Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-21 00:00:00

26.10.2012 року громадська правозахисна організація «Надія» в особі голови правління Баранової Л.В. звернулась до суду в інтересах члена організації [PERSON] з позовом, уточнивши який (а.с.50-54, а.с.88-93) просить стягнути солідарно з відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON] матеріальну шкоду в сумі 605 300 гривень та моральну шкоду в сумі 300 000 гривень. Свої вимоги мотивує тим, що маючи потребу в грошах, позивачка [PERSON] та її чоловік [PERSON] через об'яви в газетах звернулись до ПТ «МІАР» з питанням про надання їм кредиту в сумі 1500 дол. США. 21 травня 2003 року подружжя [PERSON] зустрілись з співробітником ломбарду - відповідачем по справі [PERSON], який погодився надати їм необхідну суму за умови виплати щомісячних відсотків та, як гарантію повернення кредиту, надання в заставу оригінали документів на належний їм житловий будинок за [ADDRESS]. Крім цього, за вказівкою [PERSON], подружжя підписали ряд документів, вважаючи це формальністю, необхідною для отримання грошових коштів. Через деякий час, подружжя [PERSON] принесли в ломбард необхідну суму для повернення кредиту та відсотків, однак відповідач [PERSON] відмовився віддавати оригінали документів на житловий будинок, вимагаючи повернути чомусь більшу суму. Як стало відомо згодом, відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] шахрайським шляхом заволоділи належним подружжю [PERSON] житловим будинком, який потім неодноразово було перепродано стороннім особам, що позбавило можливості позивачці [PERSON] взагалі повернути його у власність. У зв'язку з цим, позивачка просить стягнути з відповідачів солідарно суму вартості житлового будинку, прямі збитки сім'ї, пов'язані з винайманням житла, через втрату свого, та завдану моральну шкоду. В свою чергу, відповідач [PERSON] направив до суду зустрічну позовну заяву (а.с.102-104), яку згодом доповнив (а.с.153-154) та просить стягнути з [PERSON], [PERSON] на його користь грошові кошти в сумі 9000 гривень та визнати дійсним укладений 21 травня 2003 року між подружжям [PERSON] та ним договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними спорудами за [ADDRESS]. Свої вимоги мотивує тим, що 21 травня 2003 року позивачка [PERSON] та її чоловік [PERSON] продали йому зазначений житловий будинок за 9000 гривень, про що власноруч написали відповідну розписку та зобов'язались в строк не пізніше 23 травня 2003 року нотаріально оформити договір купівлі-продажу. Відповідач [PERSON] також підписав відповідну розписку. Оскільки відповідачі не виконали взяті на себе зобов'язання, просить стягнути з них грошові кошти в сумі 9000 гривень, та поскільки подружжя [PERSON] фактично передали йому у власність житловий будинок, а він розрахувався за нього, просить визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними спорудами, укладений 21 травня 2003 року між ним та [PERSON] і [PERSON] В судовому засіданні представник ГПО «Надія» Баранова Л.В. та позивачка [PERSON] на первісному уточненому позові наполягали, проти зустрічних позовних вимог [PERSON] заперечували та посилаючись на обставини викладені в уточненому первісному позові, просили суд його задовольнити, в задоволенні зустрічних вимог [PERSON] відмовити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнав, при цьому пояснив, що [PERSON] ніякими своїми діями не завдав позивачці ні матеріальної, ні моральної шкоди. Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, заяву про розгляд справи за їх відсутності не надали, хоча повідомлялись про день слухання справи належним чином. Заслухавши пояснення позивачки та її представника, представника відповідача [PERSON], дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що обидва позови не підлягають задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні було встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 16 серпня 2002 року позивачка [PERSON], перебуваючи в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], маючи двох неповнолітніх дітей [PERSON] і [PERSON], придбала житловий будинок з надвірними спорудами за [ADDRESS]. Зазначений договір купівлі-продажу посвідчений державним нотаріусом Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області Кифоренко Р.Б. та зареєстрований в реєстрі за № 2689 (а.с.11). Маючи потребу в грошах, позивачка [PERSON] та її чоловік [PERSON] через об'яви в газетах звернулись до ПТ «МІАР» з питанням про надання їм кредиту в сумі 1500 дол. США. 21 травня 2003 року подружжя [PERSON] зустрілись з співробітником ломбарду - відповідачем по справі [PERSON], який погодився надати їм необхідну суму за умови виплати щомісячних відсотків та, як гарантію повернення кредиту, надання в заставу оригінали документів на належний їм житловий будинок за [ADDRESS]. В цей же день, [PERSON] і [PERSON] власноруч підписали розписку, в якій вказали, що вони отримали грошову суму в розмірі 9000 гривень за проданий належний їм будинок з надвірними спорудами, а також взяли на себе зобов'язання в строк не пізніше 23 травня 2003 року нотаріально оформити з відповідачем [PERSON] договір купівлі-продажу вищевказаного житлового будинку (а.