Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-13 00:00:00

24.11.2016 року [PERSON], [PERSON] звернулись до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовом до Миколаївської міської ради про визнання права власності на квартиру [ADDRESS] за набувальною давністю, з посиланням на те, що з 1980 року [PERSON] проживала у [ADDRESS] разом з [PERSON], як член родини. [INFO] року [PERSON] померла. [PERSON] продовжила проживати у вказаній крвартирі. У.1985 році [PERSON] уклала шлюб з [PERSON], та вони разом почали проживати у [ADDRESS], сплачували разом за комунальні послуги та приводили житлове приміщення у належний стан. Однак отримати документи про право власності не виявилось можливим, у зв'язку з тим, що дана квартира не була офіційно оформлена на [PERSON], та відсутні правовстановлюючі документи. В судове засідання позивачі не зявились, надали до суду письмову заяву, просили розглядати справу у їх відсутність. В судове засідання представник відповідача не зявився, надав до суду письмову заяву, просив розглядати справу у його відсутність. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено судом, [PERSON], як дальня родичка громадянки [PERSON], власниці квартири за адресою: [ADDRESS], з 1980 р., проживала з [PERSON] за її згодою разом як член родини за адресою: [ADDRESS]. В 1982 році [PERSON], збираючись переїхати до доньки [PERSON], запропонувала придбати у неї її квартиру, як для родички, за 1500 радянських карбованців. При передачі коштів з'ясувалось, шо [PERSON], особа похилого віку, недооформила правовстановлюючих документів на квартиру, яку вона придбала у власність у [PERSON], та у технічному паспорті значилось прізвище колишньої власниці. [PERSON] взяла авансом кошти, щоб доробити документи, необхідні для укладення договору купівлі-продажу житлового будинку, віддала [PERSON] технічний паспорт, книжки на оплату житлово-комунальних послуги для подальшої сплати і переоформлення, ключі, і представила сусідам по домоволодінню власницю квартири №9. Розпочавши процедуру переоформлення документів, [PERSON] поїхала до своєї донькі. [PERSON] в Донецьку область, де [INFO] р. померла. Документи так і залишились неоформленими. [PERSON] залишилась проживати в даній квартирі та оплачувала комунальні послуги. Більш того, 31.08.1985 р. вона зареєструвала шлюб з [PERSON], [INFO] та прийняла прізвище чоловіка - [PERSON]. Донька померлої [PERSON] [PERSON], 25.09.1987р. власною заявою на ім'я голови районної ради народних депутатів Заводського району м.Миколаєва [PERSON]. підтвердила, що її мати залишила в користування дальній родичці [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS], і вона, як спадкоємиця, згідно ст.ст. 553, 555 ЦК України, відмовляється від цієї спадщини на користь держави з правом проживання в цій квартирі [PERSON] зі своєї родиною. Рішенням виконавчого комітету Заводської районної ради народних депутатів м.Миколаєва від 15.04.1988р. № 121, винесеним за поданням прокуратури Заводського району м.Миколаєва та заявою [PERSON], частину домоволодіння по [ADDRESS] що представляло собою 74/600 частини домоволодіння №1 14, електрифіковану, без комунікацій, з пічним опаленням, без капітального ремонту, яка раніше належала гр. [PERSON], померлій [INFO] р. (згідно виправленому - померлій [PERSON] було визнано безхазяйною та згідно ст. 137 ЦК У PCP прийнято у власність держави в межах спадщини. Більш того, даним рішенням районний відділ комунального господарства також було зобов'язано згідно ст. 117 ЦК УРСР забезпечити припинення право спільної часткової власності держави и громадян шляхами продажу зазначеної частки житлового будинку. З 1988 року родина [PERSON], постійно проживаючи в житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] сплачуючи комунальні послуги та приводячи житлове приміщення в належний стан, розпочала поновлення всіх втрачених документів на квартиру та виготовлення коштоврису-оцінки, з метою викупу квартири. 01.03.1989 р. було складено довідку-характеристику ААБТ1 №306 на 74/600 частини домоволодіння за адресою: [ADDRESS], та [PERSON] сплатив рахунки за виготовлення кошториса -оцінки. Як з'ясувалось, документація на все домоволодіння [ADDRESS] знаходилась в неналежному стані, тому виготовлення кошториса на 74/600 частини домоволодіння залежало від приведення документів в належний стан на все домоволодіння. 31.03. 1989 р. [PERSON], [PERSON], як особи, які на обліку на отримання квартири в державному домі і на будівництві кооперативної квартири не перебували, зареєструвались в квартирі [ADDRESS], з правом викупу квартири. [PERSON] згідно ст.ст. 61,64 ЖК України став відповідальним квартиронаймачем. Кошторис - оцінку в 4 екземплярах на частину домоволодіння [ADDRESS] було складено лише наприкінці 1990р. та оцінено в сумі 1688 радянських карбованців. Викуп не відбувся, так як виникли перепони в здійсненні викупу квартири із власності держави у приватну власність внаслідок проголошення незалежності України, грошової реформи від 22.01.1991р.. виходу України із складу СРСР в вересні 1991р. та розпаду СРСР 26.12.1991р., що є загальновідомими обставинами згідно ст. 61 ЦПК України. ««02» листопада 1994р. позивачі затвердили робочий проект на газифікацію [ADDRESS] та ввели в експлуатацію з встановленням газового лічильника. «21» грудня 2004р. в вищезазначені квартирі зароблено водопровід та каналізацію. «25» вересня 2008р. в вищезазначеній квартирі була зареєстрована їх донька [PERSON], яка 19.06.2008р. вступила в шлюб з [PERSON], та прийняла прізвище чоловіка - [PERSON]. На теперішній час [PERSON] зареєстрована в квартирі чоловіка. На час подання позову родина [PERSON] відповідно до ст. 397 ЦК України, ст. 64 ЖК України сумлінно сплачували і сплачують за комунальні послуги (на електроенергію (особовий рахунок [NUMBER]), воду та каналізацію (особовий рахунок [NUMBER]), проводять поточні та капітальний ремонти житлового приміщення та приймають всі необхідні заходи з збереження та поліпшення житлового фонду (газифікацію, водопровід та каналізацію). Так, згідно ст. 344 ч.3 ЦК України, якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває права власності за набувальною давністю на нерухоме майно через 15 років, а на рухоме майно - через 5 років після закінчення терміну позовної давності. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Набувальна давність поширюється на всі випадки фактичного, незаконного володіння чужим майном. Згідно Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України соба, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя ст. 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга ст. 344 ЦК). (п. 9 Постанови) Враховуючи положення ст.ст. 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦКпро набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2006 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. (п. 11 Постанови) Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15,16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Оскільки позивач добросовісно, з лютого 2010 року заволодів чужим майном - мотоциклом Jawa 350 червоного кольору, 1988 року випуску, понад п'яти років відкрито, безперервно ним володіє, осіб, які б заявили свої права на це майно не встановлено, за ним може бути визнано право власності на це рухоме майно за набувальною давністю згідно ч.1 ст. 344 ЦК України. На підставі викладеного, суд вважає вимоги позивача обгрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved