Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-29 00:00:00

25.01.17 р. ТзОВ «Пенсіон-ЮА» звернулось до суду з указаним позовом , в якому просило усунути позивачу перешкоди у користуванні власністю шляхом визнання такими, що втратили право користування та зняття з реєстраційного обліку [PERSON], [INFO], [NUMBER]; [PERSON], [INFO], [NUMBER]; [PERSON], [INFO], [NUMBER] за адресою: м. Львів, вул. Шевченка Т.[ADDRESS]; судові витрати покласти на відповідачів. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що позивач є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору довічного утримання від 22.11.2016 р. Згідно довідки з місця проживання про склад сім'ї і прописки, виданої ЛКП «Рясне-402» за №3521 від 21.11.2016 р., власником вказаної квартири зазначена [PERSON], яка володіла квартирою на підставі договору довічного утримання від 23.02.2015 р. Однак, за рішенням суду даний договір було розірвано та квартиру повернуто у власність гр-на [PERSON], з яким ТОВ «ПЕНСІОН-ЮА» уклало договір довічного утримання від 22.11.2016 р. [PERSON] помер 25.11.2016 р. Крім нього, у спірній квартирі зареєстровані відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] котрі у квартирі не проживали і не проживають на теперішній час. Жодних домовленостей або угод між ними про право чи порядок користування житлом не було та не укладалось, місце їх перебування невідоме. Усе це створює позивачу незручності в користуванні квартирою, відтак такий змушений звернутись до суду. Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 10.05.2017 року у справі №466/453/17 зазначений позов було задоволено частково. Усунуто перешкоди Товариству з обмеженою відповідальністю «Пенсіон-ЮА» у користуванні власністю шляхом визнання [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право на користування квартирою №36 на вул. Шевченка, 362 у м. Львові із зняттям з реєстрації за вказаною адресою. Стягнуто із [PERSON], [PERSON], [PERSON] в користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Пенсіон-ЮА» витрати на оплату судового збору 1600 грн., витрати на оплату правової допомоги 1600 грн., витрати на оплату переїзду захисника 1 856 грн. 01 коп., витрати на оплату оголошення про виклик до суду у розмірі 250 грн. 02 коп., а всього 5 306 грн. 03 коп. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 30.08.2017 року у справі №466/453/17 було задоволено заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення суду. Скасовано заочне рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 10.05.2017 року по справі за позовом ТзОВ «Пенсіон-ЮА» до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю, зняття осіб з реєстрації. Призначено розгляд справи в загальному порядку. Разом із тим, [PERSON] звернулася до суду з позовом до ТзОВ «Пенсіон-ЮА», за участю третіх осіб: П'ятої Львівської державної нотаріальної контори, Приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу [PERSON], про визнання недійсним договору довічного утримання, скасування державної реєстрації права власності й повернення майна з чужого незаконного володіння та просила: визнати недійсним Договір довічного утримання, укладений 22.11.2016 року між [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER]) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Пенсіон-ЮА» (Pension-UA), код ЄДРПОУ: 12973707, країна реєстрації: Естонія, адреса: Естонія, вул. Каара тее 32, село Лайякюла, муніципалітет Віймсі, 74008 Хар'юський район, щодо квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №905; скасувати державну реєстрацію права власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Пенсіон-ЮА» на квартиру [ADDRESS] (номер запису про право власності 17575458 від 22.11.2016 року, рішення приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу [PERSON] про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 32497715 від 23.11.2016 року); витребувати із незаконного володіння Товариства з обмеженою відповідальністю «Пенсіон-ЮА» квартиру [ADDRESS] та повернути вказану квартиру у власність [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER]); зареєструвати право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] на підставі Договору довічного утримання від 23 лютого 2015 року, посвідченого державним нотаріусом Пятої Львівської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрованого у реєстрі за №3-294. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що ще в січні 2010 року вона разом із дітьми з дозволу та на прохання [PERSON] вселилась у його квартиру за адресою: м. Львів, вул. Шевченка, 362/36, оскільки [PERSON] був одинокою людиною похилого віку, мав проблеми зі здоровям і у звязку з цим потребував постійної сторонньої допомоги. Відтоді й по даний час [PERSON] разом із дітьми проживають у вказаному помешканні. 