Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-27 00:00:00

25.10.2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду через свого представника [PERSON] з позовом до відповідача [PERSON] про визнання рухомого майна особистою приватною власністю. В обґрунтування позовних вимог представником позивача зазначено, що з 27.10.1990 року по 21.07.2010 року [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Після розірвання шлюбу, за кошти від шлюбу позивач придбав автомобіль «Шевроле Авео», 2010 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , а 18.04.2015 року придбав для здійснення підприємницької діяльності ЗИЛ (асенізатор), д.н.з. [NUMBER] . Кошти на придбання автомобіля асенізатора були частково у позивача, як особисті заощадження, а частково кошти надала його мати [PERSON] , яка мала особисті заощадження, а також вона отримала грошові кошти за оренду земельного паю. Також, як зазначає представник, ще до купівлі автомобіля ЗИЛ позивач працював з 21.03.2006 року за трудовим договором № 148 між працівником та фізичною особою. В подальшому позивач працював та отримував заробітну плату у [PERSON] . Крім цього, отримав кошти за земельний пай. Отже, як вказує представник позивача, автомобілі є особистою приватною власністю позивача, оскільки придбані за особисті кошти позивача, а тому просить вказані автомобілі визнати його особистим приватним майном. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 11.11.2021 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 03.12.2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду по суті В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали з підстав викладених в позовній заяві та просили їх задовольнити. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні відповідач та її представник позовні вимоги не визнали, відповідач пояснила, що з позивачем з 2004 року проживали разом в її квартирі однією сім`єю. По 2011 рік позивач проживав без реєстрації, а у 2012 році зареєструвався. Автомобіль «Шевроле» купили за спільні кошти у 2010 році, а в 2015 році чи 2016 році купили за спільні кошти автомобіль асенізатор. У 2016 році позивач зареєструвався як ФОП, займався викачкою сточних ям. Як зазначає відповідач, позивач з нею проживав до 2021 року без реєстрації шлюбу. Просила в задоволенні позову відмовити та стягнути з позивача на її користь понесені витрати на правову допомогу в розмірі 3000 грн. \~ \~ \~ \~Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. \~ \~ \~ \~Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. \~ \~ \~ \~Положеннями ст. 13 ЦПК України, передбачено що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. \~ \~ \~ \~В ході розгляду справи, судом встановлено, що за позивачем [PERSON] зареєстровано транспортний засіб марки «CHEVROLET Aveo SF69Y», д.н.з. [NUMBER] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , від 27.07.2010 року та транспортний засіб марки «ЗИЛ 4505», спеціалізований вантажний цистерна асенізаційна, д.н.з. [NUMBER] , що підтверджується свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , від 18.04.2015 року. \~ \~ \~ \~Як вбачається з довідки про реєстрацію місця проживання особо виданої Відділом ведення єдиного демографічного реєстру населення ВК Фастівської міської ради, місце проживання [PERSON] зареєстроване за адресою: [ADDRESS] з 26.01.2011 року по теперішній час. \~ \~ \~ \~Звертаючись до суду з даним позовом позивач просить визнати за ним вказані автомобілі особистою приватною власністю. В силу ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі статтею 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню. Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із частиною 1 статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частини першої статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно положень частини першої статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 319 цього ж Кодексу власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно положень частин другої ст. 386 Цивільного кодексу України власник, який має право передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинене нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 Цивільного кодексу України. Як роз`яснено у п.33 та п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року за №5 « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (ст. 76-81 Цивільного процесуального кодексу України), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Згідно з встановленим ст.13 ЦПК України принципом диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексах випадках. Учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 3 ст.12 та частиною 1 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно статті 129 Конституції України, статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Гарантоване ст.55 Конституції України право на захист можливе лише у разі його порушення, тому логічною вимогою при захисті такого права має бути обґрунтування такого порушення. Отже, порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально вираженого права або інтересів особи, яка стверджує про його порушення, а саме право - конкретизоване у законах України. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставами для прийняття судом рішення про відмову в задоволенні позову. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦПК). Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Таким чином позивачем не надано суду жодного належного і допустимого доказу в обґрунтування про не визнання його права відповідачем, можливість порушення\~свого права\~власності або\~вчинення дії,\~що порушують\~його право\~або які\~можуть порушити\~його право з боку відповідача, так як і відсутні докази порушення права позивача на право власності. Разом з тим, відповідачем було заявлено вимогу про стягнення з позивача понесених нею витрат на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частиною першою ст. 141 ЦПК України, передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. До витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України). Право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року №13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року №6-рп/2013). Частиною 1 ст. 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно з ч. 4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. За умовами ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. З матеріалів справи вбачається, що 27.05.2021 року між адвокатом Твердохліб Мариною Василівною та відповідачем [PERSON] був укладений договір № 20 про надання професійної правничої допомоги. На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, представником відповідача надано суду опис наданої правничої допомоги від 03.12.2021 року, згідно із договором про надання професійної правничої допомоги № 20 від 27.05.2021 року, в якому зазначений перелік виконаних адвокатом робіт та їх ціна. Розмір витрат на оплату послуг адвоката за об`єм робіт становить 3000,00 грн., що складається з: надання усної консультації щодо предмета спору, вартість наданої послуги 500 грн, представництво інтересів [PERSON] в судовому засіданні справа № 381/3799/21, вартість 1000,00 грн, за одне судове засідання. Як вбачається з рахунок-фактури № 31 від 03.12.2021 року, [PERSON] сплатила на рахунок [PERSON] гонорар (завдаток) згідно з договором про надання професійної правничої допомоги № 20 від 27.05.2021 року в розмірі 3000,00 грн. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (частина восьма статті 141 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19. Надані представником відповідача документи відповідно до положень ст. 12,81 ЦПК України є належними доказами сплати [PERSON] грошових коштів за надання професійної правничої допомоги адвоката Твердохліб М.В. у даній справі. Враховуючи наведені вище положення закону, якими встановлено, що витрати, пов`язані з оплатою професійної правничої допомоги адвоката, несуть сторони, а також той факт, що представник відповідача у справі належним чином документально підтвердила такі витрати, і їх розмір не перебільшує суму, визначену умовами договору про надання правової допомоги, що вказує про наявність правових підстав для стягнення з позивача на користь відповідача понесених нею витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3000,00 грн.

Outcome: approved