Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-03 00:00:00

24 жовтня 2018 року [PERSON] звернулася до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий одноразовий виїзд малолітньому [PERSON], [INFO], за межі території України до Російської Федерації без згоди та супроводу батька [PERSON] у період з 25 грудня 2018 року по 24 березня 2019 року. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що вона з відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбі з 15.12.2007 та має спільного малолітнього сина, [PERSON], [INFO], який постійно проживає з позивачем. Відповідач протягом останніх трьох років не проживає разом з ними, не спілкується з сином, участі у його вихованні не приймає, не цікавиться його життям. На даний час позивач бажає вивезти сина на тимчасовий відпочинок та оздоровлення за кордон, але відповідач не надає дозвіл на виїзд дитини за межі України, навіть не мотивуючи своєї відмови, тому вона змушена звернутися до суду з цим позовом (а.с. 4-6). Ухвалою Рубіжанського міського суду Луганської області від 06.11.2018 прийнято дану позовну заяву, відкрито провадження у зазначеній цивільній справі та призначено судове засідання в порядку спрощеного позовного провадження (а.с. 14). В судове засідання позивач не з'явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, надала суду заяву в якій просить розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надіслав суду заяву про розгляд справи за його відсутністю, в якій позовні вимоги визнав повністю (а.с. 19). Представник третьої особи - Служби у справах дітей Рубіжанської міської ради в судове засідання не з'явилася, надала суду заяву про розгляд справи без участі представника (а.с. 22). Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України особа, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Враховуючи, що сторони не скористалися правом брати участь у судовому засіданні та заявили клопотання про розгляд справи за їх відсутності, суд розглядає цивільну справу за наявними у справі матеріалами. Суд, розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, об'єктивно оцінивши докази, які містяться в матеріалах справи дійшов наступного. Судом встановлено, що сторони з 15 грудня 2007 року перебувають у зареєстрованому шлюбі (копія свідоцтва про шлюб - а.с. 7) та мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] (копія свідоцтва про народження - а.с. 8). В позовній заяві позивач зазначила, що має можливість та бажає вивезти неповнолітнього сина на тимчасовий відпочинок та оздоровлення за кордон, але не може це зробити оскільки для цього потрібна згода батька дитини. З висновку Служби у справах дітей Рубіжанської міської ради Луганської області № 841 від 22.10.2018 вбачається, що надання згоди на тимчасовий одноразовий виїзд малолітньої дитини, [PERSON], [INFO], за межі України, без згоди батька, [PERSON], у супроводі матері [PERSON], на період з кінця грудня 2018 року по кінець березня 2019 року, на оздоровлення та відпочинок, повністю відповідає інтересам дитини, не порушує рівності батьківських прав, щодо виховання дитини та не перешкоджає батькові у здійсненні цих прав (а.с. 11). Згідно ст. 7 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Згідно ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Як вбачається із ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», батько та мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ст. 155 СК України, здійснення батьківських прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування; фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними; фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом. Відповідно ст. 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» документами, що надають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина під час перебування за її межами, зокрема, є: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. Відповідно ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Таким чином, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків та при відсутності згоди другого з батьків, здійснюється на підставі рішення суду про надання дозволу на такий виїзд. Частина 4 ст. 206 ЦПК України встановлює, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідач подав до суду заяву про визнання позову в повному обсязі (а.с. 19). На підставі викладеного, з урахуванням того, що визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приймає визнання відповідачем позову та вважає можливим задовольнити позов повністю.

Outcome: approved