Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-30 00:00:00

25 жовтня 2021 року представник позивача адвокат Бітюков В.В., діючи в інтересах [PERSON] , звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що відповідач взяв у борг у позивача грошові кошти в розмірі 59000 грн. 00 коп. Договір позики був укладений в письмовій формі. За умовами, вказаними у договорі, відповідач повинен був повернути грошові кошти не пізніше 16.08.2021 року. У зазначені в договорі строки свої зобов`язання відповідач не виконав. Просить стягнути з відповідача суму основного боргу у розмірі 59000 грн.00 коп. В судове засідання сторони не з`явилися, від представника позивача та відповідача надійшли письмові заяви, в яких просять слухати справу в їх відсутність, позивач заявлені вимоги підтримує в повному обсязі, відповідач позов визнав. В зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не здійснювалось. Ухвалою суду від 28.10.2021 року відкрито провадження у справі, вирішено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання на 01 грудня 2021 року. Згідно ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. За нормами ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про необхідність задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 24.06.2021 року [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 59000 грн. та зобов`язався повернути кошти 16.08.2021 року (а.с.6). Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦПК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Така ж правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 18 вересня 2013 року за наслідками розгляду цивільної справи № 6-63цс13. Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Розписка про отримання коштів написана відповідачем 16.08.2021 року, кошти отримано ним 24.06.2021 року. Факт написання розписки та отримання коштів відповідачем не заперечується. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача 59000 грн. боргу. В заяві про визнання позову відповідач [PERSON] просить прийняти рішення про виплату [PERSON] боргу у розмірі 500 грн. щомісяця, після 10 числа кожного календарного місяця. Клопотання обґрунтовує тим, що працює офіційно, отримує мінімальну зарплату, виплачує аліменти неповнолітньому сину у розмірі 1500 грн.00 коп. Відповідно до ч.1 ст.267 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання рішення суду, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. За заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (ч.ч.1, 3 ст.435 ЦПК України). Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує:1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо (ч.ч. 4 ст. 435 ЦПК України). Відповідачем на підтвердження наявності підстав для розстрочення виконання рішення не надано доказів, зокрема, щодо рівня його доходів та витрат, а тому в задоволенні клопотання про розстрочку виконання рішення суду слід відмовити у зв?язку з недоведеністю підстав для розстрочення виконання рішення. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 142 ЦПК України та ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у зв?язку з визнанням позову відповідачем до початку розгляду справи по суті наявні підстави для повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем при зверненні до суду, підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: approved