Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-23 00:00:00

25 березня 2016 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до ДП «Волиньвугілля» про поновлення на роботі, стягнення заборгованої заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Ухвалою Нововолинського міського суду від 25 травня 2016 року заявлену вимогу позивача [PERSON] про стягнення з ДП «Волиньвугілля» заборгованої заробітної плати в розмірі 14230,39 грн. залишено без розгляду. Свої вимоги обґрунтовує тим, що працював на ДП «Волиньвугілля» заступником генерального директора з охорони праці. 26 травня 2015 року він був прийнятий на посаду виконуючого обовязки технічного директора ДП «Волиньвугілля» згідно наказу №63-к від 26 травня 2016 року. Наказом №31/к від 25 лютого 2016 року його було звільнено із займаної посади заступника генерального директора з охорони праці вказаного підприємства 25 лютого 2016 року на підставі ст.38 КЗпП України, за власним бажанням. Позивач вважає вказане звільнення з посади заступника генерального директора з охорони праці ДП «Волиньвугілля» незаконним та безпідставним. Покликається на те, що 22 лютого 2016 року в приміщенні ДП «Волиньвугілля» проходили збори працівників ВП «Шахта «Бужанська» ДП «Волиньвугілля» та ВП «Шахта №9 «Нововолинська» ДП «Волиньвугілля», де під тиском присутніх працівників він, а також генеральний директор [PERSON] та директор з кадрів, соціальних питань та транспорту [PERSON] написали заяви на звільнення, які потім самі і відкликали. Факт здійснення тиску гірників підтверджується відеозаписом проведення зборів та публікацією на сайті інтернет-видання «Буг» під назвою «[PERSON] у відставку! Шахтарі змусили написати гендиректора ДП «Волиньвугілля» заяву на звільнення». 23 лютого 2016 року під час проведення акції протесту гірників ВП «Шахта «Бужанська» ДП «Волиньвугілля» ним та [PERSON] під тиском знову були написані заяви на звільнення. Публікацією на сайті інтернет-видання «Буг» під назвою «Хай сушать весла» - Демчишин про шахтарів «Бужанської». Обурені гірники готуються до зустрічі з міністром» підтверджується факт вимоги гірників про їх звільнення. Оскільки власного волевиявлення його та [PERSON] не було, ними були відкликані і ці заяви на звільнення. 25 лютого 2016 року він написав на імя генерального директора ДП «Волиньвугілля» [PERSON] заяву про надання щорічної відпустки тривалістю 30 календарних днів з 26.02.2016 року, генеральний директор заяву завізував, а 26 лютого 2016 року він же зателефонував йому та наказав терміново приїхати на підприємство та написати заяву на звільнення, оскільки на нього тиснуть з такою вимогою гірники. Таку ж вимогу директор поставив і [PERSON] Він у телефонній розмові домовився із [PERSON], що приїдуть на ДП «Волиньвугілля» 27 числа. Як потім їм стало відомо, дійсно 26.02.2016 року, вкотре, проводились акції протесту гірників ВП «Шахта «Бужанська» ДП «Волиньвугілля» з вимогою їх звільнення, про що свідчить чергова публікація на сайті інтернет-видання «Буг» під назвою «[PERSON] разом з шахтарями провели акції протесту в Нововолинську. Наступний крок - Ягодин». Зазначає, що 27 лютого 2016 року, у вихідний день, під примусом генерального директора [PERSON] ним та [PERSON] були написані заяви на звільнення за власним бажанням, датовані 25.02.2016 року. У даній заяві він зазначив, що звільняється «під тиском». Вказує, що фактично наміру звільнятися він не мав. Позивач вважає, що відповідач звільнив його без законної підстави, тому відповідно до ст.235 КЗпП України зобов'язаний поновити його на попередній роботі та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 25 лютого 2016 року по день поновлення на роботі в сумі 43470,42 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали з підстав наведених у позовній заяві, просять іх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов визнав, не заперечує щодо задоволення позову. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що [PERSON] до звільнення з роботи працював на посаді в.о. технічного директора ДП «Волиньвугілля». В лютому 2016 року він написав заяву про звільнення із займаної посади під тиском, який чинили гірники первинної профспілкової організації ВП «Шахта «Бужанська» ДП «Волиньвугілля» під час проведення загальних зборів на території ДП «Волиньвугілля», вимагаючи звільнення [PERSON] Свідок [PERSON] суду пояснив, що працює на посаді технічного директора ДП «Волиньвугілля». Зазначив, що 23 лютого 2016 року в залі засідань міськвиконкому, під час зібрання шахтарів м.Нововолинська, які вимагали звільнення [PERSON] з посади заступника генерального директора з охорони праці та [PERSON] з посади директора з кадрів, соціальних питань та транспорту, останні під тиском шахтарів написали заяви про звільнення із вказаних посад. В той же день він підписав зазначені заяви на звільнення вказаних осіб. Оскільки вони мали право на щорічну відпустку, то він надав їм таке право. 27 лютого 2016 року, в суботу, знову відбулися збори шахтарів на території обєднання, де вони вимагали звільнення [PERSON] та [PERSON] В результаті цього [PERSON] та [PERSON] вимушено, під тиском присутніх гірників, написали заяви на звільнення, після чого він наклав резолюцію на вказаних заявах. Ствердив, що йому відомо про те, що [PERSON] не мав наміру звільнятись з роботи за власним бажанням. Свідок [PERSON] вказав, що обіймає посаду директора з кадрів, соціальних питань та транспорту ДП «Волиньвугілля». 