Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-06 00:00:00

\~\~ 24 березня 2017 року [PERSON] (далі позивач, [PERSON]Ю.) звернулася в суд з позовом до Комітету з фізичного виховання та спорту Міністерства освіти і науки України, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору начальник Волинського обласного відділення (філія) комітету з фізичного виховання та спорту Міністерства освіти і науки України [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 грудня 2016 року у справі №161/9971/16-ц поновлено [PERSON] на посаді провідного спеціаліста Волинського обласного відділення (філія) Комітету з фізичного виховання та спорту Міністерства освіти і науки України з 01.07.2016 року. Судове рішення в цій частині допущено до негайного виконання. Фактично позивача поновили на посаді наказом від 28 лютого 2017 року №7-ос. Посилаючись на вимоги статті 236 Кодексу законів про працю України, позивач просила суд стягнути середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі. Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали. Представник відповідача та третя особа у судовому засіданні просив суд відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що за період з грудня 2016 року по лютий 2017 року позивач отримувала допомогу по безробіттю у Луцькому міському центрі зайнятості, а тому на цю суму слід зменшити розмір належного до виплати середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення. Заслухавши пояснення сторін та третьої особи, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити повністю, з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 грудня 2016 року у справі №161/9971/16-ц поновлено [PERSON] на посаді провідного спеціаліста Волинського обласного відділення (філія) Комітету з фізичного виховання та спорту Міністерства освіти і науки України з 01.07.2016 року. Судове рішення в цій частині допущено до негайного виконання (а.с.8-13). Фактично позивача поновили на посаді наказом начальника Волинського обласного відділення (філія) комітету з фізичного виховання та спорту Міністерства освіти і науки Українивід 28 лютого 2017 року №7-ос (а.с.7). Таким чином, у період з 23 грудня 2016 року по 27 лютого 2017 року судове рішення про поновлення позивача на посаді, яке допущено до негайного виконання, виконано не було. Відповідно до статті 235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. За правилами частини другої статті 235 зазначеного Кодексу при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Статтею 236 КЗпП встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Зазначена вище стаття КЗпП не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії, в цьому випадку предявлення рішення до примусового виконання, що вказують на його бажання поновитися на роботі. Пунктом 4 частини першої статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника виконуються негайно. Статтею 368 ЦПК України законодавець обумовив питання примусового виконання судових рішень у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження». Цим підкреслюється винятковість саме примусового виконання рішення суду. Отже, правова природа діяльності органів державної виконавчої служби та її основне призначення полягає саме в примусовому виконанні рішень суду, в тому числі рішення судів про поновлення на роботі, які набрали законної сили, що і є підставою для негайного їх виконання. Добровільне виконання рішення суду боржником це його законодавчо встановлений обовязок. Зокрема, зазначений обовязок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі. В таких випадках держава в особі органу державної виконавчої служби несе відповідальність за виконання остаточних судових рішень. При цьому, як розяснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 23 червня 2015 року №21-63а15, яка в силу вимог статті 360-7 ЦПК України повинна враховуватися судом під час прийняття рішення. З наведених вище мотивів, а також враховуючи правовий висновок Верховного суду України, суд дійшов висновку, що добровільне виконання рішення про негайне поновлення [PERSON] на посаді було законодавчим встановленим обовязком відповідача, в незалежності від дій органів державної виконавчої служби, які виконують судові рішення в примусовому порядку. Це означає, що відповідач мав негайно виконати судове рішення про поновлення [PERSON] на посаді в незалежності від того чи звернулася вона до органів державної виконавчої служби, чи відкрито виконавче провадження за її заявою, чи оскаржено в апеляційному порядку судове рішення про її поновлення. З наведених вище мотивів суд не приймає до уваги доводи відповідача про поважність причин невиконання судового рішення про поновлення [PERSON] на посаді у звязку з оскарження судового рішення про її поновлення, а також у звязку з не зверненням позивача до органів державної виконавчої служби. Оскільки судове рішення про поновлення позивач на посаді не було виконано негайно, а було виконане лише 28 лютого 2017 року, тому зважаючи на положення статті 236 КЗпП України з відповідача слід стягнути середній заробіток за час затримки виконання судового рішення. Визначаючи розмір такого заробітку суд виходить з того, що довідки відповідача від 18 травня 2017 року №121, середньоденний заробіток [PERSON] становить 132,24 грн (а.с.48). Період з 23 грудня 2016 року по 27 лютого 2017 року містить 44 робочих дні(починаючи з першого робочого дня після ухвалення рішення). Отже на користь позивача належить до стягнення 5\~818,56 грн середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі (132,24 х 44 = 5 818,56). При цьому суд не бере до уваги доводи відповідача, що середній заробіток слід зменшити на суму виплаченої допомоги по безробіттю, з наступних підстав. Відповідно до статті 235 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Отже, виплата середнього заробітку проводиться за весь час затримки виконання судового рішення про поновлення працівника на роботі. Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин. Посилання відповідача як підставу для зменшення розміру компенсації за час вимушеного прогулу на пункт 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» є помилковим, оскільки викладені в ньому роз'яснення були зроблені з урахуванням вимог закону, зокрема частини третьої статті 117 КЗпП України, яку виключено на підставі Закону України №3248-15 від 20 грудня 2005 року. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 25 травня 2016 року №6-511цс16, яка в силу вимог статті 360-7 ЦПК України повинна враховуватися судом під час прийняття рішення. Так само, суд не бере до уваги [PERSON] наданий третьою особою [PERSON] про не вихід позивача на роботу з 26.12.2016 року по 28.02.2017 року, оскільки він не є допустимим доказом, в розумінні ст.. 59 ЦПК України, оскільки затверджений 26 грудня 2017 року, датою яка ще не наступила, самою третьою особою. Частиною третьою статті 88 ЦПК України визначено, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки позивач в силу пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» була звільнена від сплати судового збору, тому судовий збір за цю вимогу слід стягнути з відповідача на користь держави. Ставка судового збору за дану вимогу становить 640,00 грн відповідно до статті 4 Закону України «Про судовий збір». Враховуючи викладене,

Outcome: approved