Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-18 00:00:00

24 листопада 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу [PERSON], Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання недійсними правочинів, визнання недійсними свідоцтв про право власності на майно, звільнення земельної ділянки, скасування державної реєстрації прав власності на майно. Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що у комунальній власності перебуває земельна ділянка по пр. Олександра Поля, 33 в м. Дніпрі. У липні 2016 року при її обстеженні було встановлено, що на ділянці самовільно, без відповідних дозволів та узгоджень, побудовано низку обєктів нерухомості: житловий будинок літ. П-2 загальною площею 187,8 м2, нежитлова будівля літ. О-2 загальною площею 204,1 м2. Вказані обєкти були побудовані [PERSON] 01.06.2011 року Кіровським районним судом м. Дніпропетровська за позовом [PERSON] за ним було визнано право власності на самочинне майно, а згодом зареєстроване таке право. 20.04.2014 року рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 01.06.2011 року було скасовано, а у позові відмовлено. Між тим, до скасування судового рішення самочинні обєкти були неодноразово відчужені. Останнім власником є [PERSON] Викладене стало причиною звернення позивача до суду з позовом про визнання недійсними договорів дарування житлового будинку літ. П-2, укладених між [PERSON] та [PERSON], визнання недійсними договорів дарування нежитлової будівлі літ. О-2, укладених між [PERSON] та [PERSON], визнання недійсним свідоцтва про право власності на житловий будинок П-2, видане ТОВ «ПРОК-К», визнання недійсним свідоцтва про право власності на нежитлову будівлю літ. О-2, видане ТОВ «ПРОК-К», визнання недійсним свідоцтва про право власності на житловий будинок літ. П-2, видане [PERSON], визнання недійсним свідоцтва про право власності на нежитлову будівлю літ. О-2, видане [PERSON], повернення земельної ділянки, звільнення її від самочинних будівель і споруд шляхом знесення житлового будинку літ. П-2, нежитлової будівлі літ. О-2, приведення земельної ділянки у попередній стан, що існував до самочинного будівництва (т. 1 а.с.а.с. 1 12). Того ж дня позивач звернувся до суду із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на самочинне майно, заборону вчиняти будь-які дії з його відчуження (т. 1 а.с.а.с. 34 37). 25 листопада 2016 року ухвалою суду позивачеві за його заявою було відстрочено до ухвалення рішення у справі сплату судового збору, який був сплачений позивачем у сумі 14\~400,00 грн. 15.11.2017 року платіжним доручення №1176 (т. 1 а.с. 39). Того ж дня суд своєю ухвалою задовольнив заяву про забезпечення позову (т. 1 а.с. 40). 09 березня 2017 року ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області ухвалу від 25.11.2016 року про забезпечення позову було скасовано (т. 1 а.с.а.с. 108, 109). 23 травня 2017 року суд постановив ухвалу про залучення до участі у справі в якості третіх осіб [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] 10 липня 2017 року суд своєю ухвалою залучив до участі у справі в якості третіх осіб Інспекцію державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області, ТОВ «ПРОК-К». У судовому засіданні представниця позивача, яка одночасно представляла інтереси Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, позов підтримала. Представниця ТОВ «ПРОК-К» у судовому засіданні заперечувала проти позову, звернулася до суду із заявою про відкладення розгляду справи, пославшись на те, що отримала довіреність лише напередодні і не мала можливості ознайомитись з матеріалами справи. Суд своєю ухвалою відхилив подану заяву, обґрунтувавши це рішення тим, що третя особа була обізнана про розгляд справи і могла забезпечити собі юридичну допомогу і раніше. Крім того, аналіз клопотання про відкладення розгляду справи, отриманий судом засобами електронного звязку, свідчить про те, що його було направлено з електронної адреси представниці [PERSON] [PERSON], що свідчить про узгодженість дій представниць відповідачки та третьої особи. Про таку узгодженість свідчить також той факт, що представниця третьої особи є також представницею за довіреністю [PERSON] (т. 3 а.