с.7). Також, подружжям [PERSON] було підписано довіреність, яка дійсна на протязі трьох років та якою вони уповноважили відповідача [PERSON] представляти їх інтереси в різних установах, надали право розписуватись за них, витребувати і отримувати різні довідки та інші документи. Зазначена довіреність посвідчена директором ПТ «МІАР» Платоновою С.М. та завірена печаткою цієї організації (а.с.8). В судовому засіданні [PERSON] і [PERSON] пояснили, що в розписці і довіреності заповнювали лише пусті графи за вказівкою [PERSON], вважаючи це формальністю, необхідною для отримання грошових коштів. В той же час, з матеріалів справи вбачається, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 11.06.2003 року позов [PERSON] було задоволено, та визнано дійсною укладену 21.05.2003 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] угоду про купівлю-продаж жилого будинку [ADDRESS], з надвірними спорудами, і визнано за останнім право власності на цей будинок. До того ж, ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 09.03.2004 року, при розгляді цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за орендну плату, усунення перешкод в користуванні, виселенні та вселенні, [PERSON] передається на зберігання все належне майно [PERSON] та [PERSON], яке знаходиться в вищевказаному жилому будинку з надвірними спорудами. Ухвалою колегії суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Одеської області від 21.07.2005 року апеляційна скарга [PERSON] і [PERSON] задоволена, а вищезазначене рішення скасовано. Крім того, цього ж дня, колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Одеської області постановила окрему ухвалу, якою довела до відома члена Ради суддів України - Лічмана Л.Г. - для відповідного реагування і прийняття необхідних заходів для суворого виконання вимог матеріального і процесуального законодавства суддями Малиновського районного суду м. Одеси. 30.07.2007 року колегія суддів апеляційного суду Харківської області з касаційного розгляду цивільних справ постановила ухвалу, якою касаційну скаргу [PERSON] відхилила, а ухвали апеляційного суду Одеської області від 21.07.2005 року залишила без змін. Однак, зазначена цивільна справа була втрачена після розгляду її в апеляційному суді Харківської області і рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 03.12.2009 року поновлена та направлена за підсудністю до Біляївського районного суду Одеської області. Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 15.03.2010 року позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання угоди дійсною і визнання права власності залишена без розгляду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 207 ЦПК України. Дана ухвала ніким оскаржена не була і вступила в законну силу 22.03.2010 року. В той же час, коли відбувались судові тяжби, незважаючи на те, що на спірний житловий будинок було тричі накладено арешт, [PERSON] продав, а [PERSON] купила житловий будинок з надвірними спорудами під [ADDRESS], про що свідчить договір купівлі-продажу від 01.04.2005 року. Зазначений договір купівлі-продажу посвідчений державним нотаріусом Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області Кифоренко Р.Б. та зареєстрований в реєстрі за № 1-1317 (а.с.12). Як вбачається з договору купівлі-продажу від 26.07.2005 року, посвідченого державним нотаріусом Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області Зезик В.А. та зареєстрованого в реєстрі за № 2-1199, [PERSON] продала, а [PERSON] купив спірний житловий будинок з надвірними спорудами (а.с.13). Відповідно до довідки № 02-17-433 від 14.04.2011 року, виданої Нерубайською сільською радою Біляївського району, в перелік власників спірного житлового будинку ввійшли також [PERSON] і [PERSON], який станом на 01.04.2011 року являвся власником будинку. Вказані обставини унеможливлюють повернення нерухомого майна позивачці [PERSON] в натурі, тому вона змушена була заявити вимогу про стягнення з відповідачів солідарно суми вартості житлового будинку, прямі збитки сім'ї, пов'язані з винайманням житла, через втрату свого, та завдану моральну шкоду. Відповідно до ст. 440 ЦК України (в ред.1963 року) шкода, заподіяна особі або майну громадянина, а також шкода, заподіяна організації, підлягає відшкодуванню особою, яка заподіяла шкоду, у повному обсязі, за винятком випадків, передбачених законодавством Союзу РСР. В підтвердження своїх вимог, представник ГПО «Надія» надала лист прокуратури Одеської області № 04/1-6612-04 від 15.10.2004 р., в якому повідомлено, що по факту незаконного заволодіння будинком [PERSON] шахрайським шляхом, 09.08.2004 року Шевченківським ВМ Приморського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області