Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-02 00:00:00

25 лютого 2019 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] в порядку вимог ст. 405 ЦК України про визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме належним їй на праві приватної власності житловим будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Позов мотивований тим, що відповідач [PERSON] ( дружина сина [PERSON] ) з 2013 року не проживає у вказаному будинку без поважних причин. Відповідачка самостійно не знімається з реєстрації спірного житлового приміщення, ним не користується, оплату комунальних послуг не провадить, чим порушує її права власника житла на його розпорядження та користування. Подалі позивач [PERSON] надала до суду заяву, в якій позов підтримала за заявленими підставами, просила розглянути справу за її відсутністю та в порядку заочного провадження у випадку неявки відповідача до судового засідання. Відповідач [PERSON] , яка належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася повторно, причини своєї неявки не повідомила, відзив на позов не надала. У зв`язку із зазначеним та на підставі вимог ч.4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу в заочному порядку. Перевіривши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як вбачається з копії свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, виданого Волохоярською сільською радою народних депутатів Чугуївського району Харківської області 25 листопада 1993 року, [PERSON] ( у шлюбі - [PERSON] ) є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Цей будинок зареєстрований за позивачем 25.11.1993 року за реєстраційним № 327 в реєстровій книзі № 2 в Чугуївському міжміському бюро технічної інвентаризації (а.с. 10). Згідно довідки про склад сім`ї від 04.02.2019 за № 02-48/44 виконкому Волхово-Ярської сільської ради Чугуївського району Харківської області та акту від 20.02.2019 про фактичне місце проживання, складеного комісійно за участю сусідів [PERSON] та [PERSON] та засвідченого головою Волхово-Ярської сільської ради Чугуївського району Харківської області Дейкун Д.І., відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . як жінка члена сім`ї власника будинку- сина [PERSON] -, але не проживає в будинку з 2013 року(а.с. 7,12). Під час розгляду справи в суді даних про те, що [PERSON] зверталася до компетентних органів із заявами щодо порушення її прав користування спірним жилим приміщенням, або проживає в спірному будинку та користується ним й під час зазначеного спору, до суду не надано. Будь-яких даних, які б свідчили про те, що відповідачу [PERSON] перешкоджали в користуванні вказаним жилим приміщенням, до суду не надано. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частинубудинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку про те, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-709цс16 від 16 листопада 2016 року. Вищенаведені докази свідчать про те, що відповідач [PERSON] , яка не проживає у спірному житловому приміщенні без поважних причин з 2013 року з урахуванням вимог ст.ст. 251-254 ЦК України, втратила право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до вимог ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні від 11.12.2003 року № 1383-1У з урахуванням змін, внесених Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розширення повноважень органів місцевого самоврядування та оптимізації надання адміністративних послуг»,зняття з реєстрації місця проживання здійснюється органом реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг)на підставі заяви особи, остаточного рішення суду ( про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. За таких обставин зазначене рішення суду після набрання ним законної сили є підставою для зняття відповідача [PERSON] з місця її реєстрації.

Outcome: approved