Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-26 00:00:00

24 жовтня 2019 року позивач [PERSON] , що зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , звернувся до суду з даним позовом та просить суд ухвалити рішення, яким визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування жилим приміщенням у [ADDRESS] . Вказаний позов обґрунтований тим, що позивач, [PERSON] , є власником житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS] . У цьому будинку, окрім нього, зареєстровані: його дружина, [PERSON] , [INFO], дочка, [PERSON] , [INFO], онука, [PERSON] , [INFO] та син, [PERSON] , [INFO] , відповідач по справі, який зареєстрований у будинку позивача, але фактично не проживає з 2006 року, бо переїхав проживати до м. Суми. Для здійснення права користування і розпорядження своїм майном, позивач просить позов задовольнити. Позивач у судове засідання не прибув, подав до суду заяву, в якій просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, а розгляд справи проводити без його участі та не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с.26). Відповідач [PERSON] у судове засідання не прибув, про дату, час і місце судового засідання по розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, своїм правом на подання відзиву не скористався, клопотань про відкладення розгляду справи до суду від нього не надходило. Розгляд справи проведено у відповідності до вимог статті 280 ЦПК України у зв`язку з неявкою належним чином повідомленого відповідача, який про причини неявки суд не повідомив, відзив не подав, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України справу розглянуто за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши наявні у справі докази в їх сукупності, доходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач, [PERSON] , народився [INFO] в селищі Недригайлів, Недригайлівського району Сумської області, що підтверджується копією паспорта серії [NUMBER] , виданого 01 листопада 1996 року Недригайлівським РВ УМВС України в Сумській області (а.с.5). Згідно витягу із погосподарської книги № 9 Недригайлівської селищної ради номер об`єкта погосподарського обліку № 0500-01 , який знаходиться на [ADDRESS] , забудовником і власником житлового будинку та господарських споруд являється позивач по справі [PERSON] , рік забудови житлового будинку та господарських споруд - 1980 (а.с.7). Вказане також підтверджується копією технічного паспорту на цей будинок (а.с.8) та копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованого 10.10.2019 (а.с.9). У будинку, окрім позивача, зареєстровані: його дружина, [PERSON] , [INFO], дочка, [PERSON] , [INFO], онука, [PERSON] , [INFO] та син, [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою виконавчого комітету Недригайлівської селищної ради за № 2071 від 04.10.2019 (а.с.12). У спірному будинку відповідач не проживає з 2006 року, але зареєстрований. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду (ст. 83 ЦПК України). Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Право власності на житло охоплює правомочності із володіння, користування та розпорядження ним як об`єктом права власності. Ці правомочності можуть належати тільки власнику житла та іншим особам, зокрема, які проживають разом із ним, у тому числі на праві спільної власності. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. У відповідності до ч. 1 ст. 316 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до ст. 319 ЦК України, власник має право володіти, користуватися, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ст. 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес способом, що встановлений договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 Житлового кодексу Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Частиною 4 ст. 156 Житлового кодексу Української РСР встановлено, що до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Із змісту ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вбачається, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. Виходячи з наведеного суд вважає, що оскільки відповідач, будучи належним чином зареєстрованим у будинку, належному на праві власності позивачу, понад строк, встановлений законодавством, у ньому не проживає, а тому є таким, що втратив право користування ним, будь-яких письмових домовленостей стосовно користування житловим будинком за вказаною адресою не існує, тому вимоги позивача підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved