Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-13 00:00:00

25.11.2019р. [PERSON] (в особі адвоката Воронкова О.М. - діж на підставі ордеру від 25.10.2019р. - а.с. 35) звернувся в інтересах малолітніх дітей [PERSON] і [PERSON] до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] , АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» про зобов`язання відновити електропостачання та стягнення моральної шкоди (а.с. 1-9 т. 1). Ухвалою судді від 26.11.2019р. позовну заяву [PERSON] залишено без руху і позивачеві наданий строк на усунення її недоліків (а.с. 39 - 40 т. 1). Після усунення позивачем недоліків шляхом сплати судового збору (а.с. 44-45) ухвалою судді від 10.12.2019р. відкрито провадження по справі та відповідно до положень ч.ч. 2,3 ст. 274, ч. 5 ст. 279 ЦПК України призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с. 48-49 т. 1). 22.01.2020р. [PERSON] звернулася із зустрічним позовом до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування квартирою (а.с. 102 - 106 т. 1). 27.01.2020р. позивач уточнив позовні вимоги (а.с. 118 - 126 т. 1). Ухвалою суду від 10.02.2020р. прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування квартирою та об`єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] , в інтересах малолітніх дітей: [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , Акціонерного товариства «ДТЕК Дніпровські електромережі» про зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди. Здійснено перехід до розгляду цивільної справи за правилами загального позовного провадження, призначено проведення підготовчого засідання у справі (а.с. 148-149 т. 1). Підготовче засідання у справи закрите 23.07.2020р. (а.с. 4 т. 2). В обґрунтування позовних вимог (з урахуванням їх уточнень від 27.02.2020р.) позивач [PERSON] посилався на те, що з 04.05.2001р. він зареєстрований і проживає у квартирі за адресою: [ADDRESS] . Разом з ним у квартирі з 15.07.2019р. зареєстровані і проживають малолітні діти - [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] . Власником 2/4 вказаної квартири є відповідачка [PERSON] . Інша частина квартири колись належала його бабусі [PERSON] , яка померла [INFO] . 17.09.2019р. без попереджень АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» припинило електропостачання у квартирі. Як з`ясувалося, електропостачання було припинене за заявою [PERSON] 18.10.2019р. працівниками Управління-служби у справах дітей складений акт обстеження умов проживання, яким зафіксовано відсутність електроенергії у квартирі. 23.10.2019р. позивач звернувся до [PERSON] із письмовою претензією-вимогою про відновлення електропостачання. Цього ж дня звернувся до AT «ДТЕК Дніпровські електромережі» зі скаргою щодо безпідставного припинення електропостачання. 01.11.2019р. звернувся до AT «ДТЕК Дніпровські електромережі» із претензією-вимогою про відновлення електропостачання, посилаючись на те, що у квартирі проживають малолітні діти. Відповідь не була надана, електропостачання не відновлене. 01.11.2019р. представник позивача - адвокат Воронков О.М. звернувся до AT «ДТЕК Дніпровські електромережі» з адвокатським запитом про надання інформації про підстави припинення постачання електроенергії, однак у наданні інформації відмовлено. В грудні 2019 року листом AT «ДТЕК Дніпровські електромережі» від 20.11.19р. повідомлено, що електропостачання було припинене за заявою [PERSON] 31.12.2019р. AT «ДТЕК Дніпровські електромережі» відновлене електропостачання на період розгляду даного спору. Таким чином у період з 17.09.2019р. по 31.12.2019р. у квартирі не було електропостачання без належних правових підстав, тому позивач звернувся до суду за захистом своїх прав і прав малолітніх дітей. Позивач вважає, що неправомірними діями [PERSON] йому заподіяна моральна шкода. Остання неодноразово зверталася до нього з погрозами відключити квартиру від комунікацій, у разі, якщо він з родиною не виселиться і не зніме з реєстрації. Відмова у цьому стала наслідком її звернення до AT «ДТЕК Дніпровські електромережі» із заявою про припинення електропостачання. Таким чином, усвідомлюючи, що у квартирі проживають малолітні діти, [PERSON] умисно, користуючись статусом власника частини майна, здійснила заходи задля подальшого проживання дітей у нестерпних умовах, від яких діти несуть моральні страждання та втрачають нормальний ритм життя. Позивач вказував, що AT «ДТЕК Дніпровські електромережі» формально діяло в межах повноважень згідно Правил роздрібного ринку електричної енергії, оскільки дійсно [PERSON] як власник звернулася із відповідною заявою, і ДТЕК повинен був відключити електропостачання. Однак вважав, що при вирішенні спору суд повинен перш за все застосувати положення Конвенції ООН про права дітей, Закону України «Про охорону дитинства», які спільно порушені [PERSON] і AT «ДТЕК Дніпровські електромережі» безпідставним, здійсненим без попередження мешканців відключенням квартири від електроенергії, тривалим не реагуванням на повідомлення про те, що у квартирі проживають діти, Дії відповідачів щодо припинення електропостачання є неправомірними, оскільки цим діями малолітнім дітям спричинено моральну шкоду, родина мала прикладати додаткових зусиль для організації побуту, був порушений нормальний ритм життя сім`ї. На підставі викладеного, позивач просив зобов`язати АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» відновити електропостачання за адресою: [ADDRESS] ; стягнути солідарно із [PERSON] і АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» на користь [PERSON] , що діє в інтересах малолітніх дітей [PERSON] і [PERSON] , в рахунок відшкодування моральної шкоди 50 000,00 грн., компенсувати солідарно понесені судові витрати. Відповідач - АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» позовні вимоги не визнав. 07.02.2020р. від представника відповідача - Замкової І.А. (діє на підставі довіреності від 30.10.2019р. - а.с. 74 т. 1) надійшов відзив на позовну заяву разом із доданими доказами (а.с. 51 - 75 т. 1), у якому відповідач повідомив, що позивач не має договірних відносин з постачання електричної енергії з АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі». За адресою: [ADDRESS] особовий рахунок відкритий на відповідачку [PERSON] . З [PERSON] договір на постачання електричної енергії не укладався. Жодних правовстановлюючих документів, або підтверджуючих право користування квартирою позивач АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» не надав. AT «ДТЕК Дніпровські електромережі» у роботі керується вимогами Кодексу систем розподілу, затвердженими постановою НКРЕКП від 14.03.2018р. № 310, діє виключно у межах чинного законодавства України. 09.04.2019р. [PERSON] звернулася до AT «ДТЕК Дніпровські електромережі» із заявою про переукладання договору постачання електричної енергії, на виконання вимог п. 2.1.7. Правил роздрібного ринку електричної енергії (далі - ПРРЕЕ) надала свідоцтво про право власності на житло від 26.02.1996р., договір дарування від 24.03.2014р. частини квартири, згоду співвласника - [PERSON] . Відомості про спір мж сторонами у AT «ДТЕК Дніпровські електромережі» відсутні, до ого ж товариство не має повноважень з`ясовувати, вимагати інформацію про те, хто є користувачем квартири, хто в ній проживає, у т.ч. - чи проживають у квартирі малолітні діти. Лише при укладанні договору заявник зобов`язаний надати документи, передбачені п. 2.1.7 ПРРЕЕ, що підтверджують права власності або користування об`єктом. Оскільки позивач не є власником чи користувачем об`єкту, він не може вимагати виконання обов`язків щодо постачання та користування електроенергією. 17.09.2019р. дійсно за заявою [PERSON] квартира була відключена від електропостачання у зв`язку із не проживанням. Відключення виконано дистанційно, оскільки згідно характеристик встановленого приладу обліку АСКУЄ підключення та відключення не передбачає входу до квартири. Станом на 31.12.2019р. на підставі п. 7.11 ПРРЕЕ позивачеві відновлене електропостачання, оскільки спір розглядається судом. З огляду на те, що AT «ДТЕК Дніпровські електромережі» діяло у відповідності до вимог Кодексу і ПРРЕЕ, не погодився із тим, що товариство має відшкодовувати позивачеві моральну шкоду. Зауважив, що відповідно до положень ст.ст. 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі мають право на відшкодування моральної шкоди тільки в разі її заподіяння шкоди небезпечною для життя і здоров`я людей продукцією у випадках, передбачених законом. Нормативні акти, які регулюють спірні правовідносини - ПРРЕЕ, Кодекс Систем розподілу, затверджений Постановою НКРЕКП № 310 від 14.03.2018р. не передбачають підстави і порядок відшкодування моральної шкоди споживачеві. На підставі вищевикладеного, просив відмовити у задоволені позовних вимог. Відповідачка - [PERSON] також позовні вимоги не визнала. 