Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-19 00:00:00

25 серпня 2016 року між [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) було укладено договір позики (далі Договір), відповідно до якого: - позикодавець передав у власність позичальника, а позичальник отримав від позикодавця грошові кошти в сумі 60\~000,00 грн., що еквівалентно 2\~400,00 доларів США, по комерційному курсу на день посвідчення цього договору, на споживчі потреби, зі строком виплати боргу до 03 січня 2017 року. Сторони встановили, що розрахунок буде здійснюватися щомісячно, починаючи з наступного, не пізніше 3 числа кожного місяця у розмірі не менш ніж 7000,00 грн., що еквівалентно 280,00 доларам США. Останній розрахунок здійснюється позичальником не пізніше 3 січня 2017 року (п. 1.1 [PERSON]); - сума позики, зазначена в п. 1.1 цього договору, одержана позичальником при підписанні цього договору, про що він свідчить своїм підписом на тексті цього договору (п. 1.2 [PERSON]); - сторони за цим договором домовились про те, що договір позики є безпроцентним, остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 3 січня 2017 року (п. 2 [PERSON]); - при неповерненні суми позички своєчасно або порушенні позичальником термінів сплати щомісячних платежів позикодавець вправі буде предявити цей договір до стягнення в строки і у порядку, передбачені чинним законодавством України та вимагати при цьому повернення йому частини позики, що залишилась несплаченою, з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох відсотків неустойки від простроченої суми за кожен день прострочки (п. 4 [PERSON]). На виконання [PERSON] відповідач сплатила позивачу 4\~282,00 грн., а саме: 23.09.2016 518,00 грн., що підтверджується квитанцією № BASS_4828567804; 22.11.2016 750,00 грн., що підтверджується квитанцією № BASS_5066127782; 23.12.2016 748,00 грн., що підтверджується квитанцією № BASS_5188460073; 24.01.2017 1008,00 грн., що підтверджується квитанцією № BASS_5291281321; 08.02.2017 258,00 грн., що підтверджується квитанцією № BASS_5345124778; 25.02.2017 1000,00 грн., що підтверджується квитанцією № BASS_5414378351. Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення позову, суд виходить з наступного. За правилом п. 4 ч. 3 ст. 2 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом частин 5 та 6 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною першою статті 1047 ЦК України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Відповідач не заперечила справжності свого підпису на [PERSON] та водночас не надала суду жодних доказів того, що Договір було укладено нею під впливом обману чи помилки, а так само і доказів того, що нею були отримані грошові кошти в розмірі меншому, ніж зазначено в [PERSON]. У звязку з цим, суд визнає безпідставними доводи відповідача щодо нікчемності [PERSON], внаслідок відсутності її волевиявлення під час його укладання. Таким чином, наявний у матеріалах справи Договір є належним доказом отримання відповідачем позики у сумі 60\~000,00 грн., яку вона мала повертати частинами щомісячно до 03.01.2017. Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Визначення поняття зобовязання міститься у ч. 1\~ст. 509 ЦК України, відповідно до якої зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Відповідно до\~ст. 526 ЦК України\~зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Порушенням зобовязання, відповідно до ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням\~\~умов,\~\~визначених\~\~змістом зобовязання (неналежне виконання). Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк. Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Виходячи з умов [PERSON], першу частину позики в розмірі не менше 7000,00 грн. відповідач мала повернути позивачу не пізніше 03.09.2016. Натомість, перший платіж в сумі 518,00 грн. відповідач зробила лише 23.09.2016. Згідно з ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватися, зокрема неустойкою. За визначенням частини третьої статті 549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. Отже, передбачена пунктом 4 [PERSON] неустойка підпадає під визначення пені. Відповідно до ч. 1 ст. 624 ЦК України якщо за порушення зобовязання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. За приписами ст. 534 ЦК України, у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобовязання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом: у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, повязані з одержанням виконання; у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; у третю чергу сплачується основна сума боргу. Іншого порядку погашення вимог кредитора [PERSON] не передбачено. Таким чином, лише за період з 04.09.2016, коли виникло прострочення виконання зобовязання, по 22.09.2016 (19 днів), розмір пені, відповідно до п. 4 [PERSON], склав: 7000*3%*19дн. = 3\~990,00 грн., а за період з 23.09.2016 по 03.10.2016 (11 днів) розмір пені склав: 7000*3%*11дн. = 2\~310,00 грн., відтак всі проведені відповідачем платежі, відповідно до ст. 534 ЦК України, не погашали основної суми боргу, а відносились на погашення неустойки. За період з 04.01.2017 по 01.08.2017 (209 днів) розмір пені, відповідно до п. 4 [PERSON], склав: 60\~000,00*3%*209дн. = 376\~200,00 грн. Разом з цим, позивач самостійно зменшив розмір неустойки, заявленої до стягнення, до 60\~000,00 грн., що відповідає принципу диспозитивності (ч. 3 ст. 13 ЦПК України), у звязку з чим суд не вбачає підстав для застосування положень частини третьої статті 551 ЦК України. З огляду на викладене, суд визнає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. До позовної заяви додано квитанцію від 29.08.2017 № NOTKF43797, якою підтверджується сплата позивачем судового збору у розмірі 1300,00 грн., отже відповідна сума судових витрат підлягає стягненню на його користь з відповідача. Враховуючи вищезазначене та

Outcome: approved