Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-09 00:00:00

\~ \~ 25 жовтня 2017 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтувала тим, що він проходив військову службу у Збройних силах з 09 листопада 1984 року по 18 листопада 1986 року, в тому числі приймав участь у бойових діях на території республіки Афганістан у складі в/ч пп 51883 з 12 жовтня 1984 року по 18 листопада 1986 року. Під час виконання свого військового обов`язку на території Афганістану він отримав осколкове поранення голови, правої руки, лівої ноги. На засіданні Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишніх військовослужбовців було встановлено, що його захворювання вірусний гепатит «А» жовтушної, середньотяжкої форми, дискинезія сечовивідних шляхів, ТАК пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії. В подальшому на засіданні Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишніх військовослужбовців\~ було встановлено, що отримані ним поранення (контузія), пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії. 18 серпня 2009 рлку за результатами огляду медико-соціальної експертної комісії йому було встановлено 3 (третю) групу інвалідності. Позивач зазначає, що у зв`язку з інвалідністю він відчуває глибокі моральні переживання та страждання, що зумовлені ушкодженням його здоров`я. У зв`язку з отриманням травм та поранень він став хворою людиною, можливості якої обмежені, а відтак\~ вважає, що йому заподіяна моральна шкода, яка полягає у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням його здоров`я та встановленням інвалідності відповідної групи. Вказані обставини стали причиною звернення до суду з вказаним позовом, в якому позивач просить суд стягнути з Міністерства оборони України на його користь 100000,00 гривень в якості відшкодування моральної шкоди завданої ушкодженням здоров`я, що пов`язано з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії (а.с.1-7). В судовому засіданні позивач та її представник заявлені вимоги підтримали у повному обсязі. Представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки вини Міністерства оборони України у спричинені моральної шкоди не має, а сама по собі наявність шкоди не породжує обов`язку її компенсації Міністерством, про що зазначено у їх письмових запереченнях (а.с.45-46). Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] проходив військову службу у Збройних силах з 09 листопада 1984 року по 18 листопада 1986 року, про що свідчить копія військового квітка (а.с.10-13). Згідно витягу з протоколу засідання Військово-лікарської комісії Південного регіону Міністерства оборони України по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишніх військовослужбовців № 198 від 12.08.2009 р.) було встановлено, що захворювання вірусний гепатит «А» жовтушної, середньотяжкої форми, дискинезія сечовивідних шляхів, пов`язані з виконанням [PERSON] обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії (а.с.15). В подальшому на засіданні Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишніх військовослужбовців, який було оформлено протоколом № 472 від 21.03.2011 року, встановлено, що отримані [PERSON] поранення (контузія), пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії (а.с.16). 18 серпня 2009 року за результатами огляду медико-соціальної експертної комісії позивачу було встановлено 3 (третю) групу інвалідності, яка\~ 01.05.2015 року була підтверджена та залишена без змін (а.с.18-19). Згідно з ч. 1\~ст. 1167 ЦК України\~моральна шкода, завдана фізичній\~ або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. У п. 5\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня\~1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»\~судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Отже, наявність шкоди ще не породжує обов`язку її компенсації, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності. Позивачем не доведено факт протиправних дій або бездіяльності Міністерства оборони України та наявного причинного зв`язку між шкодою і протиправним діями відповідача, а також безпосередньої вини останнього у її спричиненні. До тверджень представника позивача з приводу того, що останній проходив військову службу у Збройних силах з 09 листопада 1984 року по 18 листопада 1986 року та брав участь у бойових діях на території республіки Афганістан у складі в/ч пп [NUMBER] з 12 жовтня 1984 року по 18 листопада 1986 року суд відноситься критично, так як сумнівним є той факт, як позивач міг брати участь у бойових діях на території Афганістану в зазначений період до фактичного його призову до лав Збройних сил. Таким чином, довідка з Самарського районного військового комісаріату від 25.05.2017 року № 1033 (а.с.14) не є достатнім доказом в контексті ст. 80 ЦПК України в редакції\~Закону № 2147-VIII від 03.10.2017, як такий, що доводить наявність тих обставин, які входять до предмету доказування з боку позивача та на які останній посилається у своєму позові. Разом з тим, не можна залишити поза увагою і ту обставину, що позивач, як він зазначає, отримав захворювання, що призвело до інвалідності, ще у 1986 році, тобто до набрання чинності Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Цивільним кодексом України (в редакції 2003 року), коли діючим на той час законодавством взагалі не передбачалось регулювання правовідносин з відшкодуванням моральної шкоди. