Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-26 00:00:00

24 квітня 2015 року [PERSON] звернувся з позовом, в якому просив надати додатковий строк на три місяці для подачі заяви про прийняття спадщини після смерті його баби - [PERSON], яка померла [INFO] року. Свої вимоги обґрунтовував тим, що після проведення похорон та подальших ритуальних обрядів, стан його здоров'я погіршився, він часто хворів, також вважав, що оскільки постійно доглядав за спадкодавцем та вона залишила на його ім'я заповіт, то вважається таким, що прийняв спадщину, фактично вступив в управління спадщиною. Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 10 червня 2015 року в задоволенні позову відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] просить рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 10 червня 2015 року скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального права. Апелянт наполягає на тому, що про порушення своїх особистих немайнових прав він дізнався лише в 2015 році. Крім того, спадкоємці за заповітом мають перевагу перед спадкоємцями за законом. Також, судом не враховано, що апелянт фактично вступив в управління спадщиною, зокрема: доглядав за спадковою квартирою, сплачував комунальні платежі. В судовому засіданні представник апелянта підтримав доводи апеляційної скарги і просив її задовольнити. Представник відповідачів проти задоволення апеляційної скарги заперечував і просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, надавши письмові заперечення. Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України, підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що строк для прийняття спадщини позивачем пропущений без поважних причин. Крім того, суд застосував положення ч.4 ст.267 ЦК України. Колегія суддів апеляційного суду, погоджуючись з висновком районного суду про відмову в задоволенні позовних вимог, не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині одного з мотивів відмови в задоволенні позову, який підлягає виключенню з мотивувальної частини. По справі встановлено, що [INFO] року померла [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.5). Після її смерті відкрилась спадщина, до складу якої входить квартира [ADDRESS]. Згідно із заповітом від 19 березня 2003 року [PERSON] заповіла все своє майно [PERSON] (а.с.7). З копії матеріалів спадкової справи вбачається, що із заявами про прийняття спадщини після померлої [PERSON] звернулись до нотаріальної контори [PERSON] та [PERSON], які є онуками померлої та спадкоємцями за законом (а.с.25-29). Позивач [PERSON] до нотаріальної контори для прийняття спадщини не звертався. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 № 7, особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК. Зазначене положення застосовується до спадкоємців, в яких право на спадкування виникло з набранням чинності зазначеним Кодексом. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Статтею 1272 ЦК України визначені наслідки пропущення строку для прийняття спадщини, зокрема, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Пленум ВССУ в своїй постанові від 30.05.2008 № 7 роз'яснив, що, судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини - як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім'єю), невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON], як на підставу пропуску шестимісячного строку для подання заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори, посилається на те, що він є юридично необізнаним. Крім того, після проведення похорон та подальших ритуальних обрядів, стан його здоров'я погіршився, він часто хворів, також вважав, що оскільки постійно доглядав за спадкодавцем та вона залишила на його ім'я заповіт, то вважається таким, що прийняв спадщину, фактично вступив в управління спадщиною. Проте, зазначені обставини, не можуть бути визнані поважними причинами пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, оскільки позивачем не надано жодних медичних документів, підтверджуючих постійні хвороби, починаючи з [INFO] року, які б свідчили про неможливість вчасного звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, хоча позивач був обізнаний про наявність заповіту на його ім'я. Юридична необізнаність позивача також не є підставою для задоволення позову з огляду на тривалий строк, який сплинув після смерті спадкодавця, що спростовує доводи апелянта з цього приводу. Слушними колегія суддів апеляційного суду визнає доводи апелянта щодо задоволення заяви про застосування ч.4 ст. 267 ЦК України. Застосування судом першої інстанції строку позовної давності є невірним, оскільки саме звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку свідчить про пропуск спадкоємцем встановленого законом строку для прийняття спадщини. Така заява підлягає розгляду по суті, а тому застосування судом першої інстанції положень ч.4 ст.267 ЦК України є безпідставним. Тому, враховуючи вищезазначене, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні.

Outcome: partial