23.02.2015 року між нею, [PERSON] (до зміни прізвища - [PERSON]) [PERSON] та [PERSON] було укладено договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом Пятої Львівської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрований у реєстрі за №3-294, за умовами котрого [PERSON] передав у власність їй квартиру [ADDRESS], що складається із однієї житлової кімнати та кухні, житлова площа квартири становить 17,3 кв.м., загальна площа 28,7 кв.м. Відповідно до п. 7 цього договору вона зобовязалась забезпечувати довічно [PERSON] утриманням та доглядом, а саме: матеріально забезпечувати його у грошовій формі в розмірі 300 грн. щомісячно; забезпечувати його житлом у відчужуваній квартирі шляхом безоплатного пожиттєвого проживання у відчужуваній квартирі в цілому; забезпечувати щоденним триразовим калорійним харчуванням; забезпечувати придатним для носіння одягом та взуттям; здійснювати догляд та необхідну допомогу, надавати побутові послуги; забезпечувати згідно з рецептами лікарів належними лікувальними засобами на дому та на стаціонарному лікуванні, незалежно від їх вартості. В подальшому 13.10.2016 року Шевченківським районним судом м. Львова було прийнято рішення у справі №466/5764/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору довічного утримання, яким позов було задоволено, розірвано договір довічного утримання, укладений 23.02.2015 року між [PERSON] і [PERSON], посвідчений державним нотаріусом Пятої Львівської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрований у реєстрі за №3-294; квартиру повернуто у власність [PERSON]; скасовано обтяження на нерухоме майно за договором довічного утримання від 23.02.2015 року, а саме на квартиру [ADDRESS]. Про існування зазначеного судового рішення дізналась лише 28.11.2016 року від паспортиста ЛКП «Рясне-402». Із вказаною цивільною справою та зазначеним судовим рішенням від 13.10.2016 року ознайомилась лише 01.12.2016 року. В ході ознайомлення з матеріалами справи виявила, що її адреса у позовній заяві, а також в судових повідомленнях, викликах в судове засідання, в тому числі через пресу, а також в іншому листуванні суду, вказана неправильно, а саме, замість її адреси фактичного проживання та реєстрації: м. Львів, вул. Шевченка, 362/36, вказано адресу: м. Львів, вул. Джерельна, 31/16А, за якою вона не проживає й не є зареєстрована, тому у звязку з цим не могла знати чи здогадуватись про вказаний судовий процес та вказане рішення суду. Вважає, що зазначене судове рішення було прийнято із грубими порушеннями норм матеріального та процесуального права; суд неповно зясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки всім необхідним доказам, не сприяв повному, обєктивному та неупередженому встановленню істини по даній справі, неправильно застосував норми матеріального права, тому вказане рішення суду є незаконним та необґрунтованим і підлягає скасуванню. У подальшому нею було подано апеляційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 13.10.2016 року, та ухвалою апеляційного суду Львівської області від 28.12.2016 року їй було поновлено строк на апеляційне оскарження зазначеного судового рішення та відкрито апеляційне провадження. [PERSON] зазначає, що належним чином виконувала свої обовязки за договором довічного утримання від 23.02.2015 року. Зокрема, ще з часу вселення у вказану квартиру [PERSON] почала фактично проживати із [PERSON] однією сімєю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, у котрий вона вносила свої кошти, щоденно доглядала за [PERSON], прибирала у квартирі, купувала продукти харчування, готувала їжу, оплачувала комунальні послуги, прала білизну, щомісячно надавала [PERSON] кошти на його особисті потреби в сумі не менше 1500 гривень, у разі необхідності за рекомендаціями лікарів купувала ліки, за необхідності купувала йому одяг та взуття, допомагала йому у всіх інших життєвих та побутових потребах. Після укладення договору довічного утримання від 23.02.2015 року [PERSON] разом з дітьми зареєструвала своє місце проживання у зазначеній квартирі. Після смерті [PERSON] 25.11.2016 року за власний кошт поховала його, що підтверджується відповідними документами. Також зазначає, що рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 13.10.2016 року у справі №466/5764/16-ц є таким, що не вступило в законну силу, оскільки про його існування нічого не знала аж до 01.12.2016 року. Пізніше дізналася про те, що [PERSON] ще при житті після ухвалення Шевченківським районним судом рішення від 13.10.2016 без її відома та без її про це повідомлення незаконно відчужив вказану квартиру, уклавши 22.11.2016 року із ТзОВ «Пенсіон-ЮА» договір довічного утримання серії, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований у реєстрі за №905. Згідно з рішенням вказаного нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 32497715 від 23.11.2016 року, на підставі зазначеного договору довічного утримання було проведено державну реєстрацію права власності за ТзОВ «Пенсіон-ЮА» на квартиру за адресою: м. Львів, вул. Шевченка, 362/36, номер запису про право власності 17575458 від 22.11.2016 року. [PERSON] не мав жодного права відчужувати вказану квартиру, оскільки власником такої відповідно до договору довічного утримання від 23.02.2015 року являлась [PERSON], а рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 13.10.2016 р. по справі №466/5764/16-ц, яким було розірвано вказаний договір, є незаконним, не набрало законної сили та оскаржується в апеляційному суді Львівської області. Таким чином, [PERSON], укладаючи договір довічного утримання із ТзОВ «Пенсіон-ЮА», не мав достатнього обсягу цивільної дієздатності, при цьому, зміст зазначеного правочину суперечить цивільному законодавству, а також моральним засадам суспільства, оскільки спрямований на протиправне позбавлення позивача її власності проти її волі. За вказаних обставин договір довічного утримання від 22.11.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №905, підлягає визнанню недійсними, оскільки такий не відповідає вимогам закону. Беручи до уваги, що спірна квартира вибула з володіння власника [PERSON] не з її волі, то дане нерухоме майно підлягає витребуванню із незаконного володіння ТзОВ «Пенсіон-ЮА», а державна реєстрація права власності ТзОВ «Пенсіон-ЮА» на вказану квартиру підлягає скасуванню. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 26.09.2017 року у справі №466/453/17 з метою сприяння повному та всебічному судовому розгляду, оскільки спір стосується одного предмету квартири №36 на вул. Шевченка, 362 у м. Львові, - було обєднано в одне провадження позовні вимоги ТзОВ «Пенсіон-ЮА» до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання осіб втратившими право на користування та зняття з реєстрації з позовними вимогами [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Пенсіон-ЮА» про визнання недійсним договору довічного утримання, скасування державної реєстрації права власності й повернення майна з чужого незаконного володіння, присвоївши справі №466/453/17. Представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним ТзОВ «Пенсіон-ЮА» у судовому засіданні предявлені товариством позовні вимоги підтримала із мотивів, викладених у фабулі позову. Просила такий задовольнити повністю. Проти позову [PERSON] заперечила та просила у задоволенні такого відмовити за безпідставністю й необґрунтованістю позовних вимог. Представники відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним [PERSON] у судовому засіданні проти первісного позову заперечили. Просили у задоволенні такого відмовити повністю. Вимоги позову [PERSON] підтримали та просив такий задовольнити повністю. Представники третіх осіб: П'ятої Львівської державної нотаріальної контори, Приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу [PERSON], - у судове засідання не прибули, хоча повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи. Пояснень третіх осіб, заяв про поважні причини неявки до суду не надходило. Заслухавши пояснення сторін, покази допитаних у судовому засіданні свідків, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні первісного позову ТзОВ «Пенсіон-ЮА» до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання осіб втратившими право на користування та зняття з реєстрації, - слід повністю відмовити, натомість, позов [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Пенсіон-ЮА» про визнання недійсним договору довічного утримання, скасування державної реєстрації права власності й повернення майна з чужого незаконного володіння, - підлягає до часткового задоволення із наступних підстав. Судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Частиною 1 ст. 744 ЦК України передбачено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобовязується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Згідно норм ч. 1 ст. 745 ЦК України, договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 748 ЦК України набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу. Обовязки набувача за договором довічного утримання (догляду) та забезпечити відчужувача житлом, грошова оцінка матеріального забезпечення відчужувача встановлені нормами ст.