Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-09 00:00:00

24.11.2017 до Решетилівського районного суду Полтавської області надійшла вказана вище позовна заява, у якій позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь суму заборгованості за кредитним договором №500403808 від 16 серпня 2013 року у розмірі 46133,84 грн, з яких 16 278,70 грн - заборгованість за основною сумою боргу, 23 666,88 грн - заборгованість по процентах та комісії, 6 188,26 грн - пеня, штраф, неустойка. Вимоги позову обґрунтовані тим, що кредитний договір №500403808 було укладено між відповідачем та ПАТ «АЛЬФА-БАНК» 16 серпня 2013 року на суму 17 063,20 грн. 30 вересня 2014 року між ПАТ «АЛЬФА-БАНК» та ТОВ «Дата Майнінг Груп» укладено договір факторингу, відповідно до якого перейшло право вимоги за кредитним договором №500403808. 10 жовтня 2016 року між ТОВ «Дата Майнінг Груп» та позивачем укладено договір факторингу №2016-1ДМГ/ЄАПБ, відповідно до якого позивачеві перейшло право вимоги заборгованості за основною сумою кредиту, нарахованими процентами, комісіями та іншими платежами за основними договорами, право на одержання яких належить ТОВ «Дата Майнінг Груп». Відповідно до додатку до договору від 10 жовтня 2016 року, позивач набув права грошової вимоги до відповідача в сумі 46 133,84 грн, з яких 16 278,70 грн - заборгованість за основною сумою боргу, 23 666,88 грн - заборгованість по процентах та комісії, 6 188,26 грн - пеня, штраф, неустойка. Заборгованість утворилася в результаті невиконання умов кредитного договору відповідачем. Провадження у справі відкрито 13.12.2017 суддею [PERSON] Розгляд справи не було завершено у зв`язку зі звільненням судді [PERSON] у відставку 27.03.2018. 04.05.2018 справу прийнято до свого провадження суддею [PERSON] Розгляд справи не було завершено у зв`язку зі звільненням судді [PERSON] у відставку 27.09.2018. У зв`язку з відсутністю у Решетилівському районному суді Полтавської області суддів проведення автоматизованого розподілу справи було неможливим, що підтверджується відповідним протоколом від 12.10.2018. За результатами повторно проведеного автоматизованого розподілу справ між суддями, 26.02.2019 справу передано на розгляд складу суду із головуючою Лизенко І.В. (відряджена до Решетилівського районного суду Полтавської області на підставі Рішення Вищої ради правосуддя від 22.01.2019 №175/о/15-19). 08.04.2019 справу прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, призначено судове засідання. У судове засідання представник позивача не з`явився, надав суду заяву, у якій просив розглядати справу без його участі, зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі і просить їх задовольнити, при цьому не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час, дату і місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку - за зареєстрованим місцем проживання. Клопотання про розгляд справи за його відсутності чи інших заяв по суті або з процесуальних питань від відповідача до суду не надходило. Отже, за письмової згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280-281 ЦПК України. Дослідивши письмові докази, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до норм статей 629, 610, 612, 625 ЦК України, договір є обов`язковим до виконання; порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання; боржник вважається таким, що прострочив, якщо не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором та не звільняється від відповідальності за неможливістю виконання ним грошового зобов`язання. Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та у встановлений договором строк, як закріплено нормами статей 526, 530 ЦК України. Статтею 512 ЦК України визначено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно ч. 1 ст. 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Судом встановлено, що 16 серпня 2013 року між відповідачем та ПАТ «АЛЬФА-БАНК» укладено кредитний договір №500403808, з додатком, за умовами якого відповідачеві надано кредит у розмірі 17063,20 грн., зі сплатою за користування кредитом 12,99 % річних, з остаточною датою повернення кредиту 19.08.2016 (а.с. 4, 5). Пунктом 2.8 договору визначено комісійну винагороду, пунктом 4 штраф у разі прострочення сплати комісій, відсотків або повернення кредиту. Повернення кредиту мало здійснюватись щомісячними платежами відповідно Графіка (а.с. 5). Кредит видано на підставі заяв відповідача (а.