порушена кримінальна справа № 104200400427 за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, проводиться розслідування та з'ясовуються всі обставини злочину, та постанову Печерського районного суду м. Києва від 19.02.2010 року, якою скарги [PERSON] та [PERSON] на постанову старшого прокурора відділу нагляду Генеральної прокуратури України від 18.12.2008 року про порушення кримінальної справи за ч. 2 ст. 205, ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 209, ч. 1 ст. 255 КК України залишено без задоволення. Проте, зазначені докази суд до уваги не приймає, оскільки ст. 62 Конституції України, ст. 7 ч. 1 п. 10 КПК України встановлено принципи презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, відповідно до яких особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. В свою чергу, представником ГПО «Надія» до уточненого позову не надано відповідного обвинувального вироку суду, яким би у встановленому законом порядку було доведено та встановлено вину у вчиненні відповідачами [PERSON], [PERSON], [PERSON] щодо позивачки [PERSON], доказів визнання її потерпілою від такого злочину, а також доказів завдання їй майнової чи будь-якої іншої шкоди. П. 6 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна» визначено, що саме при розгляді кримінальної справ суд зобов'язаний на основі всебічного, повного й об'єктивного дослідження обставин справ з'ясувати характер і розмірі матеріальної шкоди, заподіяної злочином, наявність причинного зв'язку між вчиненим і шкодою, що настала, роль і ступінь участі кожного з підсудних в її заподіянні, а також, чи відшкодовано її повністю або частково до судового розгляду, і у вироку дати належну оцінку зазначеним обставинам. Таким чином, матеріальна шкода підлягає відшкодуванню за наявності наступних ознак: вини, наявності матеріальних збитків та причинного зв'язку між винними діями та матеріальними збитками. Обґрунтовуючи розмір матеріальної шкоди, представник ГПО «Надія», яка діє в інтересах позивачки [PERSON], вказує, що вона складається з вартості житлового будинку з надвірними спорудами, яка складає 141400 гривень та збитків сім'ї в розмірі 456960 гривень, які витрачені подружжям на найм житла, у зв'язку з втратою свого. Однак, суд вважає, що відсутні будь-які правові підстави для визначення розміру завданої шкоди (вартості житлового будинку) з урахуванням умов договору купівлі-продажу, укладеного між [PERSON] і [PERSON], який придбав його за 1414000 гривень (за твердженням представника позивачки ринкова вартість). Як вбачається з неодноразових договорів купівлі-продажу, така ціна є різною та встановити дійсну ринкову вартість будинку неможливо. Що стосується відшкодування 456960 гривень, які нібито витрачені подружжям за найм житла, то ця сума не підтверджується жодними письмовими доказами. Більш того, третьою особою [PERSON] у ході розгляду справи будь-які самостійні вимоги щодо предмету спору не заявлялись. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди суд виходить із наступного. Відповідно до положень ст. 440-1 ЦК УРСР ( в ред. 1963 року), моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди (аналогічна норма міститься в ст. 1167 ЦК України). Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати. Ч. 1 ст. 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Ч. 2 цієї статті визначено, в чому полягає моральна шкода: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 2, 3 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 р. з подальшими змінами та доповненнями, спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; - у випадках, передбачених ст. ст. 7, 440-1 ЦК УРСР та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Враховуючи те, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди, а також недоведеності в суді стороною позивачки неправомірності дій/бездіяльності відповідачів, суд не вбачає правових підстав для задоволення позову про відшкодування моральної шкоди у розмірі 300000 гривень. Розглядаючи зустрічну позовну заяву [PERSON] та заяву про збільшення позовних вимог до неї, суд вважає, що заявлені вимоги не підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки є неуточненими, необґрунтованими належними та допустимими доказами, взаємовиключними. Так, позивач по зустрічному позову вимагаючи стягнення 9000 грн. виходив з недійсності договору купівлі-продажу будинку від 21.05.2003 року. В подальшому, вимагаючи визнання вказаного правочину дійсним, [PERSON] не врахував, що вказані вимоги вже були предметом розгляду судовими інстанціями, як вже зазначалось вище, та в задоволенні таких вимог апеляційним судом Одеської області було відмовлено. За з'ясованих обставин, суд за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні доказів у судовому засіданні, оцінених кожний окремо та в своєму взаємозв'язку, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовів як первісного, так і зустрічного.

Outcome: dismissed