ст. 749-751 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 755 ЦК України, договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: 1) на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини; 2) на вимогу набувача. В силу ч. 2 ст. 755 ЦК, договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача. Відповідно до норм ч.ч. 1-2 ст. 756 ЦК України, у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. У цьому разі витрати, зроблені набувачем на утримання та (або) догляд відчужувача, не підлягають поверненню. У разі розірвання договору у зв'язку з неможливістю його подальшого виконання набувачем з підстав, що мають істотне значення, суд може залишити за набувачем право власності на частину майна, з урахуванням тривалості часу, протягом якого він належно виконував свої обов'язки за договором. Судом установлено, що 23.02.2015 року між [PERSON] (Набувачем) та [PERSON] (Відчужувачем) було укладено договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом Пятої Львівської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрований у реєстрі за №3-294. За умовами зазначеного договору [PERSON] передав у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS], загальною площею 28,7 кв.м. та житловою площею 17,3 кв.м., що складається з однієї житлової кімнати та кухні. Відповідно до п. 7 зазначеного договору, за згодою сторін обовязок Набувача майна надавати Відчужувану довічно матеріальне забезпечення та догляд у вигляді: забезпечення Відчужувана житлом у відчужуваній квартирі шляхом безоплатного пожиттєвого проживання у відчужуваній квартирі в цілому; забезпечення щоденним триразовим калорійним харчуванням, забезпечення придатним для носіння одягом та взуттям; здійснення догляду та необхідної допомоги; надання побутових послуг, забезпечення згідно з рецептами лікарів належними лікувальними засобами на дому та на стаціонарному лікуванні в лікарні незалежно від їх вартості. Згідно п. 8 договору, додатково грошове забезпечення за згодою сторін визначається в сумі 300 гривень на місяць. Належне виконання [PERSON] умов укладеного договору підтверджується наданими в судовому засіданнями показами свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] (котрий, за його словами, допомагав [PERSON] здійснювати догляд за [PERSON]Л.), [PERSON] (котра, за її словами, була давньою знайомою [PERSON]Л.), та долученими представниками [PERSON] квитанціями про оплату житлово-комунальних послуг (утримання будинку та прибудинкової території /ЛКП «Рясне-402»/, плата за користування природним газом /ПАТ «Львівгаз», ТзОВ «Львівгаз Збут»/, теплопостачання /ЛКП «Залізничтеплоенерго»/, водопостачання /ЛМКП «Львівводоканал»/, електропостачання /ПАТ «Львівобленерго»/) за 2015-2017 рр. Із довідки форми №2 з місця проживання про склад сім'ї і прописки від 21.11.2016 р. за №3521, виданої ЛКП «Рясне 402» відділу житлового господарства Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, слідує що на момент видачі такої власником квартири за адресою: вул. [PERSON][ADDRESS], є [PERSON] (витяг з Державного реєстру прав на нерухоме майно №34003314 від 23.02.2015); у квартирі зареєстровані 4 осіб: [PERSON] (власник; дата реєстр. 02.02.2016); [PERSON] (син; дата реєстр. 02.02.2016); [PERSON] (що являється рідною донькою [PERSON]; дата реєстр. 09.02.2016); [PERSON] (дата реєстр. 10.07.1997). Себто, [PERSON] та [PERSON] вселилися в зазначену квартиру як члени сім'ї нового власника ([PERSON]В.). Разом із тим, рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 13.10.2016 року у справі №466/5764/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору довічного утримання, позов було задоволено. Розірвано договір довічного утримання, укладений 23.02.2015 року між [PERSON] і [PERSON], посвідчений державним нотаріусом Пятої Львівської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №3-294. Квартиру [ADDRESS] повернуто у власність [PERSON] Скасовано обтяження на нерухоме майно за договором довічного утримання від 23.02.2015 року, а саме на квартиру [ADDRESS]. На копії вказаного рішення зроблено відмітку, що таке не оскаржувалося та набрало законної сили 24.10.2016 р., видане 09.11.2016 р. Поряд із цим, як установлено судом, зазначене рішення не являється заочним, а [PERSON] не отримувала копії цього рішення. При цьому, суд звертає увагу, що відповідно до правової позиції Верховного Суду України, наведеній в постанові судових палат у цивільних та господарських справах ВСУ від 17 грудня 2014 року у справі №6-143цс14, за загальним змістом термін «повідомлення» включає в себе не тільки направлення відомостей, з якими