Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-16 00:00:00

26.07.2019 року позивач звернулась до Куп`янського міськрайонного суду Харківської області з позовною заявою, у якій просить суд стягнути з відповідача, [PERSON] , аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини від усіх видів його доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, до повноліття дитини, посилаючись на те, що відповідач добровільно не надає матеріальної допомоги, чим ставить в скрутне матеріальне становище, що і змусило її звернутися до суду з даним позовом. Відомостей про звернення позивач до суду з аналогічним позовом немає. 29.07.2019 року суддею направлявся запит щодо підтвердження місця реєстрації відповідача. Отримавши відповідь 16.08.2019 року, ухвалою судді від 19.08.2019 року провадження по справі було відкрито та призначено у порядку спрощеного позовного провадження судове засідання. По даній справі призначалося два судових засідання. 16.09.2019 року від відповідача до суду надійшов відзив проти позову , у якому він вказав, що з даним позовом не згоден, оскільки після розлучення він надавав в надає матеріальну допомогу синові, забезпечує його, а саме, купляв необхідний одяг, іграшки та все необхідне, відповідно до його віку. Він піклується просина, займається його вихованням і розвитком. З 2015 року по 2016 рік він добровільно направляв позивачці матеріальну допомогу, про що додає до відзиву копії квитанцій. Також у 2016-2017 роках син мешкав у його родині в м. Харкові за домовленістю з позивачкою, так як вона працювала. Крім того, відповідач зазначив, що на даний час він знаходиться на обліку у Харківському міському центрі зайнятості, не працевлаштований, має на утриманні доньку [PERSON] , [INFO] та перебуває у цивільному шлюб і з [PERSON] , яка не працює та доглядає за дитиною. Отже, відповідач вважав позов частково обґрунтованим та згоден сплачувати аліменти на сина в розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. До відзиву [PERSON] були надані копії паспорту [PERSON] , свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] , у якому він вказаний батьком та шість копії квитанцій про перерахування певних сум, але дані копії поганої якості та незрозуміло що саме вони підтверджують та кому перераховувалися кошти і на які цілі ( а.с. 17-23). 17.10.2019 року позивач надала заяву про підтримання заявлених нею позовних вимог та прохання їх задовольнити у повному обсязі, оскільки аліменти в розмірі ј частини необхідні для утримання сина [PERSON] , який знаходиться на її повному забезпеченні. Також дитини за станом здоров`я потребує лікування і купівлю ліків. Крім того, відвідує садок, де вона також сплачує власні кошти, про що надала дві копії довідки. Відповідач у судове засідання 17.10.2019 року не з`явився по невідомим причинам, хоча належним чином сповіщався про час і місце проведення судового засідання, що підтверджується рекомендованим поштовим повідомленням про отримання судового виклику. Заяв про відкладення розгляду справи чи будь-яких додаткових доповнень чи пояснень, окрім раніше наданого відзиву проти позову, до суду не надав. Враховуючи надану позивачкою заяву та неявку відповідача, згідно вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксація судового процесу технічними засобами не проводилася. У ході розгляду справи судом були встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Закон, який регулює спірні правовідносини, є Сімейний Кодекс України. Згідно ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Судом встановлено, що сторони не перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний згідно рішення Московського районного суду м. Харкова від 24.12.2015 року, який набрав законної сили 04.01.2016 року (а.с.8), мають спільного неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 03.06.2014 року Московським ВДРАЦС РС Харківського міського управління юстиції (а.с.7). Дитина фактично без реєстрації мешкає спільно з позивачем і знаходиться на її утриманні, про що 18.07.2019 року за № 260 виконавчим комітетом Кругляківської сільської ради Куп`янського району Харківської області була видана довідка (а.с.2,5). Позивач не працює, перебуває у цивільному шлюбі ( а.с. 1,2). Згідно копії довідки від 11.09.2019 року, [PERSON] знаходиться на обліку у сімейного лікаря АЗПСМ с. Кругляківка, Куп`янського району, Харківської області, регулярно відвідує амбулаторію, діагноз: Соматично здоров. А також [PERSON] з 20.08.2019 року зарахований здобувачем дошкільної освіти Глушківського дошкільного навчального закладу (ясла-садок) «Берізка» Глушківської сільської ради, довідка від 30.09.2019 року за вих. № 01-20/340. Відносно особи відповідача судом було встановлено, що він зареєстрований і мешкає в [ADDRESS] , відомості про його працевлаштування, а також докази про перебування на обліку у Харківському міському центрі зайнятості, як ним вказано у відзиві, відсутні. Має доньку [PERSON] , [INFO] . Надані відповідачем копії квитанції поганої якості суд не може вважати належним доказом, оскільки вони не містять інформації, які, кому та на які саме цілі, а також ким перераховувалися кошти. Відомостей про сплату відповідачем будь-яких стягнень по виконавчим листам - немає. Крім того, до суду не було надано сторонами даних про незадовільний стан здоров`я учасників процесу. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, як беруть участь у справі. Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення. Частиною першою ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 51 Конституції України гарантовано, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. У статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, згідно з законами України. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними, за рішенням суду відповідно до статті 181 СК України. Відповідно до ст.180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. При встановленні розміру аліментів, суд керується вимогами ст. 182 СК України та роз`ясненнями, які містяться в п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», та вирішуючи питання щодо розміру аліментів враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. У відповідності до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Пленум Верховного Суду України в п. 17 своєї Постанови від 15.05.2006 року №3 роз`яснив судам, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Частиною 2 ст.18 СК України передбачено, що суд застосовує ті способи захисту прав або інтересів учасників сімейних відносин, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Визначаючи розмір аліментів, суд керується ст.ст. 181,183,184 СК України, які передбачають, що аліменти можуть присуджуватися в частці від доходу і ( або) у твердій грошовій сумі. Якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Згідно із ч.1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних дружини, батьків, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та на які посилався позивач. При цьому, право застосування норми закону належить виключно суду. Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13. Також, у відповідності до ст. 192 СК України, у разі наявності у відповідача підстав, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Зважаючи на те, що позивачем наданими суду письмовими доказами було доведена необхідність стягнення аліментів на її користь на утримання неповнолітнього сина та враховуючи встановлений діючим законодавством обов`язок батьків утримувати своїх неповнолітніх дітей, суд вважає даний позов таким, що підлягає задоволенню. Згідно з ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. На підставі ст. ст. 133,141 ЦПК України та ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судові витрати підлягають стягненню з відповідача у дохід держави. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць підлягає до негайного виконання.

Outcome: approved