с. 188). Представниця [PERSON] до суду не зявилася, звернувшись із заявою про відкладення розгляду справи, обґрунтувавши її зайнятістю в іншій справі. Суд своєю ухвалою відхилив подану заяву, обґрунтувавши це рішення тим, що доданий до заяви оригінал повістки представниці про виклик до суду стосується справи, що розглядалася напередодні, 18.01.2018 року. Представник [PERSON] до суду також не зявився, звернувшись з клопотанням про відкладення розгляду справи, обґрунтувавши його зайнятістю в іншій справі. Суд своєю ухвалою відхилив заявлене клопотання, обґрунтувавши це рішення тим, що воно не містить жодних доводів щодо причин неявки самої [PERSON] [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу [PERSON] до суду також не зявилися, звернувшись із заявами про розгляд справи за їх відсутністю (т. 1 а.с.а.с. 171, 182 184, 232, т. 3 а.с. 196). Представники [PERSON], Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області до суду також не зявилися, були повідомлені належним чином, але про причини неявки суд не повідомили (т. 3 а.с. 241). При ухваленні рішення про відхилення клопотань і заяв про відкладення розгляду справи і продовження (закінчення) розгляду справи суд передусім взяв до уваги той факт, що справа розглядається судом тривалий час (тринадцять місяців), і судом вчинені усі процесуальні дії з розвязання спору (вирішені всі заяви та клопотання щодо витребування доказів, отримані пояснення, вивчені усі докази). Суд, заслухавши пояснення представників сторін, третіх осіб, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що будинок №33 по пр. Олександра Поля (пр. Кірова) у м. Дніпрі (Дніпропетровськ) є багатоквартирним і належав Дніпропетровській міській раді. [PERSON] належали квартири №№14, 15 у цьому будинку. 2010 року [PERSON] у дворі вказаного будинку, на належній територіальній громаді земельній ділянці, самочинно побудував нежитлове приміщення літ. О-2 загальною площею 201,1 м2, житловий будинок літ. П-2 загальною площею 187,8 м2, житловою площею 38,9 м2 (т. 1 а.с.а.с. 120, 121, 137 161, 167). 27 грудня 2010 року [PERSON] звернувся до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Дніпропетровської міської ради про визнання права власності на вказане самочинне майно (цивільна справа №2-1458/2011). 01.06.2011 року судом було ухвалене рішення про визнання за [PERSON] без акту введення в експлуатацію права власності на нежитлове приміщення літ. О-2 загальною площею 201,1 м2, житловий будинок літ. П-2 загальною площею 187,8 м2, житловою площею 38,9 м2, розташовані за адресою: м. Дніпропетровськ, пр. Кірова, 33 (т. 1 а.с. 18). 25 липня 2011 року Кіровським районним судом м. Дніпропетровська у цивільній справі №2-1458/2011 за позовом [PERSON] до Дніпропетровської міської ради про визнання права власності на самочинне майно було ухвалене додаткове рішення, яким суд анулював право власності Дніпропетровської міської ради на нежитлові будівлі літ. Ж, З, М-1 та виключив відповідний реєстраційний запис з реєстрової книги КП «ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради (т. 1 а.с. 19). 05 серпня 2011 року право власності [PERSON] на спірне нерухоме майно було зареєстровано у КП «ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради (т. 3 а.с. 118). 12 вересня 2014 року за заявою [PERSON] приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] було ухвалене рішення про реєстрацію за [PERSON] права власності на житловий будинок літ. П-2 загальною площею 187,8 м2, житловою площею 38,9 м2, по пр. Кірова, 33 в м. Дніпропетровську у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (т. 3 а.с. 125). Того ж дня за заявою [PERSON] приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] було ухвалене рішення про реєстрацію за [PERSON] права власності на нежитлову будівлю літ. О-2 загальною площею 204,1 м2 по пр. Кірова, 33 в м. Дніпропетровську у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (т. 3 а.с. 161). Того ж дня між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, за яким остання отримання в якості дарунку 1/2 частину житлового будинку літ. П-2 загальною площею 187,8 м2, житловою площею 38,9 м2, по пр. Кірова, 33 в м. Дніпропетровську. Договір був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] і зареєстрований у реєстрі за №3065 (т. 3 а.с.а.с. 91, 92). Того ж дня між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, за яким остання отримання в якості дарунку іншу 1/2 частину житлового будинку літ. П-2 загальною площею 187,8 м2, житловою площею 38,9 м2, по пр. Кірова, 33 в м. Дніпропетровську. Договір був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] і зареєстрований у реєстрі за №3067 (т. 3 а.с.а.