особа має бути обізнаною, а й отримання цією особою зазначених відомостей. Як про те встановлено ч. 1 ст. 223 ЦПК України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. Себто, час набрання судовим рішенням законної сили залежить від того, чи відбулося його апеляційне оскарження. Разом із тим, згідно із ч. 1 ст. 294 ЦПК України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 28.12.2016 року у справі №466/5764/16 провадження №22-ц/783/7784/16 було відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою [PERSON] на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 13 жовтня 2016 року у справі за позовом [PERSON], від імені якого діє [PERSON], до [PERSON] про розірвання договору довічного утримання. З огляду на наведене, неотримання копії рішення суду особою, яка брала участь у розгляді справи ([PERSON]В.), та ухвалу суду апеляційної інстанції від 28.12.2016 року про відкриття апеляційного провадження, суд уважає рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 13.10.2016 року у справі №466/5764/16-ц таким, що не набрало законної сили. 22.11.2016 року між із ТзОВ «Пенсіон-ЮА» (Набувачем) та [PERSON] (Відчужувачем) було укладено договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований у реєстрі за №905. За умовами вказаного договору [PERSON] передав у власність ТзОВ «Пенсіон-ЮА» квартиру [ADDRESS], загальною площею 28,7 кв.м. та житловою площею 17,3 кв.м., що складається з однієї житлової кімнати та кухні. Згідно із п. 17 цього договору, сторонам (в т.ч. відчужувану [PERSON]Л.) мав бути розяснений зміст ст. ст. 203, 215, 229-235, 334, 744-757 Цивільного Кодексу України. Відповідно до п. 25 договору, «сторони підтверджують, що вони однаково розуміють значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на договорі. Встановлення дійсних намірів кожної із сторін правочину було здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони». Однак, зазначене розяснення нотаріусом відчужувачу змісту вказаних норм закону та встановлення дійсних намірів кожної із сторін правочину за відсутності іншої сторони, - не підтверджене наданими в судовому засіданні показами свідка [PERSON], котрий за дорученням [PERSON] підписав договір. Відповідно до п. 28 договору, «У звязку з хворобою [PERSON], після прочитання тексту уголос за його особистим проханням цей договір підписав [PERSON], [INFO], паспорт серії КА 601415, виданий Залізничним РВ УМВС України у Львівській області 30 вересня 1997 року, що зареєстрований за адресою: Україна, [ADDRESS].»; «У звязку із хворобою [PERSON] за його дорученням, у його та моїй, нотаріуса, присутності текст договору підписано [PERSON].»; «У звязку з хворобою ВІДЧУЖУВАЧА, [PERSON], та на його прохання, договір посвідчено вдома за адресою: Україна, [ADDRESS] о 14 годині 00 хвилин.» Разом із тим, допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] зазначив, що спочатку [PERSON] мав намір підписувати договір особисто/власноручно, про що попередньо йому повідомив. Коли він прибув у квартиру [PERSON], товариш попросив його підписати договір. Свідком [PERSON] не підтверджено наявності в нотаріуса при перебуванні за адресою: м. Львів, вул. Т.Шевченка, 362/36 необхідних технічних пристроїв для передрукування тексту договору відповідно до зазначених виниклих змін. Натомість свідок повідомив, що якийсь документ (документи) підписував на квартирі [PERSON], а якийсь документ (документи) потім у нотаріальній конторі за відсутності [PERSON], що це були за документи чітко сказати не може. Беручи до уваги наведене (деталізовані покази свідка), з огляду на непередбачувану, зі слів свідка, зміну обставин, необхідність попередньої підготовки тексту договору відповідно до зміни реквізитів особи, що мала підписати договір, суд приходить до висновку, що договір довічного утримання [PERSON] підписав саме в нотаріальній конторі за відсутності [PERSON] Договір довічного утримання є правочином, тому його чинність повязується з вимогами, встановленими для чинності будь-якого правочину (ст. 203 ЦК України). Так, в ч. 