21.01.2020р. надала відзив на позовну заяву (а.с. 85-87 т. 1). А 22.01.2020р. пред`явила зустрічний позов до [PERSON] (а.с. 102 - 117 т. 1), який об`єднаний ухвалою суду від 10.02.2020р. в одне провадження. На обґрунтування позовних вимог вказала, що вона є власником 3/4 частки квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Зокрема, 1/4 частки квартири належить їй на підставі свідоцтва про право власності на житло від 26.02.1996р. за № 4/340-96, 2/4 частки квартири - на підставі договору дарування 2/4 частин квартири. Власником решти 1/4 частки квартири є її донька [PERSON] (дошлюбне прізвище « [PERSON] ») на підставі того ж свідоцтва про право власності на житло від 26.02.1996р. № 4/340-96. У минулому співвласниками і мешканцями квартири були її батьки - [PERSON] (1/4 частки) та [PERSON] (1/4 частки). Мати померла [INFO] , а батько у травні 2014 році. Квартира трикімнатна, батьки у 2001 році дозволили [PERSON] тимчасово пожити у одній з кімнат квартири, дозволили зареєструватися. З січня 2019 року мати [PERSON] у квартирі не проживала, проживала разом з відповідачкою у квартирі на [ADDRESS] , оскільки потребувала догляду. Оскільки ніхто з членів сім`є відповідачки у спірній квартирі не проживав, а [PERSON] мешкав на правах тимчасового мешканця, вона з дочкою вирішили продати квартиру. Попередили [PERSON] про необхідність знятися з реєстраційного обліку. 04.07.2019р. вона з донькою уклала з потенційним покупцем попередній договір купівлі-продажу квартири. Направили листа-вимогу [PERSON] про необхідність зняття з реєстраційного обліку, який отриманий ним 10.07.2019р. А вже 15.07.2019р., не маючи на те достатніх підстав, [PERSON] зареєстрував у квартирі своїх малолітніх дітей - [PERSON] ([INFO]) і [PERSON] ([INFO]), хоча до цього діти були зареєстровані за іншою адресою. [PERSON] і його діти, не є членами сім`ї відповідачки, особами, які відносяться до кола осіб, що постійно проживають разом зі нею і ведуть спільне господарство. Договір найму житлового приміщення з [PERSON] ніколи не укладався. Своїми діями [PERSON] порушує право відповідачки на володіння, користуватися і розпоряджатися квартирою. На підставі викладеного, просила усунути перешкоди у здійсненні права користування власністю - квартирою шляхом визнання [PERSON] і його дітей такими, що втратили право користування квартирою зі зняттям з реєстраційного обліку. 19.03.2020р. представник позивача - адвокат Воронков О.М. надав відзив на зустрічну позовну заяву (а.с. 163 - 165 т. 1), у якому вважав зустрічний позов безпідставним. Позивач з 2001 року проживає на законних підставах, був вселений за згодою [PERSON] з огляну на тривалі родинні стосунки, сплачує комунальні платежі. А [PERSON] ніколи в квартирі не проживала, уклала попередній договір без згоди [PERSON] . Вважав, що діти не можуть бути позбавлені житла, оскільки квартира є їх єдиним житлом, тому їх не може бути виселлено без надання іншого житла. Крім того, вказав, що [PERSON] пропустила строк позовної давності. 08.05.2020р. позивача - адвокат Воронков О.М. подав заперечення на відповідь на відзив відповідачки (а.с. 232 - 237 т. 1). 16.04.2020р. відповідачка надала відповідь на відзив на зустрічний позов (а.с. 196 - 200 т. 1). В судовому засіданні представник позивачки - адвокат Воронком О.М. позовні вимоги підтримав повністю, просив їх задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову посив відмовити, 14.08.2020р. надавав клопотання про завершення розгляду справи по суті без його участі (а.с. 25 т. 2) Представники відповідачки - адвокат Падалка Ю.П. (діє на підставі ордеру від 30.01.2020р. - а.с. 81 т. 1) надав заяву у якій просив справу розглядати без його участі, вимоги зустрічного позову підтримав (а.с. 16 т. 2). Представники відповідача АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» Замкова І.А. в судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала, просила відмовити у їх задоволенні, 14.08.2020р. надала клопотання про завершення розгляду справи по суті без її участі (а.с. 26 т. 2) Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши позиції сторін та докази у справі, встановив такі обставини справи та відповідні ним правовідносини. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України). Встановлено, що позивач [PERSON] з 04.05.2001р. зареєстрований і проживає у квартирі за адресою [ADDRESS] (а.