Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-12 00:00:00

25.02.2020 позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, направивши позовну заяву засобами поштового зв`язку, яка отримана судом 05.03.2020. В обґрунтування позовних вимог вказує, що 04.05.2011 між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено договір № б/н про надання банківських послуг шляхом [PERSON] відповідачкою анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, згідно якої відповідачці надано кредит у розмірі 8400,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Своїм підписом у заяві відповідачка підтвердила, що підписана нею заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає договір про надання банківських послуг. Відповідачка взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, внаслідок чого станом на 15.12.2019 утворилася заборгованість у розмірі 41 706,17 грн, яка складається із: 27 582,90 грн - заборгованості за тілом кредиту; 4 824,48 грн - заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625; 6 836,59 грн - заборгованості за пенею; а також штрафів відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн - штрафу (фіксована частина), 1 962,20 грн - штрафу (процентна складова). Посилаючись на викладене, АТ КБ «ПриватБанк» просить суд стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором № б/н від 04.05.2011 у розмірі 41 706,17 грн, а також понесені судові витрати в розмірі 2 102,00 грн. Через відсутність у Решетилівському районному суді Полтавської області суддів, які б мали повноваження на здійснення судочинства, проведення автоматизованого розподілу справи не відбулося, що підтверджується протоколом від 05.03.2020. За результатами повторного автоматизованого розподілу справ між суддями, 12.08.2020 справу передано на розгляд головуючому судді Романенко О.О. , яку зараховано до штату суду наказом від 06.07.2020 № 27а-ОС та повноваження на здійснення правосуддя якої розпочалися із 28.07.2020. 24.09.2020 суддею Романенко О.О. відкрито провадження у справі та ухвалено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 26.03.2021 відповідачкою до суду подано відзив, у якому вона просить суд відмовити у задоволенні позову. Свій відзив обґрунтовує тим, що вона отримала кредит у розмірі 8400,00 грн. 04.05.2011 при [PERSON] анкети-заяви з ПАТ КБ «Приватбанк» для отримання платіжної карти, вона не підписувала Умов та Правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою, Тарифів банку та не ознайомлювалась із ними. Вказані документи не були додані до підписаної нею анкети-заяви. А тому вважає, що їх не можна розцінювати, як частину кредитного договору. Зазначає також, що роздруківка з сайту належним доказом бути не може, оскільки повністю залежить від волевиявлення і дій банку, яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Вказує, що у підписаній заяві не вказано процентної ставки. Посилається також на те, що у заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Свої заперечення відповідачка також обґрунтовує правовими висновками, викладеними у постанові ВС від 03.07.2019 у справі № 342/180/17. Окрім того, відповідачка вважає, що позивач звернувся до суду з даним позовом поза межами позовної давності, а тому просить застосувати позовну давність, як підставу для відмови у позові. Також відповідачка посилається на неправомірність зміни процентної ставки позивачем у односторонньому порядку та зазначає, що вимоги банку щодо повернення заборгованості у розмірі 41706,17 грн, у той час як кредит надавався нібито у розмірі 8400,00 грн, є неспівмірними, порушують засади цивільного законодавства та не є справедливими, добросовісними та розумними. У судове засідання сторони, належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, не з`явились. Позивачем до суду подано клопотання, у якому він просить суд розгляд справи проводити за його відсутності, заявлені вимоги підтримує та просить задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с.42). Представником відповідачки до суду подано заяву, у якій він просить суд розгляд справи проводити за його відсутності та за відсутності відповідачки. Викладені у відзиві обставини підтверджує. Окрім того, зазначає, що на 16 аркуші справи є документ, який містить підпис без зазначення ПІП особи, а назва документу закрита накладеним текстом, що унеможливлює прийняття його, як належного доказу (а.с.123). Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Справу розглянуто згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України за відсутності сторін, які надіслали на адресу суду заяви з проханням справу розглянути за їх відсутності, судовий розгляд справи здійснювався на підставі наявних у суду матеріалів. Повно та всебічно дослідивши письмові докази у справі, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 04.05.2011 між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», укладено кредитний договір з [PERSON] , згідно з умовами якого остання отримала кредит, шляхом [PERSON] анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку (а.с. 15). У заяві зазначено, що відповідачка згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилась та погодилась із Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді. Анкета-заява від 04.05.2011 підписана від імені [PERSON] , [INFO] (а.с.31). Позивачем заявлено вимоги до [PERSON] та надано до суду копію паспорту [PERSON] , [INFO] (а.