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Вільне волевиявлення учасника правочину (ч. 3 ст. 203 ЦК України) є однією з вимог, необхідних для чинності правочину. Таким чином, відсутність вільного вираження внутрішньої волі особи є підставою його недійсності. У випадку підписання правочину іншою особою, обовязок вказувати причини, з яких текст правочину не підписаний його стороною, покладається на нотаріуса. Суд звертає увагу, що із наданих у судовому засіданні свідком [PERSON] показів вбачається, що нотаріус не зясував стан здоровя заповідача, хоча вказав у тексті договору, що відчужувач не може підписатися у звязку із хворобою. Вільне волевиявлення відчужувача, що відповідає його внутрішній волі, не обмежується висловленням бажання вчинити правочин (підписати договір), але й включає в себе вираження волі щодо здійснення доручення іншій особі підписати договір. З цього випливає, що волевиявлення особи визнається вільним, якщо вся процедура вчинення правочину відбувається за попереднім вираженням волі такої особи. Мається на увазі, що воля відчужувача виражається не тільки щодо самого факту посвідчення договору, а й щодо будь-яких інших особливостей його посвідчення в межах наявних у відчужувача прав. З огляду на покази допитаного в ході судового розгляду в якості свідка [PERSON], у суду виникають сумніви щодо відповідності змісту договору довічного утримання від 22.11.2016 року дійсній волі відчужувача, адже такий договір підписаний довіреною особою в нотаріальній конторі за відсутності відчужувача. Варто зазначити, що порядок підписання правочину, тобто проставлення особою особистого підпису на правочині є також вираженням її волевиявлення, тобто закріплення власної волі особи. Саме тому закон чітко визначає порядок укладення правочинів у випадку фізичної неможливості відчужувача підписати договір особисто - з метою закріплення можливості виразити волевиявлення за допомогою іншої особи і, разом з тим, забезпечити збереження всіх прав сторони за правочином. Беручи до уваги наведене, на переконання суду, оскаржуваний договір є таким, що не виражає волю відчужувача, а тому повинен бути визнаний недійсним. Судом установлено, що особа, яка повинна була підписати договір довічного утримання у звязку із хворобою відчужувача, підписала договір не у квартирі (кімнаті) відчужувача, а в нотаріальній конторі, не вислухавши волю відчужувача й не зясувала його волевиявлення у присутності нотаріуса, що фактично позбавило можливості відчужувача ознайомитися зі змістом правочину, який ним вчинявся. Разом із тим варто зазначити, що на таку особу також покладається обовязок щодо встановлення вільного волевиявлення відчужувача при посвідченні правочину. При-цьому, ця особа не вважається стороною договору, а виконує лише фізичну дію і волевиявлення відчужувача, вона повинна була визначити волю відчужувача й бути присутньою при складанні договору. Враховуючи той факт, що особа, яка ставить підпис за відчужувача, дійсно підтверджує волевиявлення останнього, то слід зробити висновок, що така особа повинна також упевнитись у свободі вираження волевиявлення відчужувача й відповідності волевиявлення його внутрішній волі. Адже волевиявлення особи включає в себе вільне (без будь-якого тиску) вираження її волі щодо укладення конкретного правочину (прояв ініціативи); висловлення змісту (умов) зазначеного правочину; вираження бажання щодо особливостей складання правочину; бажання настання наслідків, що обумовлені правочином; можливість ознайомитись зі змістом вже складеного правочину; підписання правочину. Усі ці складові в сукупності становлять повноцінний вияв волевиявлення особи, а відсутність хоча б однієї з них є порушенням ч. 3 ст. 203 ЦК України. У випадку дійсної фізичної неможливості відчужувача підписати договір особисто, такий може бути підписаний іншою особою за дорученням відчужувача. Порушення цього положення означає невідповідність правочину внутрішній волі відчужувача, а також порушення порядку посвідчення правочину, зокрема, порядку його підписання, і тягне за собою недійсність. Судом установлено, що особа, яка підписувала договір довічного утримання замість відчужувача, оскільки останній не мав змоги самостійно розписатися, поставила свій підпис не в присутності відчужувача у нього вдома, а у нотаріальній конторі. При цьому, порушенням є підписання договору третьою особою без встановлення волі відчужувача й зясування його волевиявлення. Адже особа, яка підписує договір довічного утримання замість відчужувача, не вважається стороною договору, а виконує лише фізичну дію і волевиявлення відчужувача. Тому у випадку підписання правочину іншою особою, остання зобовязана була упевнитись у відповідності змісту правочину волевиявленню відчужувача, оскільки підпис такої особи виражає не її особисте волевиявлення, а волю відчужувача. Як про те розяснено в п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. На переконання суду, позовна вимога [PERSON] про визнання недійсним договору довічного утримання від 22.11.2016 року (оспорюваного правочину) підлягає до задоволення, оскільки зазначеним правочином порушено право цієї особи не учасника правочину, і воно може бути відновлено шляхом повернення сторін