с. 14 т. 1). З 15.07.2019р. у квартирі зареєстровані і проживають малолітні діти позивача - [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідками про реєстрацію місця проживання особи від 15.07.2019р. (а.с. 17 - 18). Відповідачка [PERSON] є власником 3/4 частки указаної квартири. Так, 1/4 частки квартири їй належить на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Виконкомом міської Ради народних депутатів згідно з розпорядженням (наказом) від 26.02.1996р. № 4/340-96 26.02.1996р. на сім`ю у складі основного квартиронаймача - [PERSON] , членів сім`ї - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 57-58 т. 1) 2/4 частки квартири належить на підставі нотаріально посвідченого договору дарування 2/4 частин квартири від 24.03.2014р., з якого видно, що 2/4 квартири відповідачці подарували її батьки - [PERSON] і [PERSON] (а.с. 61 -62 т. 1). Власником 1/4 частки квартири є її донька [PERSON] - [PERSON] (колишнє прізвище « [PERSON] ») - на підставі вищевказаного свідоцтва про право власності на житло, виданого 26.02.1996р. (а.с. 57, 67 т. 1). Отже, квартира належить на праві спільної часткової власності відповідачці [PERSON] і її доньці [PERSON] . Як з`ясовано під час розгляду справи позивач [PERSON] є сином [PERSON] і [PERSON] (а.с. 21, 22 т. 2). [PERSON] є донькою [PERSON] та [PERSON] (а.с. 23 т. 2), а остання є донькою [PERSON] і [PERSON] . Отже, [PERSON] і [PERSON] мали ще одну дитину - [PERSON] , яка є бабцею [PERSON] .. Тобто, [PERSON] і [PERSON] є прадідом і прабабкою позивача [PERSON] . Як вказувала відповідачка, батьки у 2001 році дозволили [PERSON] тимчасово пожити у одній з кімнат трикімнатної квартири, дозволили йому зареєструватися. З січня 2019 року мати [PERSON] у квартирі не проживала, проживала разом з відповідачкою у квартирі по [ADDRESS] , оскільки за станом здоров`я потребувала догляду. 09.04.2019р. [PERSON] звернулася до AT «ДТЕК Дніпровські електромережі» із заявою про переукладання договору постачання електричної енергії, надала свідоцтво про право власності на житло від 26.02.1996р., договір дарування від 24.03.2014р., також надала згоду співвласника - доньки [PERSON] (остання змінила прізвище з « [PERSON] №» на « [PERSON] », що підтверджувалося свідоцтвом про шлюб від 28.09.2017р. (а.с. 54 - 67 т. 1). З відповідачкою [PERSON] АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» 09.04.2019р. уклало договір на постачання електроенергії за адресою: [ADDRESS] , шляхом написання заяви - приєднання, на неї відкритий особовий рахунок № [NUMBER] (а.с. 72). Сторонами не заперечувалося, що позивач не має договірних відносин з АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» щодо постачання електричної енергії, оскільки лише зареєстрований і проживає у квартирі. Як видно з матеріалів справи, 25.06.2019р. [PERSON] звернулася до АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» із заявою про відключення від постачання електроенергії за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з не проживанням, просила підключати лише за заявою власника (а.с. 68 т. 1). 18.10.2019р. працівниками Управління-служби у справах дітей складений акт обстеження умов проживання у квартирі, яким зафіксовано відсутність електроенергії (а.с. 21 т 1). 23.10.2019р. [PERSON] звернувся до [PERSON] із письмовою претензією-вимогою про відновлення електропостачання протягом 5-ти календарних днів з моменту отримання претензії (а.с. 22-25 т. 1). Цього ж дня він звернувся до AT «ДТЕК Дніпровські електромережі» зі скаргою з приводу припинення електропостачання (а.с. 26 т. 1). 01.11.2019р. позивач звернувся до AT «ДТЕК Дніпровські електромережі» із претензією-вимогою про відновлення електропостачання, посилаючись на те, що у квартирі проживають малолітні діти (а.с. 27 -28 т. 1). 01.11.2019р. представник позивача - адвокат Воронков О.М. звернувся до AT «ДТЕК Дніпровські електромережі» з адвокатським запитом про надання інформації про підстави припинення постачання електроенергії у квартирі (а.с. 29 т. 1). AT «ДТЕК Дніпровські електромережі» листом від 06.11.2019р. № 68816/1001 - відмовлено у наданні інформації, оскільки вона є конфіденційною (а.