с. 93, 94). Того ж дня між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, за яким остання отримання в якості дарунку 1/2 частину нежитлової будівлі літ. О-2 загальною площею 204,1 м2 по пр. Кірова, 33 в м. Дніпропетровську. Договір був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] і зареєстрований у реєстрі за №3070 (т. 3 а.с.а.с. 39, 40). Того ж дня між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, за яким остання отримання в якості дарунку іншу 1/2 частину нежитлової будівлі літ. О-2 загальною площею 204,1 м2 по пр. Кірова, 33 в м. Дніпропетровську. Договір був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] і зареєстрований у реєстрі за №3073 (т. 3 а.с.а.с. 37, 38). 20 жовтня 2014 року апеляційним судом Дніпропетровською області за результатами розгляду апеляційної скарги [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] було ухвалене рішення про скасування рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 01.06.2011 року та додаткового рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 25.07.2011 року, відмову [PERSON] у позові. При цьому судом апеляційної інстанції було встановлено, що спірне нерухоме майно є самочинним, до експлуатації не прийнято, в установленому порядку не зареєстровано, земельна ділянка під забудоване нерухоме майно у встановленому порядку позивачеві не надавалась (т. 1 а.с.а.с. 20 22). 13 листопада 2014 року ТОВ «ПРОК-К» реєстраційною службою Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно житловий будинок загальною площею 187,8 м2, житловою площею 38,9 м2, по пр. Кірова, 33 в м. Дніпропетровську (індексний №29442864). Підставою для видачі свідоцтва став акт приймання-передачі нерухомого майна від 16.10.2014 року, згідно з яким [PERSON] передала ТОВ «ПРОК-К» нерухоме майно як внесок до статутного капіталу ТОВ «ПРОК-К» (т. 2 а.с.а.с. 130, 131, т. 3 а.с.а.с. 35, 36). Того ж дня ТОВ «ПРОК-К» реєстраційною службою Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно нежитлову будівлю літ. О-2 загальною площею 204,1 м2 по пр. Кірова, 33 в м. Дніпропетровську (індексний №29412956). Підставою для видачі свідоцтва став акт приймання-передачі нерухомого майна від 16.10.2014 року, згідно з яким [PERSON] передала ТОВ «ПРОК-К» нерухоме майно як внесок до статутного капіталу ТОВ «ПРОК-К» (т. 2 а.с.а.с. 209, 210, т. 3 а.с.а.с. 35, 36). 04 березня 2015 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ за результатами розгляду касаційної скарги [PERSON] постановив ухвалу про її відхилення та залишення рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 20.10.2014 року без змін (т. 1 а.с.а.с. 23, 24). 16 липня 2015 року [PERSON] реєстраційною службою Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно житловий будинок літ. П-2 загальною площею 187,8 м2, житловою площею 38,9 м2, по пр. Кірова, 33 в м. Дніпропетровську (індексний №40768153). Підставою для видачі свідоцтва став акт передачі-приймання нерухомого майна від 24.02.2015 року, згідно з яким ТОВ «ПРОК-К» передало [PERSON] нерухоме майно як компенсацію її частки у статутному капіталі ТОВ «ПРОК-К» у звязку з її виходом зі складу засновників (учасників) (т. 2 а.с.а.с. 67, 68, 132, 133). 17 липня 2015 року [PERSON] реєстраційною службою Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно нежитлову будівлю літ. О-2 загальною площею 204,1 м2 по пр. Кірова, 33 в м. Дніпропетровську (індексний №40781989). Підставою для видачі свідоцтва став акт передачі-приймання нерухомого майна від 24.02.2015 року, згідно з яким ТОВ «ПРОК-К» передало [PERSON] нерухоме майно як компенсацію її частки у статутному капіталі ТОВ «ПРОК-К» у звязку з її виходом зі складу засновників (учасників) (т. 2 а.с.а.с. 67, 68, 206 208). 28 липня 2016 року комісією управління правового забезпечення Дніпропетровської міської ради за результатами обстеження спірної земельної ділянки було складено акт №7/31-0716, згідно з яким на земельній ділянці розташований фундамент, двоповерхові капітальні будівлі з ґанками та двоповерхова капітальна будівля з одноповерховою капітальною прибудовою. Правовстановлювальні документи на вказані обєкти відсутні (т. 1 а.с.а.с. 14 17). Тепер право власності на спірні обєкти нерухомості у цілому зареєстровано за [PERSON] (т. 1 а.с.а.с. 25 30). Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Згідно зі статтею 1 Закону України від 21.05.1997 року №280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі Закон №280/97-ВР) місцеві ради як представницькі органи місцевого самоврядування наділяються правом представляти інтереси територіальної громади і приймати від її імені рішення. У відповідності з частиною першою статті 83 Земельного кодексу України (далі ЗК) землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. Ураховуючи зміст приведених норм у їх сукупності, суд цілком погоджується з доводом позовної заяви про презумпцію належності земельних ділянок на території м. Дніпра (у тому числі, земельної ділянки, на якій розташовані спірні обєкти нерухомості) територіальній громаді міста в особі позивача. За змістом частини першої статті 122 ЗК сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Абзацом першим частини першої статті 116 ЗК визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Відповідно до пунктів «а», «в», «є» частини першої статті 12 ЗК до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства. Згідно з пунктом 34 частини першої статті 26 Закону №280/97-ВРвирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин віднесено до виключної компетенції місцевих рад. Порядок реалізації права власності, права користування землею фізичними особами визначається відповідними положеннями ЗК, Цивільного кодексу України (далі ЦК) тощо. У відповідності з частиною четвертою статті 82 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом було встановлено, що 20.10.2014 року апеляційним судом Дніпропетровською області у цивільній справі №2-1458/2011, у якій в якості сторін брали участь [PERSON] та Дніпропетровська міська рада, було ухвалене рішення, у якому суд апеляційної інстанції встановив, що спірне нерухоме майно є самочинним, до експлуатації не приймалося, у встановленому порядку не зареєстровано і було побудоване на земельній ділянці, що не була надана [PERSON] відповідно до закону. Це рішення оскаржувалося у касаційному порядку і не було скасовано. Ураховуючи викладене, вказані у рішенні обставини є доведеними і не підлягають доказуванню у цій справі. За правилами, встановленими частинами другою, четвертою статті 376 ЦК, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Пунктами «а», «б» частини першої статті 211 ЗК визначено, що громадяни та юридичні особи несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законодавства за такі порушення: укладення угод з порушенням земельного законодавства; самовільне зайняття земельних ділянок. За змістом статті 212 ЗК самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. Аналіз встановлених судом фактів дає підстави дійти висновку про те, що оскільки спірна земельна ділянка була зайнята [PERSON] самовільно, з укладенням у подальшому правочинів з відчуження самочинного майна, побудованого на цій ділянці, з порушенням земельного законодавства, існують усі підстави для застосування приписів приведених вище норм. При цьому суд бере до уваги те, що, оскільки рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 01.06.2011 року, яке стало підставою для первинної реєстрації права на самочинне майно, було скасовано як незаконне, то й переходи такого права до інших осіб ([PERSON], ТОВ «ПРОК-К», [PERSON]С.) відбулися без відповідних правових підстав. Такий висновок суду ґрунтується на приписах чинного законодавства з урахування судової практики Верховного Суду України. Так, правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації, та їх обтяжень визначені\~Законом України від\~\~01.07.2004 року №1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~(далі Закон № 1952-IV). Відповідно до частини третьої\~статті 3 цього Закону\~права на нерухоме майно\~\~та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації. Крім того, порядок державної реєстрації речових прав на майно у спірний період регулювався Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим\~постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 року №868 (далі Порядок). Згідно з частинами першою, другою\~статті 26 Закону №1952-IV\~записи до Державного реєстру прав на нерухоме майно (далі Державний реєстр прав) вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У відповідності з пунктом 37 Порядку рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно, є документом, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно. Якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 13.05.2015 року №44190784 (справа №6-53цс15), яка відповідно до статті 263 ЦПК підлягає урахуванню судом. За правилами, встановленими частиною першою статті 717 ЦК, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За своєю юридичною природою договір дарування є двостороннім (взаємним), безоплатним, реальним, каузальним правочином. Частинами першою, третьою статті 215 ЦК визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У відповідності з частиною першою статті 203 ЦК зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Судом встановлено, що земельна ділянка, на якій було побудоване спірне нерухоме майно, не надавалась [PERSON] у порядку, встановленому законом, а само нерухоме майно є самочинним, і підстави реєстрації речових прав на нього з часом зникли, отже договори дарування цього майна, укладені 12.09.2014 року між [PERSON] та [PERSON], мають бути визнані недійсними як такі, що суперечать ЦК та іншим актам цивільного законодавства. За правилами, встановленими абзацом першим частини першої статті 216 ЦК, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Таким чином, аналізуючи встановлені факти та висновок про недійсність договорів дарування від 12.09.2014 року, якого дійшов суд, мають бути визнані недійсними і свідоцтва про право власності на спірне нерухоме майно, видані ТОВ «ПРОК-К» та [PERSON] (як такі, що були видані на підставі недійсних правочинів). При цьому суд вважає цілком правильним посилання позивача на частину третю статті 215 ЦК як на підставу, що дозволяє оспорювати дійсність правочину особі, яка не є його стороною. На думку суду, обґрунтованим є й посилання позивача на приписи Закону №1952-IV у редакції, що діяла 12.09.2014 року, тобто на час внесення приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про право власності [PERSON] на самочинне майно. Так, чинна станом на 12.09.2014 року редакція Закону №1952-IV повязувала можливість нотаріусів як спеціальних субєктів вчиняти дії з реєстрації речових прав на майно виключно із вчиненням ними дій з посвідчення відповідного правочину. Повноваження нотаріусів з цього приводу були розширені лише із набуттям чинності Закону України від 26.11.2015 року №834-VIIІ «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та деяких інших законодавчих актів України щодо децентралізації повноважень з державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Між тим, з матеріалів справи вбачається, що приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] перед посвідченням оспорених договорів дарування ухвалила рішення про реєстрацію у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності [PERSON] на спірне самочинне майно, що виникло на підставі рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 01.06.2011 року. Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації. За змістом статті 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз встановлених у судових засіданнях фактів та обставин свідчить про те, що на належній позивачеві земельній ділянці, самовільно зайнятій [PERSON] при будівництві самочинного майна, тепер розташовані житловий будинок літ. П-2 загальною площею 187,8 м2, житловою площею 38,9 м2, та нежитлова будівля літ. О-2 загальною площею 204,1 м2. Викладене, безумовно, підтверджує факт вибуття у незаконний спосіб з володіння позивача земельної ділянки та наявність для позивача перешкод у користуванні та розпорядженні нею. Ураховуючи такий висновок, суд вважає за необхідне задовольнити заявлений у справі позов і в частині повернення позивачеві земельної ділянки за умови дотримання вимог статей 376 ЦК, 212 ЗК. Така позиція цілком узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17.12.2014 року №42390315 (справа №6-137цс14), яка відповідно до статті 263 ЦПК підлягає урахуванню судом. Так, відповідно до частин четвертої, сьомої\~статті 376 ЦК\~залежно від ознак самочинного будівництва заінтересовані особи можуть вимагати від особи, яка здійснила самочинне будівництво: знесення самочинно збудованого об'єкта або проведення його перебудови власними силами або за її рахунок, приведення земельної ділянки у попередній стан або відшкодування витрат. З урахуванням змісту приведеної правової норми в поєднанні з положеннями статей\~16,\~386,\~391 ЦК\~вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Зазначені положення узгоджуються з нормами статей\~3,\~15,\~16 ЦК\~та\~статті 3 ЦПК (у редакції, що діяла до 15.12.2017 року). Розвязуючи питання щодо розподілу судових витрат у справі, суд у порядку статті 141 ЦПК вважає за необхідне стягнути з відповідачів компенсацію таких витрат загальною сумою 12\~402,00 грн. (девять позовних вимог немайнового характеру х 1\~378,00 грн.) у рівних частках по 4\~134,00 грн.

Outcome: approved