23 лютого 2016 року його викликав директор [PERSON] і повідомив, що на 14 годину він повинен бути присутнім біля приміщення міськвиконкому, так як [PERSON], який очолює незалежну профспілку гірників ВП «Шахта «Бужанська» ДП «Волиньвугілля», повідомив, що буде вирішуватись питання звільнення [PERSON] та [PERSON] Під час проведення вказаних зборів в приміщенні міськвиконкому, гірники заблокували вихід із залу засідань і примусили його та [PERSON] написати заяви на звільнення з роботи. Пізніше, вказані заяви ними ж були і відкликані. В суботу, 27 лютого 2016 року, в своєму кабінеті директор [PERSON] знову запропонував йому та [PERSON] написати заяви на звільнення попереднім числом, а саме 25 лютого 2016 року, що вони і зробили під тиском директора та гірників. Свідок [PERSON] пояснив, що працює на ДП «Волиньвугілля» головним механіком. Вказав, що 22 лютого 2016 року відбувся страйк волинських шахтарів в селекторному залі ДП «Волиньвугілля», які вимагали, щоб в.о.генерального директора [PERSON], в.о.технічного директора [PERSON] та директор з кадрів, соціальних питань та транспорту [PERSON] написали заяви на звільнення. Зазначив, що йому відомо, що [PERSON] під тиском таку заяву в той день написав. В суботу, 27 лютого 2016 року, шахтарі знову прийшли до приміщення ДП «Волиньвугілля» з вимогою, щоб [PERSON] та [PERSON] показали написані ними заяви на звільнення з роботи. Свідок [PERSON] вказав, що працює головним гірником протипожежного захисту ДП «Волиньвугілля» та знає, що [PERSON] написав заяву на звільнення з роботи з 22 лютого 2016 року під тиском шахтарів на чолі із лідером незалежної профспілки [PERSON] Йому також відомо, що [PERSON] не мав бажання звільнятись самостійно. Заслухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідача, показання свідків, дослідивши наявні письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення, зважаючи на наступне. Згідно записів, що містяться у копії трудової книжки вбачається, що [PERSON] був прийнятий 26 травня 2015 року виконуючим обовязки технічного директора ДП «Волиньвугілля» (а.с.6-7). Як вбачається із копій публікацій з інтернет-видання «Буг», волинські гірники неодноразово вимагали звільнення [PERSON] та інших посадових осіб із посад, які вони обіймали (а.с.8-30). Судом встановлено, що 23.02.2016 року та 25.02.2016 року позивачем [PERSON] під тиском були подані заяви на звільнення на імя в.о.генерального директора ДП «Волиньвугілля» [PERSON] (а.с.31-33), які ним же були в подальшому відкликані, що підтверджується наданими в судовому засіданні випискою із журналу вхідної кореспонденції та копією заяви [PERSON] , де він зазначає, що не має наміру переривати трудові відносини з ДП «Волиньвугілля». Згідно копії особової картки працівника №487, [PERSON] був ознайомлений із записом у картці про дату і причину його звільнення та проставив у ній свій підпис (а.с.61). За даними графіка роботи за лютий 2016 року, [PERSON] 26 лютого 2016 року на роботу не виходив, з 27.02.2016 року перебував у відпустці (а.с.62). Наказом №31-к від 25 лютого 2016 року [PERSON] звільнений із займаної посади виконуючого обовязки технічного директора ДП «Волиньвугілля» 25 лютого 2016 року на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням (а.с.5). Із довідки ДП «Волиньвугілля» від 22 березня 2016 року №390/7.1/10.1-39 слідує, що середньоденна заробітна плата [PERSON] становила 499,66 грн. (а.с.35). Статтею 5-1 КЗпП України передбачено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу, незаконного звільнення, а також у сприянні у збереженні роботи. За ст.38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, попередивши про це власника або уповноваженого ним органу письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу з поважних причин, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Отже, стаття 38 КЗпП України зобовязує звільнити працівника в строки, які він просить тільки при наявності поважних причин. За відсутності причин, які свідчать про неможливість продовження працівником роботи, сторони трудового договору вправі домовитись про будь-який строк звільнення після подання працівником заяви про це в межах двотижневого строку. Таким чином, закон передбачає можливість розірвання трудового договору за ст. 38 КЗпП України тільки за ініціативою працівника, а тому пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити тільки від працівника. Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» з подальшими змінами, розяснено, що під час розгляду справ про поновлення на роботі судам необхідно зясувати, на яких підставах проведене звільнення працівника згідно з наказом і перевіряти їх відповідність закону. За п. 12 вказаної Постанови, у справах про звільнення за ст. 38 КЗпП України, суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання\~\~трудового договору. Отже, працівник не може бути звільнений за вказаною підставою, якщо одна із сторін дала згоду на припинення трудового договору під впливом іншої сторони. У такому випадку трудовий договір може бути розірваний з ініціативи працівника або власника чи уповноваженого ним органу з інших підстав, передбачених КЗпП України, та з додержанням відповідно до встановлених для таких підстав звільнення вимог закону. Відсутність волевиявлення позивача [PERSON] на звільнення з роботи за власним бажанням підтверджується тим, що подану заяву на звільнення він подав під тиском в.о.генерального директора ДП «Волоньвугілля» [PERSON], який змусив [PERSON] її написати, що підтверджується показаннями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], а також дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами, зазначеними вище. Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати. Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 212 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Враховуючи вище викладене,

Outcome: approved