-І\\/ зазначений строк було продовжено до 01.01.08 р. Третя особа не здійснила заходів щодо переоформлення права постійного користування відповідно до наведених вимог. В той же час суд не вбачає в цьому порушень законодавства зі сторони третьої особи, оскільки право постійно користування було фактично припинено (шляхом визнання таким, що втратив чинність державного акту) до спливу зазначеного терміну. Крім того рішенням Конституційного суду України від 22.09.05 р. №5-рп/2005 положення пункту 6 Перехідних положень ЗК України були визнанні неконституційними. В мотивувальній частині цього рішення Конституційний Суд України зазначив, що встановлення обов'язку громадян переоформити земельні ділянки, які знаходяться у постійному користуванні, на право власності або право оренди до 1 січня 2008 року потребує врегулювання чітким механізмом порядку реалізації цього права відповідно до вимог частини другої статті 14, частини другої статті 41 Конституції України. У зв'язку з відсутністю визначеного у законодавстві відповідного механізму переоформлення громадяни не в змозі виконати вимоги пункту 6 Перехідних положень Кодексу у встановлений строк, про що свідчить неодноразове продовження Верховною Радою України цього строку. Суд вважає, що наведена правова позиція Конституційного Суду України може бути застосована не тільки для громадян, але й для юридичних осіб, оскільки згаданий механізм переоформлення постійного користування на право власності або право оренди відсутній і для юридичних осіб. Підстави та порядок припинення прав на землю визначені ЗК України. Відповідно до статті 141 ЗК України підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати». Відповідно до частини 3 статті 142 ЗК України припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки. Відповідно до статті 143 ЗК України примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку. Як встановлена судом третя особа заяви про добровільну відмову від права постійного користування земельними ділянками відповідачеві не подавала. Підстав для примусового припинення права постійного користування земельними ділянками судом не встановлено. Відповідач чи інші особи з позовами щодо примусового припинення права постійного користування землею до третьої особи не зверталися. Приймаючи рішення від 18.12.02 р. №153/5 в частині визнання таким, що втратив чинність державного акту, відповідач перевищив повноваження, встановлені статтею 26 Закону України «Про місцеве самоврядування», згідно з пунктом 34 частини 1 статті 26 якого до виключної компетенції пленарних засідань рад віднесено вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Приймаючи оскаржуване рішення Відповідач діяв не відповідно до закону, оскільки законами України не передбачено права органів місцевого самоврядування визнавати такими, що втратили чинність, державні акти на землю. А відповідно до статті 19 Конституції України органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Суд погоджується з доводами позивача та його представника щодо наявності порушення прав та інтересів позивача оскаржуваним рішенням. Оскаржуване рішення безпосередньо порушує права третьої особи, що впливає на права та інтереси позивача. Оскільки позивач є кредитором третьої особи, він зацікавлений в якнайшвидшому отриманні заборгованості від третьої особи. Припинення права постійного користування землею призвело до істотного скорочення господарської діяльності третьої особи і, відповідно, її можливостей отримувати прибуток та розраховуватися зі своїми кредиторами, в тому числі й позивачем. Відповідно до частини 1 статті З ЦПК України, в редакції, чинній на момент пред'явлення позову, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Загальні способи захисту цивільних прав судом визначені статтею 16 ЦК України, яка серед іншого передбачає припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Оскільки суд прийшов до висновку, щодо скасування п.6 рішення Дніпропетровської міської ради №153/5 від 18.12.2002 року, необхідно поновити чинність і державного акту на право постійного користування землею [NUMBER] від 23.03.1993 року. З урахуванням встановлених під час судового розгляду фактів і обставин справи, досліджених доказів - суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. Враховуючи викладене,

Outcome: approved