Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-20 00:00:00

25 квітня 2014 року [PERSON] звернулась до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні майном шляхом виселення (а. с. 2-3). Позивач у своїй позовній заяві в обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що їй та її сину [PERSON] на праві спільної часткової власності належить квартира [ADDRESS]. У 2013 році [PERSON] зробив самовільне переобладнання зазначеної квартири, внаслідок чого забороняє позивачці користуватись переобладнаною частиною квартири. Дані дії [PERSON] [PERSON] розцінює як зловживання своїм правом з метою обмежити обсяг користування займаної квартири, яка знаходиться у рівних частках для подальшої можливості передачі цього відокремленого приміщення у найм третім особам для отримання прибутку. У зв'язку з зазначеним позивачка просила суд усунути їй перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом виселення з вказаної квартири [PERSON] до домоволодіння [ADDRESS], а також шляхом демонтажу відповідачем самовільної перебудови та приведення у первинний стан відповідно до технічного плану квартири [ADDRESS] (а. с. 2-3). Представник позивача надав суду заяву про розгляд даної цивільної справи за відсутності сторони позивача, в заяві вказав, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі (а. с. 39). Відповідач [PERSON] У судове засідання не з'явився, свого представника для участі в розгляді даної цивільної справи не направив, про час, дату та місце слухання справи повідомлявся належним чином, про що свідчать розписки представників за довіреністю [PERSON] про ознайомлення із датою та часом проведення вказаних судових засідань (а. с. 32, 38). Таким чином, враховуючи вищезазначені обставини, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача згідно положень ст.ст. 169, 224 ЦПК України за правилами Глави 8 розділу ІІІ ЦПК України та винести по справі заочне рішення. Дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до висновку щодо можливості часткового задоволення позовних вимог позивача з таких підстав. Відповідно до відповіді КП «ДМБТІ» ДОР № 2031 від 27 лютого 2014 року наданої на запит приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], квартира [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності належить [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19 жовтня 1998 року, виданого Виконкомом міської Ради народних депутатів згідно з розпорядженням за № 1/3165-98 та зареєстрованого в реєстрі за № 33-65 (а. с. 5). Згідно з технічним паспортом на квартиру [ADDRESS], дана квартира складається з: 1 - санвузла, площею 2,6 кв.м, 2 - кухні-їдальні, площею 28,7 кв.м, 3 - кладової, площею 0,8 кв.м, 4 - житлової, площею 11,4 кв.м, І - балкону, площе. 0,7 кв., загальна площа квартири становить 44,2 кв.м. (а. с. 7-10). З відповіді Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, наданої на адвокатській запит [PERSON] за № 363/2-14 від 14 квітня 2014 року, вбачається, що [PERSON] на підставі договору дарування посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 6051, є власником будинку [ADDRESS] (а. с. 4). Судом встановлено, що актом від 24 квітня 2014 року за підписом [PERSON], [PERSON], [PERSON] було підтверджено переобладнання квартири [ADDRESS], внаслідок чого був заблокований доступ до балконної частини квартири, а також встановлена невідповідність плану квартири технічному паспорту квартири (а. с. 6). Правовідносини, які виникли між сторонами урегульовані нормами Конституції України, Цивільного кодексу України, Житлового кодексу України. Частиною 3 ст. 47 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно з ч. 1,2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов'язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у ході судового розгляду в їх сукупності, та приймаючи до уваги, що у судовому засіданні знайшов підтвердження факт самовільного переобладнання відповідачем однокімнатної квартири, яка знаходиться у його та позивачки спільній сумісній власності, внаслідок чого унеможливився доступ до балкону та зменшилась площа кухні-їдальні квартири, суд приходить до висновку щодо доведеності та обґрунтованості позовних вимог в частині усунення перешкод позивачці з боку відповідача шляхом приведення даної квартири у первісний стан відповідно до технічного паспорту. У задоволенні вимог щодо виселення відповідача до домоволодіння [ADDRESS], суд не вбачає підстав, оскільки [PERSON], як і [PERSON], є законним співвласником спірної квартири. При цьому посилання сторони позивача на самовільне переобладнання відповідачем квартири як на підставу для визначення його дій такими, що «систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі» суд оцінює критично, оскільки доказів зазначеного позивачем надано не було. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, приймаючи до уваги результат розгляду справи на підставі ст.. 88 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 243,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved