Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-12 00:00:00

24 квітня 2020 року до Заводського районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про зменшення розміру аліментів. 30 квітня 2020 року вказана позовна заява залишена без руху. 26 травня 2020 року на виконання вимог ухвали представником позивача - адвокатом Медюк О.О. подано позовну заяву. В обґрунтування позовних вимоги позивач посилається на те, що рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 16.02.2009 року з нього стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. На момент винесення рішення він не мав іншої родини і дітей, був працездатним та мав непостійні та мінливі заробітки. Проте на даний час в його житті відбулись зміни, які не дають змоги сплачувати аліменти у встановленому судом розмірі. 13.02.2016 року він одружився на [PERSON] і [INFO] у них народився син. Його дружина працює, проте отримує незначну заробітну плату. Він офіційно не працює і дохід його не систематичний. Через труднощі з працевлаштування з початку 2019 року почала накопичуватись заборгованість. З початку 2020 року ситуація ще більше ускладнилась. З березня 2020 року він взагалі позбавлений можливості працювати. На теперішній час сім`я позивача перебуває в тяжкому матеріальному становищі і він не взмозі сплачувати аліменти у встановленому розмірі. Через введені в Україні заходи пов`язані з загрозою епідемії коронавірусу позивач позбавлений можливості надати докази отриманих доходів своїх та дружини. З огляду на зазначене, просить суд зменшити розмір аліментів до 1200 грн. щомісячно. 01 червня 2020 року зазначену позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, призначено підготовче засідання. 15 січня 2021 року до суду надійшов відзив, відповідно до якого відповідач не погоджується з позовом, посилаючись на те, що після ухвалення рішення суду про стягнення аліментів позивача платив аліменти нерегулярно, а потім з`ясувалось, що позивач придбав автомобіль. 05.09.2014 року було ухвалено рішення про стягнення з відповідача пені, яке він оскаржував в апеляційному порядку. 20.07.2017 року дитина потрапила до стаціонару Миколаївської ОДБ, а в подальшому прооперована в м. Київ. 02.10.2018 дитина знов потрапила до стаціонару та була прооперована. Позивач жодного разу не прийшов до дитини, матеріальної допомоги не надав, хоча відповідач просила про сплату заборгованості. Вважає, що позивач повинен сплачувати аліменти у встановленому розмірі, і навіть більше. 03 березня 2021 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду. До судового засідання представник позивача подав заяву про проведення судового розгляду справи без його участі, просить задовольнити позовні вимоги, врахувати правову позицію, викладену у постанові від 05.02.2014 у справі № 6-143цс-13. До судового засідання відповідач подала заяву про розгляд справи без її участі, просила відмовити у задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей, і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 2-4-255/08 року [PERSON] визнано батьком малолітньої [PERSON] , [INFO] . Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] в розмірі ј частини з усіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 11 вересня 2008 р.н. і до її повноліття. Статтею 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Верховний Суд України в постанові від 05 лютого 2014 року в справі №6-143цс13 дійшов висновку, що при розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки ст.192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст.182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст.183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст.184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). Відповідно до ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. (ч. 2 ст. 182 СК України). Згідно з ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналізуючи надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позивачем не доведено підстав для задоволення позову, передбачених ст.192 СК України. Так, обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що позивач не має змоги надавати відповідачу матеріальну допомогу у визначеному судом розмірі, оскільки він одружився на [PERSON] і [INFO] у них народився син. Його дружина працює, проте отримує незначну заробітну плату. Він офіційно не працює і дохід його не систематичний. На теперішній час сім`я позивача перебуває в тяжкому матеріальному становищі. Однак, суд не може взяти до уваги такі доводи, оскільки позивач не надає доказів, які підтверджують, що змінилось матеріальне становище позивача. А та обставина, що у позивача змінилось сімейне становище, не є безумовною підставою для зміни розміру аліментів. Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у справі № 565/2071/19, відповідно до якої, зміна сімейного стану позивача, а саме народження дитини, не є безумовною підставою для зміни розміру аліментів. Більш того, судом встановлено, що погіршилось здоров`я дитини, у зв`язку з чим збільшились витрати на її утримання. Окрім цього, суд не може взяти до уваги доводів позивача щодо необхідності стягнення з нього аліментів в розмірі 1200 грн., тобто по суті - в твердій грошовій сумі, так як згідно вимог ч. 3 ст. 181, ст. 184 СК України спосіб стягнення коштів на утримання дитини визначається виключно за вибором того з батьків, разом з яким проживає дитина, тобто стягувача, а не платника аліментів. Відтак, вимога позивача зменшити розмір аліментів, змінивши спосіб присудження аліментів з частки від доходу на тверду грошову суму не відповідає вимогам закону. Правову позицію Верховного суду висловлену у справі № 6-143цс13 від 05.02.2014 суд не може застосувати, оскільки на час виникнення спірних правовідносин у тій справі діяла інша редакція ст. 184 СК України. На даний час ст. 184 СК України передбачає, що спосіб стягнення аліментів визначає виключно стягувач. Аналізуючи наведене, суд не вбачає законних підстав для зменшення розміру аліментів.

Outcome: dismissed