с. 30 т. 1). Пізніше, на звернення позивача АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» листом від 26.11.2019р. повідомлено, що припинення послуги з розподілу електричної енергії від 22.10.1019р. на особовий рахунок № [NUMBER] за адресою [ADDRESS] здійснювалося товариством відповідно вимог п. 11.5.2 розділу 11 глави XI Кодексу Систем з розподілу, затвердженого Постановою НКРКП №310 від 14.03.2018р. за заявою користувача за договором з розподілу та власника житлового приміщення - [PERSON] . Тому питання стосовно відновлення послуги з розподілу електричної енергії йому необхідно вирішувати з власником житлового приміщення [PERSON] , або надати товариству належні підтвердження повноважень на здійснення представництва від її імені (а.с. 71). 31.12.2019р. здійснено підключення електроенергії (дистанційно) на підставі п. 7.11. ПРРЕЕ, тобто на період розгляду судом спірних питань (а.с. 69 т. 1). Варто відзначити, що пунктом 7.5. глави 7 ПРРЕЕ передбачені підстави припинення повністю або частково постачання електричної енергії споживачу оператором системи за умови попередження споживача не пізніше ніж за 5 робочих днів до дня відключення у разі. зокрема, на виконання припису, недопущення уповноважених представників оператора системи до електроустановок споживача, заборгованості за надані послуги з розподілу (передачі) електричної енергії , несплати вартості необлікованої електричної енергії, закінчення терміну дії, розірвання або неукладення договору, інші порушення. Тобто, попередження споживача не пізніше ніж за 5 робочих днів до дня відключення здійснюється лише у всиновлених ПРРЕЕ випадках, коли наявні порушення договірних умов постачання електроенергії споживачеві. Згідно зі п. 7.10. глави 7 Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг 14.03.2018р. № 312, припинення електроживлення електроустановок споживача здійснюється оператором системи у порядку, визначеному Кодексом системи передачі та Кодексом системи розподілу. Разом із тим, згідно із пп. 4 п 7.3.4. глави VI Кодексу систем розподілу, затвердженого Постановою НКРЕКП № 310 від 14.03.2018р. (далі - Кодекс) для цілей планування ОСР технічного обслуговування та відключень обладнання та електроустановок, приєднаних до системи розподілу, застосовується чотири типи відключень, у т.ч. відключення, пов`язані з припиненням розподілу електричної енергії, відповідно до пункту 11.5.2 глави 11.5 розділу XI цього Кодексу. У свою чергу, згідно із пп. 1 п. 11.5.2. глави XI Кодексу допускається припинення розподілу електричної енергії за заявою користувача: - припинення (тимчасове або остаточне) експлуатації електроустановки; - продаж/передача прав власності/користування на об`єкт користувача; - інші тимчасові причини припинення електропостачання (виконання будівельних, аварійно-відновлювальних робіт тощо). Ані Кодексом ані Правилами роздрібного ринку електричної енергії не передбачений підстави і порядок з`ясування переліку осіб, які проживають у квартирі, наявності спору щодо права власності або користування житлом. Згідно з ПРРЕЕ оператор систем розподілу (ОСР) укладає договір про надання послуг з розподілу електричної енергії зі споживачем з гідно із типовою формою, у т.ч. шляхом надання заяви-приєднання. Відповідно до п. 4.4.2. глави 4 ПРЕЕ до заяви про приєднання додаються: 1) копія документа, що підтверджує право власності чи користування цим об`єктом, або копія витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, або, за відсутності об`єкта, копія документа, що підтверджує право власності чи користування земельною ділянкою, або копія витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Пунктом 5.2.2. ПРРЕЕ передбачений вичерпний перелік обов`язків постачальник електричної енергії. Серед них відсутній обов`язок перевіряти наявність у квартирі мешканців. Більш того, відключення виконано дистанційно, оскільки згідно характеристик встановленого приладу обліку АСКУЄ, підключення та відключення не передбачає виходу до квартири. Позивач у позові, на обґрунтування підставності відшкодування моральної шкоди посилається на норми Конституції України, які гарантують захист прав дитини, людини, Конвенцію ООН про права дітей від 20.11.1989р., Закон України «Про охорону дитинства». Конвенцію ООН про права дітей є міжнародним правовим документом, що визначає права дітей в державах-учасницях. Закон України «Про охорону дитинства» (згідно із його преамбулою) визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини. Суд самостійно, виходячи з характеру спірних правовідносин, визначає норми матеріального права, яка підлягає застосуванню. Оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (п.