Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-27 00:00:00

26 грудня 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особою, яка втратила права користування житловим приміщенням, та зняття з реєстрації. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує, що на підставі ордеру № 46 на житлову площу в гуртожитку від 21 березня 2000 року, виданого на підставі спільного рішення адміністрації та профсоюзного комітету [PERSON] локомотивно-ремонтного заводу, він отримав на сімю у складі чотирьох осіб кімнату № 17 площею 30,5 кв.м у гуртожитку локомотивно-ремонтного заводу в будинку № 34 на Південному бульварі у місті [PERSON]. На даний час у кімнаті зареєстровані позивач, дочка [PERSON] та син [PERSON]. Дочка [PERSON] виїхала у 2003 році в Португалію і з цього часу в Україну не поверталася. За таких обставин позивач просить визнати [PERSON] особою, яка втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: місто Івано-Франківськ, Південний бульвар, будинок № 34 кімната № 17, та зняти з реєстрації. У судове засідання позивач не прибув, попередньо подав до суду заяву, в якій підтримує позовні вимоги, просить позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не зявилася, проте звернулася до суду з заявою, в якій позовні вимоги визнала, просила справу слухати за її відсутності. Суд, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. [PERSON] народилася 11 березня 1992 року, її батьками є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 6). Позивачу [PERSON] локомотивно-ремонтним заводом 21 березня 2000 року виданий ордерна кімнату № 17 площею 30,5 кв.м у будинку № 34 по вулиці Південний бульвар у місті Івано-Франківську на сімю у складі чотирьох осіб (а.с. 7). Згідно довідки № 02-02/327/2468 виписки з будинкової книжки про реєстрацію та склад сімї від 09 вересня 2016 року, у квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], основний квартиронаймач, [PERSON], донька, [PERSON], син (а.с. 8). [PERSON] має посвідчення учасника бойових дій та є інвалідом ІІІ групи (а.с. 9). Відповідач має паспорт громадянина України для виїзду за кордон (а.с. 27-28). Стаття 129 Конституції України передбачає, що одними з основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен при вирішенні питань щодо його цивільних прав і обов'язків або встановленні обґрунтованості будь якого кримінального обвинувачення, висунутогопроти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до частини першої статті 71 Житлового кодексу України, при тимчасовій відсутності наймача чи членів його сім`ї за ними зберігається житлове приміщення на протязі шести місяців. Стаття 72 Житлового кодексу України передбачає, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. За таких обставин суд вважає доведеними доводи позивача про те, що відсутність відповідача має постійний характер, підстави для визнання причин відсутності відповідача поважними відсутні, тому відповідача необхідно визнати особою, яка втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: місто Івано-Франківськ, Південний бульвар, будинок № 34 кімната № 17. Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлені підстави зняття з реєстрації місця проживання особи. Так, частиною першою статті 7 вказаного Закону визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до частини другої статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Таким чином,\~вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11, що відповідно до частини першої статті 360-7 Цивільного процесуального кодексу України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.\~ За таких обставин, оскільки відповідача необхідно визнати особою, яка втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: місто Івано-Франківськ, Південний бульвар, будинок № 34 кімната № 17, тому підлягають задоволенню позовні вимоги про зняття відповідача з реєстрації. Виходячи з вищевикладеного, суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо і взаємний звязок доказів у їх сукупності, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі вищевикладеного, відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 129 Конституції України, статей 71, 72 Житлового кодексу України,

Outcome: approved