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відшкодування військовослужбовцем заподіяної моральної і матеріальної шкоди провадиться у встановленому законом порядку, а цим Законом є лише Цивільний кодекс України в редакції від 16 січня 2003 року. Відповідно до пунктів 1, 4 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України 2003 року цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року та застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності. За змістом статті 1168 ЦК України 2003 року моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України 2003 року кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до положень статті 11 ЦК України 2003 року підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Право на звернення до суду про відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, виникає у зв`язку з настанням певних подій: каліцтва, ушкодження здоров`я або смерті фізичної особи. Події, які породили цивільне право позивача на відшкодування моральної шкоди та стали підставою для звернення до суду з позовними вимогами, відбулися до 1 січня 2004 року, тобто до набрання чинності ЦК України 2003 року, коли діючим на той час законодавством взагалі не передбачалось регулювання правовідносин з відшкодуванням моральної шкоди. Приходячи до такого висновку, суд враховує правову позицію, викладену\~ у Постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 09.09.2015 року у справі № 6-322цс15. Крім того, відповідно до ст. 9 Закону України «Про військовий обов`язок військову службу» військовослужбовці - це особи, які проходять військову службу. Лише для військовослужбовців (за наявності підстав для цього), передбачено відшкодування моральної шкоди відповідно до ст. 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів сімей». Проте, позивач не є військовослужбовцем в контексті ст. 9 цього Закону, оскільки був звільнений з військової служби ще у 1986 році, про що свідчать відмітки у копії військового квітка та обліково послужній картці (а.с.10-13). \~ \~ \~ \~Також суд не може погодитись з доводами представника позивача про правонаступництво відповідача за спричинену шкоду Міністерством оборони Радянського Союзу з огляду на те, що ні в Законі України «Про правонаступництво України» від 12 вересня 1991 року ні у Постанові Верховної Ради України від 24 серпня 1991 року «Про військові формування в Україні», не передбачено відповідальності нового Міністерства оборони України за спричинену шкоду Міністерством оборони Радянського Союзу, а також не підтверджено відповідальності України за шкоду, спричинену громадянам протиправними діями держави в особі Радянської Армії. Діюча на теперішній час Постанова Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 року № 671 «Про затвердження Положення про Міністерство оборони України», також не передбачає відповідальності (чи будь яке інше правонаступництво) нового Міністерства оборони України за можливо спричинену шкоду Міністерством оборони Радянського Союзу. Крім того, за положеннями Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відповідно до яких військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, мають право на безоплатну кваліфіковану медичну допомогу у військово-медичних закладах охорони здоров`я. Військовослужбовці щорічно проходять медичний огляд, щодо них проводяться лікувально-профілактичні заходи. Порядок забезпечення путівками для санітарно-курортного лікування встановлюється Кабінетом Міністрів України. Військовослужбовці, звільнені з військової служби внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, члени сімей військовослужбовців приймаються на обстеження і лікування до військово-медичних закладів охорони здоров`я в порядку, встановленому Міністерством оборони України, іншими утвореннями відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами тощо. Окрім Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», є Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», відповідно до ст. 4 якого ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни. Таким чином, військовослужбовцям та ветеранам війни вже передбачені зазначеними Законами пільги та гарантії, які зокрема надаються внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 12 ЦПК України, суд роз`яснював позивачу його права та обов`язки, попереджав про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, а тому розглядаючи позов в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів, як того вимагає ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд приходить до висновку про відмову в їх задоволенні у заявлений позивачем спосіб. Відповідно до ч. 7 ст. 141 ЦПК України, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: dismissed