Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-14 00:00:00

26.05.2021 року позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В позовній заяві зазначає, що із відповідачем [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за рішенням суду 15.03.2016р. та в подальшому - 09 грудня 2017р. зареєструвала шлюб із [PERSON] . Вказує, що являється власником квартири [ADDRESS] , на підставі договору міни. На даний час в зазначеній квартирі зареєстрований її колишній чоловік - відповідач [PERSON] , який не являється членом сім`ї та фактично з 2017 року в квартирі не проживає. В обґрунтування позову вказує, що реєстрація місця проживання в належній їй квартирі [PERSON] , з яким домовленостей про збереження права на проживання в квартирі не має, порушує її право власності, позбавляє можливості оформити субсидію. З огляду на зазначене, просить визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 26.05.2021 р. відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін, надано сторонам по справі строк для подачі заяв по суті, призначено судове засідання на 15 червня 2021р. о 09 год. 30 хв. Позивач [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи (а.с. 17), в судове засідання не з`явилась. Натомість у позовній заяві та заяві від 08.06.2021р. зазначила, що просить провести судовий розгляд справи без її участі на підставі поданих матеріалів; позов підтримує в повному обсязі та просить задоволити; проти винесення заочного рішення не заперечує (а.с. 2-3, 23). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча повідомлявся про дату, час та місце судового засідання за місцем реєстрації за адресою: [ADDRESS] ; жодних заяв чи клопотань суду не подавав, правом на надання відзиву на позов не скористався. При цьому, в суд повернувся поштовий конверт у зв`язку із відсутністю адресата (а.с. 19). Відповідно до п. 2 ч. 7, п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Таким чином, враховуючи відсутність відповідача за адресою його реєстрації, що підтверджена матеріалами справи, зокрема, довідкою №1810 від 28.05.2021р., виданою Відділом ведення реєстру територіальної громади м. Новодністровськ, Новодністровської міської ради (а.с. 22), у зв`язку з чим в суд повернувся конверт із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.19), суд вважає відповідача таким, що повідомлений про дату судового засідання належним чином. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи вищенаведене, беручи до уваги положення ст.ст. 223, 240 ЦПК України, суд прийшов до висновку про проведення судового засідання у відсутності сторін по справі. Враховуючи неявку в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи і від якого не надійшло ні відзиву на позов, ні клопотань про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи у його відсутності, про причини неявки суд не повідомлено, отримавши згоду позивача, суд відповідно до ст.ст.280-281 ЦПК України постановив проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. З`ясувавши обставини справи, дослідивши письмові докази по справі, суд встановив, що позивач з 08 липня 1995р. перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] . Шлюб сторін розірвано за рішенням Новодністровського міського суду Чернівецької області від 15.03.2016р. по справі № 719/34/16-ц, яке набрало законної сили 29.03.2016р. Згідно вказаного рішення суду від 15.03.2016р. по справі № 719/34/16-ц сторони припинили шлюбні відносини з грудня 2011р. (а.с. 7-8). До розірвання шлюбу, а саме 16 березня 2000р. між [PERSON] та [PERSON] укладено договір міни квартири, посвідчений державним нотаріусом Новодністровської державної нотаріальної контори Сокирянського району Чернівецької області Шамброю В.А. за реєстром №154 (а.с. 11). Так, у п.п. 2, 3 вищезгаданого договору міни вказано, що [PERSON] міняє належну їй на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 26.02.1993р. Новодністровським органом приватизації житла, згідно з розпорядженням від 04.03.1993р. за № 16, та зареєстрованого в Чернівецькому обласному бюро технічної інвентаризації 06.03.2000р. в реєстровій книзі № 3, стор. № 131 за реєстровим № 9, квартиру [ADDRESS] Чернівецької області , на належну [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 06.11.1998р. Новодністровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 1803, та зареєстрованого в Чернівецькому обласному бюро технічної інвентаризації06.03.2000р. в реєстровій книзі № 4, стор. № 26 за реєстровим № 7, квартиру [ADDRESS] , яка складається із однієї житлової кімнати загальною площею 35, 10 кв.м., в томцу числі житловою площею 18, [ADDRESS] . Обмін квартирами здійснено без доплат (а.с. 11). Спірна квартира [ADDRESS] , розташована на 3 поверсі п`ятиповерхового будинку, складається з двох кімнат, житловою площею 27,5 кв.м., загальною площею 42,9 кв.м. відповідно до технічного паспорта на квартиру, що знаходиться у власності громадянина (а.с.10). Після розірвання шлюбу із відповідачем позивач зареєструвала 09 грудня 2017р. шлюб із [PERSON] та змінила прізвище із « [PERSON] » на « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] , виданим Новодністровським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області (а.с. 9). На даний час у цій квартирі зареєстровані 4 осіб: позивач [PERSON] , відповідач [PERSON] та їхні діти [PERSON] , 1995 року народження, та [PERSON] , 2007 року народження, що підтверджується довідкою №1088 від 11.05.2021р., виданою Відділом ведення реєстру територіальної громади м. Новодністровськ, Новодністровської міської ради, і Витягом з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання (а.с. 6, 12, 22). В підтвердження того, що відповідач [PERSON] не проживає за місцем реєстрації за адресою: [ADDRESS] , з 2017 року, позивач [PERSON] надала акт обстеження сім`ї від 12.05.2021р., складений комісією у складі депутата Новодністровської міської ради Чернівецької області Мандебури О.В. та членів комісії: сусіда кв. [ADDRESS] [PERSON] , сусіда кв. [ADDRESS] [PERSON] (а.с. 13). Згідно ч. 1 ст. 22 Кодексу про шлюб і сім`ю (надалі - КпШС) , який діяв на час укладення позивачем договорів купівлі-продажу та міни нерухомого майна, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно ст. 23 КпШС майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Аналогічні положення закріплені у ст.ст. 57, 60-61, 63 Сімейного кодексу України, який чинний на час розгляду справи в суді. Таким чином, під час перебування осіб у шлюбі діє презумпція спільної сумісної власності на майно, згідно якої кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відтак, оскільки сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 08 липня 1995р. по 29 березня 2016р., то майно, набуте за договором купівлі-продажу від 06.11.1998р. та за договором міни від 16.03.2000р., не зважаючи на оформлення такого майна на ім`я лише одного із подружжя, є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] . Згідно п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Так, у ч. 1 ст. 328, ч. 3 ст. 355 ЦК України зазначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.ст. 317, 319 ЦК України особі належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, згідно ч. 1 ст. 369 ЦК України володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У ст.ст. 41, 47 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Аналогічні положення закріплено у ст. 321 ЦК України - право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Об`єктом права власності може бути згідно ст.ст. 379, 382 ЦК України квартира. Права власника житлового будинку, квартири визначені, зокрема, ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР, якими передбачено право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст.ст. 370 та 372 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, або на поділ майна, що є у спільній сумісній власності. В такому разі право спільної сумісної власності на майно припиняється. Позивачем не надано суду доказів, що сторони провели поділ спільного майна подружжя, в результаті якого припинилась спільна сумісна власність на спірну квартиру. Відповідно до ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам`яток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника; визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави. Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом. Однак, позивачем також не надано суду доказів, що право власності відповідача на спірну квартиру припинено. Згідно ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, ч. 2 ст. 405 ЦК України не передбачає можливості позбавлення права користування квартирою особи, яка є її співвласником. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 28.02.2018р. у справі № 647/1683/15-ц (провадження №61-4509св18). Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 12, ч.ч. 1, 3 ст. 13, ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, оскільки відповідач [PERSON] не втратив право власності на спірну квартиру, яка являється спільним сумісним майном, набутим подружжям у шлюбі, то в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, слід відмовити. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed