Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-16 00:00:00

24 липня 2020 року позивач звернулась до суду з вказаним позовом, та просила визнати [PERSON] та [PERSON] такими що втратили право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог [PERSON] вказувала, що вона є власницею вищевказаної квартири згідно договору купівлі- продажу від 24 січня 2020 року. На момент укладення договору вказані особи були зареєстровані за адресою [ADDRESS] та відповідно до укладеного договору купівлі продажу п.16 зобов`язалися знятися з реєстрації до 24 лютого 2020 року. Однак до моменту подачі позову до суду відповідачі з реєстрації за вказаною адресою не знялися. Тим самим позивач позбавлена можливості повноцінно користуватися та розпоряджатися належною їй власністю. Добровільно відповідачі не бажають виконати узяті на себе за договором зобов`язання, у зв`язку з чим позивачка просить їх визнати такими, що втратили право користування житловим приміщенням у належній їй власності так як в її квартирі вони не проживають більш як пів року, участі в утриманні квартири не приймають, але з реєстраційного обліку за цією адресою не знялися, що змушує позивачку нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг, тому вона, як власник вказаної квартири, просить визнати відповідачів таким, що втратив право на користування вказаним житловим будинком. Позивачка [PERSON] звернулася до суду із заявою, в якій позовні вимоги підтримала та просила справу розглянути за її відсутності. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, хоча про час та місце судового розгляду повідомлені належним чином, про що у справі є належні докази (а.с.28-29), у зв`язку із чим суд допустив розгляд справи за відсутності відповідачів. Дослідивши письмові докази в межах заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 24 січня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Красновою С.М., позивач [PERSON] є власницею квартири [ADDRESS] (а.с.13-15). За даними Витягу про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, відомості про [PERSON] як власницю вищевказаної квартири за цією ж адресою зареєстровано у вищевказаному Реєстрі. ( а.с.4). Відповідно до акта обстеження від 23 липня 2020 року за адресою розташування спірної житлової площі за місцем реєстрації відповідачів [PERSON] та [PERSON] останні в квартирі не проживають, будь які речі, які б могли їм належати у квартирі відсутні ( а.с.6). Як свідчить довідка Воскресенської селищної ради від 23.07.2020 року №1465/02-42, у квартирі [ADDRESS] , відповідач [PERSON] зареєстрований, але не проживає з 2014 року, відповідач [PERSON] зареєстрований, але не проживає з грудня 2019 року ( а.с.7). Так, з матеріалів справи убачається, що згідно з вище вказаним договором купівлі продажу від 24 січня 2020 року відповідач [PERSON] продав належну йому квартиру по [ADDRESS] позивачу [PERSON] , тобто припинив своє право на спірне житло. Статус відповідача [PERSON] по відношенню до колишнього власника квартири [PERSON] не визначений. Однак як свідчить довідка виконавчого комітету Воскресенської селищної ради від 18 вересня 2020 року відповідач [PERSON] знявся з реєстрації за адресою [ADDRESS] 29 липня 2020 року. Таким чином, у даній частині позов не підлягає задоволенню у зв`язку з добровільним виконанням відповідачем узятого на себе зобов`язання. Разом з тим, права власника квартири визначені ст.383 ЦК України і ст. 150 ЖК України та передбачають таке право власника як використання житла для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпорядження своїм житлом на власний розсуд. Передбачаючи право власника квартири на її відчуження, закон не передбачив при цьому збереження за ним права користування житлом (житлового сервітуту) у випадку переходу права власності до іншої особи, яка не є членом його родини. Зазначені висновки не суперечать ст. 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України, оскільки право на житло (користування ним, усунення перешкод в користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи. Відповідно до ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України право члена сім`ї власника квартири, який не є її співвласником, на користування цією квартирою обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цій квартирі. З матеріалів справи слідує, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не є членами сім`ї нового власника квартири [PERSON] , в спірній квартирі з нею спільно не проживають та виїхали з квартири на інше місце мешкання, у зв`язку з її відчуженням. Тому наявність або припинення будь яких сімейних стосунків між [PERSON] та [PERSON] правового значення при вирішенні цього спору не мають. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що право позивача на вільне користування належною йому власністю порушене, а тому у відповідності до положень ст. 391 ЦК України воно підлягає захисту шляхом визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право на користування спірною квартирою. На підставі ст. 141 ЦПК України, ст.4 Закону України «Про судовий збір», з відповідачів підлягають стягненню на користь позивача судові витрати по справі. Враховуючи викладене,

Outcome: partial