Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-21 00:00:00

24 грудня 2015 року позивач ПАТ «Приватбанк» звернулося в суд з позовом, в якому просить стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за кредитним договором в сумі 26 684,82 грн. В обґрунтування позову зазначає, що 24.09.2008р. між ПАТ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № б/н, згідно умов якого [PERSON] отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Додатками до даного договору є «умови та правила надання банківських послуг», «правила користування платіжною карткою» та «тарифи банку». Позивач виконав свої зобовязання за договором. [PERSON] порушила виконання зобовязань за договором, внаслідок чого виникла заборгованість розміром 26 684, 82 грн., яка складається з заборгованості за кредитом 7 024,05 грн., заборгованість по процентах за користування кредитом - 12 493,55 грн., заборгованість з комісії за користування кредитом 5 420,32 грн., штраф (фіксована частина) 500,00 грн., штраф (процентна складова) 1 246,90 грн. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не зявилася, скерувала в суд заяву, в якій просила слухати позов без її участі. Позов не визнала, посилаючись на те, що позивач пропустив строк позовної давності. Просить відмовити повністю в задоволенні позову. Заслухавши пояснення представника позивача, зясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані докази суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 24.09.2008р. між ПАТ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № б/н, згідно умов якого [PERSON] отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. В судовому засіданні встановлено, що позивач виконав свої зобовязання за договором, а відповідач [PERSON] порушила виконання зобовязань за договором, внаслідок чого виникла заборгованість розміром 26 684, 82 грн., яка складається з заборгованості за кредитом 7 024,05 грн., заборгованість по процентах за користування кредитом - 12 493,55 грн., заборгованість з комісії за користування кредитом 5 420,32 грн., штраф (фіксована частина) 500,00 грн., штраф (процентна складова) 1 246,90 грн. Як вбачається з розрахунку заборгованості за вказаним договором, останній платіж [PERSON] щодо погашення заборгованості, було здійснено 20.04.2010 р. Статтею 256 ЦК України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ст. 258 ЦК України, до окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність строком 1 рік щодо стягнення пені та штрафу. Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Судом встановлено, що жодного договору про збільшення позовної давності між сторонами не укладалося. Як вбачається з правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 19 березня 2014 року (справа N 6-14цс14): відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Аналогічна позиція, викладена у Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України № 6-240цс14 від 11.02.2015 р. Суд бере до уваги той факт, що строк позовної давності за вказаним договором збіг ще 21.04.2013 р., хоча з позов надійшов в суд 24.12.2014 р. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, оскільки позивачем пропущено позовну давність, про застосування якої заявила відповідачка.

Outcome: dismissed