с. 6, 7). Пунктом 2.8 договору визначено комісійну винагороду за управління кредитом 3,60%, за надання (інформації) виписок по рахунку, починаючи з першого місяця користування кредитом по 36-й місяць у розмірі 3,60% від суми кредиту, за виконання операцій переказу коштів за допомогою ПТКС агентів банку без ПДВ 1,8% від суми переказу, пунктом 4 - штраф у разі прострочення повернення кредиту або сплати процентів за користування ним та/або комісій, ін8ших платежів - у розмірі 50 грн, якщо прострочення триває від одного до чотирьох календарних днів, у розмірі 150 грн, якщо прострочення триває п`ять і більше календарних днів додатково до попереднього штрафу. Повернення кредиту мало здійснюватись щомісячними платежами відповідно графіка (а.с. 6). Кредит видано на підставі заяв відповідача (а.с. 7,8). Згідно розрахунку станом на 10.10.2016 внаслідок неналежного виконання відповідачем договору виникла заборгованість за тілом кредиту в сумі 16 278,70 грн, заборгованість за процентами станом на 19.08.2016 в сумі 5 246,41 грн, заборгованість за комісією станом на 19.08.2016 в сумі 18 420,47 грн, заборгованість по штрафу станом на 10.10.2016 в сумі 6 188,26 грн (а.с.11). При цьому, з Додатку 1 до кредитного договору, який містить графік платежів (а.с.6), вбачається, що кошти у розмірі 614,28 грн щомісячно, які відповідають розміру нарахування комісії за розрахунком заборгованості (а.с.11), є «іншими послугами банку (валютно-обмінні операції, юридичне оформлення тощо)», та підлягають до сплати щомісячно до остаточної дати повернення кредиту. Враховуючи, що боржник за кредитним договором є кінцевим споживачем послуги, суд вважає, що правовідносини між сторонами також врегульовані Законом України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на день виникнення кредитних правовідносин. За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Згідно з абзацами другим та третім частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). За правилами частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає сплаті позичальником. Оскільки надання фінансового інструменту у зв`язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам лише самого банку, то такі дії не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Отже, положення п. 2.8. кредитного договору від 19.08.2013 є несправедливими, суперечать положенням частини п`ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), тому відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», вказані умови договору є недійсними з моменту укладення кредитного договору. Аналогічна позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16, а також застосовується Верховним Судом, зокрема у постанові від 20.02.2019 у справі №666/4957/15-ц. Таким чином, нарахування заборгованості по комісії у сумі 18 420,47 грн (а.с.11) є необґрунтованим. Враховуючи, що розрахунок заборгованості (а.с.11) не містить нарахувань пені (нарахування «0»), то штраф є єдиним застосованим видом відповідальності за порушення виконання зобов`язання (неустойкою), а тому його нарахування є обґрунтованим. З розрахунку також вбачається, що розмір заборгованості по процентах складає 5 246,41 грн. Суд вважає обґрунтованим нарахування в межах строку остаточного повернення кредиту з 16.08.2013 по 19.08.2016 заборгованості по процентам у сумі 5 246,41 грн. З огляду на викладене, ПАТ «АЛЬФА-БАНК» мав право вимоги заборгованості за кредитним договором на загальну суму 27 713,37 грн, що складається із заборгованості по тілу кредиту в сумі 16 278,70 грн, по відсотках - 5 246,41 грн, штрафу - 6 188,26 грн. 30 вересня 2014 року між ТОВ «Дата Майнінг Груп» та ПАТ «АЛЬФА-БАНК» укладено договір факторингу, змінений додатковою угодою №1 від 08.12.2014, за умовами якого ТОВ «Дата Майнінг Груп» передало ПАТ «АЛЬФА-БАНК» грошові кошти в розпорядження за плату, а ПАТ «АЛЬФА-БАНК» натомість відступив свої права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами (а.с. 14-16). 10 жовтня 2016 року між ТОВ «Дата Майнінг Груп» та позивачем укладено договір факторингу №2016-1ДМГ/ЄАПБ за умовами якого позивач передав ТОВ «Дата Майнінг Груп» грошові кошти в розпорядження за плату, а ТОВ «Дата Майнінг Груп» натомість відступив свої права грошової вимоги до божників за кредитними договорами (а.с. 17-19); в день укладення договору також складено акт приймання-передачі реєстру боржників, виходячи із якого детальний опис складових переданого позивачеві права вимоги міститься в Додатку №1-1 до договору (а.с. 201) і витяг з такого додатку долучено до матеріалів справи (а.с. 21). Отже, до позивача перейшло право вимоги за зазначеним кредитним договором. 19.10.2016, 24.10.2016 відповідачу було направлено повідомлення про заміну кредитора (а.с.12, 13). Таким чином, з боржника на користь нового кредитора підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором у сумі 27 713,37 грн. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на сплату судового збору пропорційно заявленим позовним вимогам. На підставі викладеного, ст. 526, 549, 611, 1049, 1054, 1066, 1069 ЦК України,

Outcome: partial