с.32-34). Враховуючи те, що відповідачкою у її відзиві підтверджено [PERSON] нею анкети-заяви від 04.05.2011 та факту отримання нею кредиту, суд вважає доведеним факт укладення кредитного договору саме з відповідачкою, яка змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». До кредитного договору банк додав Витяг з Умов та правил надання банківських послуг без зазначення номеру та дати наказу, якими їх затверджено та витяг з Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 № СП-2010-256 (а.с. 73-84), які не підписані відповідачкою. Позивачем також надано ксерокопію документу із тарифами, яка містить підпис, однак не містить відомостей щодо особи яка його підписала. Назва документу частково закрита накладеним текстом, який містить номер договору SAMDN50000044556973, ІНН та ПІП відповідачки російською мовою (а.с.16). Відповідно до наданих банком розрахунків (а.с.5-14), заборгованість [PERSON] за вказаним кредитним договором станом на 15.12.2019 становить 41 706,17 грн і складається із: 27 582,90 грн - заборгованості за тілом кредиту; 4 824,48 грн - заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625; 6 836,59 грн - заборгованості за пенею; а також штрафів відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн - штрафу (фіксована частина), 1 962,20 грн - штрафу (процентна складова). Згідно довідки, наданої позивачем (а.с.69), між АТ КБ «Приватбанк» та відповідачкою був підписаний кредитний договір №б/н, за яким їй було надано п`ять кредитних карток, строк дії останньої з яких закінчився у останній день травня 2020 року. Відповідно до довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на [PERSON] , протягом 2011-2019 років відповідачці неодноразово було змінено кредитний ліміт, а саме: 04.05.2011 встановлено кредитний ліміт 300,00 грн, 06.05.2011 - 2800,00 грн, 22.06.2011 - 3200,00 грн, 28.07.2011 - 3800,00 грн, 24.08.2011 - 4400,00 грн, 19.09.2011 - 5400,00 грн, 26.09.2011 - 5900,00 грн, 09.02.2012 - 8400,00 грн, 24.10.2016 - 8400,00 грн, 31.01.2017 - 8600,00 грн, 22.09.2017 - 22000,00 грн, 10.11.2018 - 21060,00 грн, 27.02.2019 - 200360,00 грн, 01.03.2019 - 20360,00 грн, 06.05.2019 - 0,00 грн (а.с.68). З виписки по карткових рахунках відповідачки (56-67), вбачається, що [PERSON] систематично користувалася кредитними коштами в межах кредитного ліміту шляхом переказу коштів на інші картки, зняття готівки в банкоматах, проведення розрахунків карткою за товари і послуги, тощо. Спір у справі виник із кредитних правовідносин та його вирішення регулюється нормами цивільного законодавства. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування кредитними коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанк від 04.05.2011 не визначено процентну ставку. У заяві також відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками у порядку ст. 625 ЦК України, комісією, штрафами та пенею. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 04.05.2011, посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг без зазначення наказу, яким його затверджено, та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 № СП-2010-256, як невід`ємні частини спірного договору. Довідкою про умови використання платіжної карти та Витягами з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту [PERSON]), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови (а.с. 16-31, 73,84). При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Довідка про умови використання платіжної карти та Витяги з Умов розуміла відповідачка та ознайомилась і погодилась із ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Окрім того, судом встановлено, що позивачем надано до суду два різні витяги з Умов та правил надання банківських послуг. Так, витяг, розміщений на 17-31 аркушах справи не відповідає змісту витягу, розміщеного на 73-84 аркушах справи. Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (04.05.2011) до моменту звернення до суду із вказаним позовом 05.03.2020) Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Окрім того, суд зважає на те, що із ксерокопії документу щодо умов використання платіжної карти «Кредитка Універсальна» 30 днів пільгового періоду (а.с.16) явно вбачається накладення на назву документу стороннього тексту із номером договору, РНОКПП та ПІП відповідачки, яких первинний документ не містить. Окрім накладеного на документ стороннього тексту, документ не містить жодних доказів його [PERSON] саме відповідачкою. Зокрема, графа з підписом не містить ПІП особи, яка його зробила. Суд також зауважує, що підписана позивачкою анкета-заява не містить жодного номеру договору, як це зазначає сам позивач у своєму позову. Позивачем не спростовано заперечення відповідачки щодо достовірності даного документу, який містить умови використання платіжної карти «Кредитка Універсальна» 30 днів пільгового періоду, та не надано до суду копії такого документу без накладення на нього стороннього тексту або оригіналу документу для огляду у суді. З огляду на зазначене суд вважає документ, який містить умови використання платіжної карти «Кредитка Універсальна» 30 днів пільгового періоду (а.с.16) неналежним та недопустимим доказом у даній справі, а тому не бере його до уваги. Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачеві Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків, пені, комісії та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком Витяг з Умов, що міститься в матеріалах справи, враховуючи те, що він не визнається відповідачкою та не містить її підпису, суд приходить до висновку про неможливість розцінювати наданий банком Витяг з Умов як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 04.05.2011 шляхом [PERSON] заяви-анкети. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Вказане узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, що ухвалена у подібних правовідносинах. У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду також вказала, що за відсутності належних та допустимих доказів погодження умов договору, АТ КБ «ПриватБанк» має право вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Таким чином, суд приходить до висновку про наявність у відповідачки обов`язку з повернення фактично отриманих коштів, тобто заборгованості за тілом кредиту. Тому позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 27 582,90 грн підлягають задоволенню. Позовні вимоги про стягнення пені не підлягають задоволенню за недоведеністю. В частині стягнення заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, суд приходить до наступних висновків. Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З позовної заяви та наданого позивачем розрахунку заборгованості станом на 15.12.2019 (а.с.14) вбачається, що позивачем нараховано відсотки у розмірі 4 824,48 грн на прострочений кредит за період з 01.10.2019 по 15.12.2019 саме на підставі ст. 625 ЦК України. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду № 14-10цс18. Як встановлено судом, строк дії кредитної картки, виданої відповідачці закінчився 31 травня 2020, що підтверджується довідкою банку (а.с.69). Суд вважає, що підстави проведення Банком нарахування відсотків за нормами ст. 625 ЦПК України до 31.05.2020, тобто в період строку дії кредитного договору, відсутні, оскільки повинні в цей період нараховуватися саме відповідно до умов укладеного договору. При цьому, з розрахунку заборгованості вбачається, що у відповідачки відсутня заборгованість за нарахованими та простроченими відсотками в період строку дії договору. Таким чином, право на нарахування відсотків у відповідності до ст. 625 ЦК України у позивача виникло починаючи з 01.06.2020, тобто з наступного дня після закінчення строку дії договору. З огляду на зазначене станом на дату звернення позивачем до суду з даним позовом - 25.02.2020, він не набув права нарахування відсотків у відповідності до ст. 625 ЦК України. З огляду на зазначене, позовні вимоги про стягнення відсотків у порядку ст. 625 ЦК України не підлягають задоволенню за безпідставністю. Що стосується позовної вимоги про стягнення штрафів за порушення грошового зобов`язання, суд вважає, що вказані позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). У статті 61 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Здійснення позивачем одночасного нарахування пені та штрафів (двох видів) за прострочення повернення кредитних коштів вказує на покладення на відповідача подвійної відповідальності за одне і те саме прострочення, що є грубим порушенням Конституції України та норм чинного законодавства. Окрім того, нормами чинного законодавства не визначено виду штрафу у фіксованому розмірі. Також слід зауважити, що в анкеті-заяві від 04.05.2011 не передбачено обов`язку відповідачки сплати штрафів, а Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, розміщених на сайті Банку, роздруківка яких надана позивачем до матеріалів справи, не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору, оскільки не містять підпису боржника та не визнаються відповідачем такими, що існували на момент укладення кредитного договору та саме з ними вона була ознайомлена. Таким чином позовні вимоги про стягнення штрафів не підлягають задоволенню за безпідставністю. Щодо застосування строку позовної давності, суд виходить з наступного. Згідно ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч.2 ст.258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За змістом ч.3 ст.254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). Згідно зі ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Судом встановлено, що відповідачці позивачем було надано п`ять кредитних карток, строк дії останньої з яких 31.05.2020, що підтверджується відповідною довідкою (а.с.69). Таким чином, позивач направив даний позов до суду 25.02.20 20 у межах визначеного законом строку позовної давності. Окрім того, суд враховує те, що виписки з рахунку [PERSON] станом на 12.06.2020 (а.с.56-67) вбачається, що відповідачка здійснювала поповнення її карткового рахунку, зокрема 25.02.2019 на суму 1100,00 грн. Згідно ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Таким чином, навіть у разі закінчення строку позовної давності, відповідачка своїми конклюдентними діями перервала перебіг позовної давності 25.02.2019. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду з даним позовом позивачем сплачено судовий збір за позовну вимогу майнового характеру у розмірі 2 102,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № PROM2B1SB6 від 12.02.2020 (а.с.1). Згідно позовних вимог позивач просив стягнути з відповідачки заборгованість у загальній сумі 41 706,17 грн. Суд дійшов висновку, що задоволенню підлягають позовні вимоги у загальному розмірі 27 582,90 грн. Таким чином, пропорційність задоволених вимог становить 5,2% (27 582,90х100: 41 706,17 = 66,1%). Оскільки, вимоги позивача задоволено на 66,1%, то сплачений судовий збір за пред`явлення позовної вимоги майнового характеру підлягає стягненню на користь позивача в сумі 1 389,42 грн (2 102,00х66,1%=1 389,42). На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. ст. 526, 549, 611, 1049, 1054, 1066,1069 ЦК України,

Outcome: partial