Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-15 00:00:00

25 травня 2014 року до суду звернулася [PERSON] з позовом, яким просить стягнути з [PERSON] на її користь пеню за прострочення сплати аліментів на утримання доньки [PERSON] у розмірі 70 000 гривень та понесені судові витрати. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що перебувала з відповідачем у шлюбі, від якого мають доньку [PERSON], 2007 року народження. 10 вересня 2009 року шлюб між ними було розірвано. За рішенням Ковпаківського районного суду міста Суми від 11 березня 2009 року [PERSON] має сплачувати на її користь аліменти на утримання дочки в розмірі 300 гривень щомісячно, а також на її утримання у розмірі 200 гривень щомісячно до досягнення дитиною трьох років. Однак відповідач ухилявся та ухиляється від виконання рішення суду, не сплачуючи аліменти, більше того змінив своє місце проживання. А тому у неї виникло право на підставі ст. 196 СК України на стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала та пояснила, що відповідач ухиляється від сплати аліментів, в той час як має обов'язок утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За її підрахунками станом на 1 лютого 2014 року у нього утворилася заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 27 241 грн. 83 коп. Виходячи з цього розміру, пеня за несвоєчасну сплату аліментів складає 333 818 грн. 20 коп., проте оскільки зазначена сума для відповідача є нереальною, просить суд стягнути з відповідача на її користь 70 000 гривень пені за несвоєчасну сплату аліментів. Відповідач [PERSON] позов не визнав та пояснив, що він тривалий час не може працевлаштуватися, існує за рахунок випадкових заробітків, має слабке здоров'я, а тому не міг виплачувати аліменти на дитину, у наслідок чого утворилася заборгованість. Крім того відповідач зазначив, що він має намір оспорити батьківство і довести, що не повинен сплачувати на дитину аліменти. Заслухавши пояснення позивачки [PERSON], відповідача [PERSON] та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що позивачка [PERSON], дівоче прізвище якої [PERSON], перебувала у шлюбі з відповідачем [PERSON] (а.с. 17, 19). Від цього шлюбу позивачка та відповідач мають малолітню доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 7). У 2009 році шлюб між сторонами було розірвано (а.с. 12, 18). На підставі виконавчого листа № 2-132, виданого Ковпаківським районним судом м. Суми 11 березня 2009 року, відповідач [PERSON] зобов'язаний сплачувати аліменти на користь позивачки на утримання доньки [PERSON] у розмірі 300 гривень щомісячно (а.с. 15). Крім того, було стягнуто аліменти на утримання самої позивачки до досягнення дитиною трирічного віку у розмірі 200 гривень щомісячно. Також за рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 17 травня 2011 року з [PERSON] було присуджено аліменти на утримання позивачки у розмірі 1/6 частини з усіх видів його заробітку щомісячно, на період догляду за дитиною за медичним висновком, починаючи з 6 грудня 2010 року по 4 липня 2011 року включно (а.с. 13). Стаття 14 ЦПК України встановлює, що судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Однак всупереч вищезазначеним положенням даної статті відповідач [PERSON] свої аліментні зобов'язання не виконує, що підтверджується довідкою про неотримання аліментів та розрахунками заборгованостей по аліментах. Відповідно до ч. 3 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» розмір заборгованості із сплати аліментів визначається державним виконавцем за місцем виконання рішення у порядку, встановленому Сімейним кодексом України. Згідно довідки заборгованості по стягненню аліментів з [PERSON] на користь [PERSON], виданої відділом ДВС Сумського міського управління юстиції, заборгованість [PERSON] за період січня 2008 року по березень 2012 року складає 15087 грн. 10 коп. з розрахунку 87 грн. за січень 2008 року, а потім у зростаючому розмірі по 300 гривень за кожен місяць (а.с. 68-69). Згідно розрахунку заборгованості по аліментах про стягнення з [PERSON] на користь позивачки аліментів на утримання дитини, здійсненого ВДВС Варвинського РУЮ, заборгованість відповідача станом на липень 2014 року збільшилася до 22 887 гривень 10 копійок (а.с. 35-37). Положеннями статті 196 СК України встановлено, що при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Разом з тим, згідно п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Зокрема, статтею 60 ЦПК України передбачено обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, та доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач [PERSON] не надав суду доказів поважності причин несвоєчасної сплати аліментів, а тому з нього підлягає стягненню неустойка за їх прострочення. У постанові Верховного суду України від 11 вересня 2013 року № 6-81 цс 13 сформульована обов'язкова для всіх судів України правова позиція: «Оскільки зобов'язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинно виконуватися щомісяця, суд повинен з'ясувати розмір несплачених аліментів по кожному з цих періодичних платежів, встановити строк, до якого кожне із цих зобов'язань мало бути виконано, та з урахуванням встановленого обчислити розмір пені, виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов'язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму». Згідно розрахунку пені по несплаті аліментів за період з січня 2008 року по грудень 2014 року включно, зробленого позивачкою, сума неустойки становить 333 818,2 гривень (а.с. 8-11). Разом з тим, позивачка [PERSON] вважає за необхідне стягнути з відповідача 70 000 гривень. Суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, а за передбачених ст. 197 СК умов - повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості. З матеріалів справи вбачається, що аліменти на дитину відповідач частково сплачував до 02.04.2012 року. Крім того, суд враховує матеріальний стан відповідача, а саме те, що він не може тривалий час працевлаштуватися та не має заробітку, що стало причиною несплати аліментів. Зазначену обставину суд визнає як підставу часткового звільнення від сплати пені за несвоєчасну сплату аліментів на дитину. Разом з тим, з урахуванням всіх обставин справи суд вважає, що пеня за своєчасну несплату аліментів має становити 40 000 гривень. Крім того, позивачка просить стягнути з відповідача понесені ним судові витрати в сумі 700 грн. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. За таких обставин судові витрати слід стягнути на користь позивача. На підставі наведеного,

Outcome: partial