цього правочину до первісного стану та повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину. Згідно норм ст. 388 ЦК України, набувач визнається добросовісним, якщо він не знав і не повинен був знати про незаконність свого володіння. При цьому, добросовісність набувача презюмується. У разі відчуження майна за відплатним договором відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати це майно від добросовісного набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Таким чином, зясувавши характер спірних правовідносин сторін (предмети та підстави предявлених позовів), можливості порушення прав позивачів та їх захисту в обраний ними спосіб; чи існує в зазначених осіб обґрунтований цивільний інтерес до обєкта цивільного права; чи є цивільний інтерес особи порушеним фактом учинення правочину та в чому відповідне порушення полягає; чи є відновлення становища, що існувало до можливого порушення права, тим правовим способом, що ефективно захистить цивільний інтерес особи (позивача), - суд приходить до переконання про підставність позовних вимог [PERSON] щодо визнання недійсним договору довічного утримання, укладеного 22.11.2016 року між [PERSON] та ТзОВ «Пенсіон-ЮА», посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №905; та витребування із незаконного володіння ТзОВ «Пенсіон-ЮА» квартири [ADDRESS] й повернення вказаної квартири у власність [PERSON] Поряд із наведеним, позовні вимоги [PERSON] щодо скасування державної реєстрації права власності ТзОВ «Пенсіон-ЮА» на квартиру [ADDRESS] (номер запису про право власності 17575458 від 22.11.2016 року, рішення приватного нотаріуса ЛМНО [PERSON] про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 32497715 від 23.11.2016 року); та реєстрації права власності на зазначену квартиру за [PERSON] на підставі договору довічного утримання від 23.02.2015 р., - не підлягають до задоволення з огляду на передчасність предявлення зазначених позовних вимог. Окрім того, аналіз норм ст. 2, ч. 5 ст. 3, ч.ч. 2, 4 ст. 9, ст.ст. 24, 30 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави вважати, що орган державної реєстрації прав має виключну компетенцію в питаннях встановлення відповідності заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства та відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами. До виключної компетенції цього органу належить і прийняття рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень чи відмову у реєстрації за наявності до того передбачених законом підстав, а тому суд не вправі втручатися у діяльність органу державної реєстрації прав, зобов'язуючи його приймати такі рішення. З огляду на визнання недійсним правочину (договору довічного утримання від 22.11.2016 року), що є підставою виникнення у ТзОВ «Пенсіон-ЮА» права власності (прав володіння, користування й розпорядження) на квартиру [ADDRESS], позовні вимоги товариства про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання осіб ([PERSON] /[PERSON]/ Н.В., [PERSON], [PERSON]А.) втратившими право на користування та зняття з реєстрації, - є безпідставними та не підлягають до задоволення, адже такі були предявлені з підстав ч. 1 ст. 391 ЦК України (за позовом власника майна про усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном), а зі скасуванням підстави виникнення в товариства права власності на вказаний обєкт нерухомості втрачають зміст будь-які права чи охоронюваний законом інтерес товариства щодо спірної квартири. Окрім того, [PERSON] /[PERSON]/ Н.В. вселилася до вказаного житла як його новий власник, а її син [PERSON] та донька [PERSON], - як члени сім'ї власника (ст.ст. 64, 65 ЖК України). Відтак, ТзОВ «Пенсіон-ЮА» жодним чином не доведено порушення його прав згідно положень ст.ст. 383, 391 ЦК України. Відсутні також докази на підтвердження обставин втрати зазначеними особами права користування вказаним жилим приміщенням на підставі ст.ст. 71, 72, ч. 2 ст. 107, ст.ст. 150, 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України. Не підтверджене жодними доказами також твердження товариства про те, що таке сплачує житлово-комунальні послуги та несе витрати по сплаті комунальних послуг за кількістю зареєстрованих осіб. Відтак, зясувавши характер, суть та підстави заявлених позивачами вимог, норми права, якими вони регулюються, давши належну правову оцінку зібраним у справі доказам та поясненням сторін у їх сукупності, суд приходить до переконання про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог ТзОВ «Пенсіон-ЮА», тому підстав для задоволення вказаного позову не вбачає, водночас, позов [PERSON] підлягає до часткового задоволення.

Outcome: partial