п. 9, 10 Постанови Пленуму ВСУ від 12.06.2009р. № 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду». Поза увагою позивача залишилося те, що правовідносини у даному спорі не регулюються Конвенцією ООН про права дітей від 20.11.1989р. і Законом України «Про охорону дитинства», які декларують загальні права дітей і гарантії на захист їх державою, а нормами Кодексу систем розподілу, Правилами роздрібного ринку електричної енергії, оскільки спірні відносити виникли внаслідок відключення електроенергії у квартирі, а не внаслідок заподіяння шкоди правам або інтересам дітей відповідачами. Позивач вважав, що відповідачка [PERSON] , користуючись тим, що вона є власником частини майна, зловжила ним і звернулася до ДТЕК із заявою про припинення/поновлення електропостачання електроенергії, нехтуючи правами дітей. Суд не погоджується з доводами позивача про наявність причинного зв`язку між діями відповідачів і заподіяною моральною шкодою. За правилами ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно ст. 280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Безумовно відсутність електроенергії у квартирі призводить дискомфорт для її мешканців. Однак не можна виходячи лише з цих підстав, робити висновок про наявність винної протиправної поведінки відповідачів. Адже, як було вказано правовідносини між сторонами лежать у площині Цивільного кодексу України і спеціальних нормативних актів - Кодексу систем розподілу, Правил роздрібного ринку електричної енергії. До речі на указані норми ЦК України посилається й сам позивач, однак поза увагою залишає те, що моральна шкода відшкодовується саме внаслідок порушення права неправомірним діями, рішеннями, бездіяльністю, яких судом у цій справі не встановлено ані з боку [PERSON] ані з боку АТ «ДТЕ Дніпровські електромережі», у зв`язку із чим позовні вимоги задоволенню не підлягають. До того ж жодним законом не передбачене солідарне стягнення моральної шкоди. Щодо зустрічного позову. Відповідачка [PERSON] просить усунути їй перешкоди у здійсненні права користування квартирою шляхом визнання [PERSON] і його дітей такими, що втратили право користування житловим приміщенням зі зняття з реєстраційного обліку, оскільки позивач [PERSON] є тимчасовим мешканцем, вселився з дозволу її батьків у 2001 році, не знімається з реєстраційного обліку й чинить перешкоди у розпорядженні правом власності. Всиновлено, що квартира належить на праві власності [PERSON] і [PERSON] 04.07.2019р. відповідачка [PERSON] і її донька [PERSON] уклали з [PERSON] попередній договір, за умовами якого зобов`язувалися до 01.09.2019р. укласти договір купівлі-продажу (основний договір) квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п. 8 попереднього договору до укладення основного договору зобов`язалися зняти з реєстраційного обліку (виписати) усіх осіб, які зареєстровані у квартирі (а.с. 11-112 т. 1). Відповідачка направила [PERSON] листа, яким повідомила про необхідність знятися з реєстраційного обліку, який отриманий 10.07.2019р. (а.с. 115 - 116). Після того 15.07.2019р. у квартирі були зареєстровані діти [PERSON] і [PERSON] , що видно з довідки про склад сім`ї від 16.09.2019р. (а.с. 114 т. 1). Позивач [PERSON] був вселений у квартиру у 2001 році як член сім`ї власників будинку (на той час [PERSON] , який помер [INFO] , [PERSON] , яка померла [INFO] ). Відповідно до положень ст. 150 ЖК України та ст. 383 ЦК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до статті 156 ЖК України коло членів сім`ї власника житла, правовий статус яких визначається цією статтею, є аналогічним членам сім`ї наймача, які визначені частиною другою статті 64 ЖК України. До них належать дружина (чоловік) наймача, діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Виходячи з положень статей 16, 391 ЦК України, власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Відповідно до ч. 1 чт. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути і існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року в справі №6-158цс14, а також у постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі №490/13776/13, від 07 червня 2018 року у справі №610/3565/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі 645/8985/15-ц, від 06 серпня 2018 року у справі № 750/9228/17. Позивач був зареєстрований у квартирі за згодою його колишнього власника, новими власниками цієї квартири - є [PERSON] і [PERSON] . Позивач не є членом сім`ї нових власників, договір найму житлового приміщення між сторонами не укладався. На даний час позивач лише зареєстрований з дітьми у спірній квартирі, однак означене не є підставою для подальшого користування квартирою, яка йому не належить. Суд враховує, що право колишнього члена сім`ї на користування житлом є похідним від права власності особи, членом сім`ї якої вона є. Позивач та відповідач не є членами сім`ї і проживання позивача у спірній квартирі без відповідних правових підстав перешкоджає відповідачці у користуванні, володінні та розпорядженні належним їй майном. [PERSON] як власник спірного майна відповідно до статті 391 ЦК України має право вимагати від відповідача усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом зняття його з реєстрації. Однак, як встановлено, спірна квартира належить [PERSON] і [PERSON] на праві спільної часткової власності. [PERSON] є власником 3/4 частки квартири, [PERSON] є власницею 1/4 частки квартири. Згідно із ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Згідно зі ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Відповідно до ст. 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Стаття 368 ЦК України регулює право спільної сумісної власності. так, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно із ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. З наведених норм слідує, що реалізація права власності співвласників здійснюється за згодою співвласників, оскільки об`єктом права спільної сумісної власності є єдине майно, право на володіння і розпорядження яким належать всім співвласникам в однаковій мірі , якщо інше не встановлено відповідним правочином між ними. Відносини між співвласниками майна повинні характеризуватись узгодженістю та взаємним урахуванням інтересів, між ними існує певна залежність у сфері здійснення права спільної власності та розпорядження належним їм майном. Відповідачка [PERSON] ставить питання про визнання [PERSON] таким, що втратив користування квартирою. Однак такого питання перед судом не ставить інший співвласник - [PERSON] . Під час розгляду справи учасниками справи було роз`яснено, що не може бути розглянуте клопотання [PERSON] про залучення її у якості «співпозивача» (а.с. 220 - 222 т. 1, а.с. 5 т. 2), остання не може бути залучена до справи у якості «співпозивача», оскільки такого процесуального статусу ЦПК України не передбачено. При цьому, [PERSON] правом на подання позову як третя особа з самостійним вимогами на предмет спору не скористалася. Отже, [PERSON] не заявляла суду про своє порушене право - усунення перешкод у праві власності шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що вищенаведені обставини не надають відповідачці [PERSON] права на захист власності в обраний нею спосіб, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 369 ЦК України згода співвласника на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Крім цього, право на захист судом реалізується шляхом звернення особи до суду з відповідним позовом, якщо особа вважає, що її права порушені, не визнаються або оспорюються (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 50 ЦПК України допускається участь у справі кількох позивачів або відповідачів. Так, позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права та обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. З урахуванням того, що відповідачка не надала суду документа, який посвідчує право представляти інтереси іншого співвласника, а позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні власністю стосуються не лише права відповідачки [PERSON] , а й співвласника - [PERSON] , суд доходить висновку про неможливість задоволення позовних вимог, оскільки означене призведе до вирішення питання про право співвласника [PERSON] , яке не було завалене останньою до захисту судом. Підводячи підсумок викладеному, суд вважає, що позовні вимоги за зустрічним позовом не підлягають задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст.141 ЦПК України у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог обом сторонам, судові витрати по справі не стягуються. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed