Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-07 00:00:00

26 лютого 2015 року позивач звернулась до суду з названою позовною заявою, в якій посилалась на те що, з 01.10.1981 року вона працювала у Володарській центральній лікарні на посаді інструктора ЛФК поліклінічного відділення. 09.02.2015 року була звільнена з займаної посади за п. 2 ст. 40 КЗпП України. Звільнення вважає незаконним, адже проведено без згоди профспілкового органу, а також при звільненні їй не запропонували іншу роботу і не повідомили про неможливість переведення на іншу роботу. Незаконне звільнення привело до нервового стресу, моральних страждань з приводу незаконних дій головного лікаря, тому просила поновити її на роботі, стягнути з Володарської ЦРЛ середній заробіток за час вимушеного прогулу та стягнути 20000 грн. на відшкодування моральної шкоди. У судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги в повному обсязі, пояснили суду, що профспілковий комітет Володарської ЦРЛ не дав згоди на звільнення [PERSON] Представник відповідача і третя особа не визнали позовних вимог і дали пояснення суду, що [PERSON] з 01.01.2015 року і по день звільнення 10.02.2015 року працювала на посаді сестри медичної з ЛФК. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 74 Основ законодавства про охорону здоров'я медичною і фармацевтичною діяльністю можуть займатися особи, які мають відповідну спеціальну освіту і відповідають єдиним кваліфікаційним вимогам. Із наданих позивачкою документів про освіту вбачається, що вона навчалась з 01.02.1991 по 01.04.1991 року на курсах масажу і отримала кваліфікацію масажиста. Жодного доказу про отримання нею середньої спеціальної (медичної) освіти, а ні в матеріалах справи, а ні в особовій справі не має. Навчання позивачки на курсах з масажу не дає їй права, відповідно до п. 5 Розділу 3 Переліку вищих і середніх навчальних закладів, підготовка і отримання знання в яких, дають право займатись медичною і фармацевтичною діяльністю, затвердженого Міністерством охорони здоров'я № 195 від 25 грудня 1992 року займати посаду сестри медичної з ЛФК, тому вимоги позивачки не підлягають до задоволення, як поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за вимушений прогул так і відшкодування моральної шкоди. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов про поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає до задоволення повністю, а позов про відшкодування моральної шкоди підлягає до задоволення частково з таких підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до наказу №27-К від 09.02.2015 року сестру медичну з ЛФК [PERSON] звільнено з даної посади в зв'язку з виявленою невідповідністю займаній посаді згідно п. 2 ст. 40 КЗпП України з 10.02.2015 року. Згідно з ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації) 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Судом встановлено, що звільнення [PERSON] проведено без письмового подання головного лікаря до профспілкової організації Володарської ЦРЛ. Відповідно до ч. 9 ст. 43 КЗпП України, якщо розірвання трудового договору з працівником проведено власником або уповноваженим органом без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), суд зупиняє провадження в справі, запитує згоду виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) і після її одержання або відмови виборного органу профспілкової організації (профспілкового представника) в дачі згоди на звільнення працівника (частина перша цієї статті) розглядає спір по суті. Суд для розгляду подання головного лікаря Володарської ЦРЛ оголосив перерву. 10.03.2015 року головний лікар Володарської ЦРЛ звернувся до профспілкового комітету з поданням про надання згоди на звільнення [PERSON]. 18.03.2015 року профспілковий комітет Володарської ЦРЛ розглянув подання головного лікаря Володарської ЦРЛ, про дачу згоди на звільнення [PERSON] Розглянувши клопотання, профспілковий комітет відмовив в згоді на звільнення. За ст. 43 КЗпП України рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. З протоколу засідання профспілкового комітету Володарської ЦРЛ №49 від 18.03.2015 року вбачається, що профспілковий комітет навів обґрунтування чому не дав згоди на звільнення [PERSON]. У п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року №9 (зі змінами) «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, відмова профспілкового органу в згоді на звільнення є підставою для поновлення працівника на роботі. Таким чином [PERSON] підлягає поновленню на посаді сестри медичної з ЛФК Володарської ЦРЛ з 10.02.2015 року. Згідно ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Згідно абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Пунктом 5 вказаного Порядку визначено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Пункт 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати встановлює, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно довідки про заробітну плату №27 від 03.04.2015 року, виданої Володарською ЦРЛ, позивачу у січні 2015 року нараховано 1641,90 грн заробітної плати, у грудні 2014 року - 1763,71 грн. Заробітна плата за два останні місяці роботи (1641,90 грн +1763,71 грн) складає 3405,61 грн. Позивач у грудні 2014 року відпрацювала 23 дні, у січні - 20 днів, тому 23+20=43 дні - відпрацьовані дні за останні два місяці роботи перед звільненням. Середньоденний заробіток - 3405,61 грн: 43 робочих дні = 79 грн. Відповідач повинен сплатити позивачеві середній заробіток за час вимушеного прогулу, у розмірі (43 дні х 79 грн.) = 3081 грн. Позивач просить стягнути з відповідача 20000 грн моральної шкоди, вказуючи, що порушення її законних прав призвело до моральних страждань, втрати нормальних зв'язків і вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Суд вважає, що така вимога підлягає до задоволення частково з таких підстав. Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року встановлено, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Пункт 9 вказаної вище постанови визначає, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімум доходів громадян, що діють на час розгляду справи. [PERSON] була позбавлена права працювати та одержувати оплату праці, що призвело до її моральних страждань, тому суд прийшов до переконання, що з відповідача необхідно стягнути на користь позивача моральну шкоду в розмірі мінімальної заробітної плати. Станом на 01.01.2014 року мінімальний розмір заробітної плати становить 1218 грн. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, на користь нього прийняте рішення, тому судовий збір слід стягнути з відповідача.

Outcome: partial