Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-12 00:00:00

25 березня 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення коштів. Свої вимоги мотивує ти, що 26 лютого 2015 року між ним та [PERSON] укладено договір позики, за умовами якого позикодавець зобов'язується надати позичальнику безпроцентну позику, а останній зобов'язується повернути таку ж суму позики у визначені цим договором порядок та термін. Сума позики становить 80000 гривень. Відповідно до п. 5.1. договору позика повертається щомісячними, не пізніше останнього дня кожного місяця, платежами в розмірі 6600 гривень протягом перших одинадцяти місяців та в розмірі 7400 гривень в останній місяць. Перший платіж здійснюється до 31 березня 2015 року. Остаточне повернення позики здійснюється до 28 лютого 2016 року. На даний час за умовами договору сплачено лише 6600 гривень за березень 2015 року, про що свідчить напис на зворотній стороні договору. Більше жодного платежу не надходило, що є порушенням п. 5.1. договору. 27 лютого 2015 року між позикодавцем та [PERSON] укладено договір поруки, відповідно до якого поручитель поручається перед кредитором за належне виконання зобов'язання [PERSON] за договором позики від 26 лютого 2015 року в сумі 500 гривень. 02 жовтня 2015 року на адресу позичальника направлена вимога про сплату боргу, на яку остання не відреагувала, пояснень щодо причин не сплати боргу не надала. Позичальник у встановлений у договорі строк у добровільному порядку не повернула позикодавцю отримані в борг грошові кошти, тому залишок заборгованості в розмірі 73400 гривень підлягає стягненню з відповідача в судовому порядку. Просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача: -суму позики в розмірі 72900 гривень; -інфляційні втрати в розмірі 2017 гривень 98 копійок; -три проценти річних у розмірі 1050 гривень 61 копійку; Також просить стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на свою користь суму боргу в розмірі 500 гривень. У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлений позов у повному обсязі та просив його задовольнити з наведених у ньому підстав. Відповідачі у судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Будь-яких заяв чи клопотань щодо поважності причин неявки у судове засідання до суду подано не було. Суд за згодою представника позивача ухвалив постановити заочне рішення згідно положень ч. 1 ст. 224 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 26 лютого 2015 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір позики, за умовами якого позикодавець зобов'язується надати позичальнику безпроцентну позику, а останній зобов'язується повернути таку ж суму позики у визначені цим договором порядок та термін. Сума позики становить 80000 гривень. Підписання позичальником цього Договору свідчить про фактичне отримання ним суми позики від позикодавця. Позика повертається щомісячними, не пізніше останнього дня кожного місяця, платежами в розмірі 6600 гривень протягом перших одинадцяти місяців та в розмірі 7400 гривень в останній місяць. Перший платіж здійснюється до 31 березня 2015 року. Остаточне повернення позики здійснюється до 28 лютого 2016 року (а.с. 6). 02 жовтня 2015 року на адресу [PERSON] направлена вимога про сплату боргу, на яку остання не відреагувала, пояснень щодо причин не сплати боргу не надала (а.с. 7-8). Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Сторона позивача посилається нате, що відповідач [PERSON] борг у повному розмірі не повернула. На погашення боргу вона сплатила лише 6600 гривень, що підтверджується написом на звороті договору позики. Відповідачі у судове засідання не з'явились та не надали суду доказів на підтвердження факту повернення залишку коштів позивачу. За таких обставин, суд вважає, що вимога позивача про стягнення з відповідача [PERSON] 72900 гривень боргу ґрунтується на законі. У частинах 1, 2 ст. 553 ЦК України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Частинами 1, 2 ст. 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. 27 лютого 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір поруки, за умовами якого поручитель поручається перед кредитором за належне виконання зобов'язання [PERSON] за договором позики від 26 лютого 2015 року в сумі 500 гривень (а.с. 18-19). З таких обставин, підлягає задоволенню вимога позивача про стягнення солідарно з [PERSON] та [PERSON] суми боргу в розмірі 500 гривень. У ч. 1 ст. 1050 визначено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З позовної заяви вбачається, що позивач просить стягнути ці суми за період з 01 травня 2015 року по 24 березня 2016 року. Стороною позивача наданий суду розрахунок інфляційні втрати позивача, які складають 2017 гривень 98 копійок, та трьох процентів річних, які складають 1050 гривень 61 копійку. Наданий суду розрахунок відповідає вимогам закону. З огляду на наведене, позов підлягає задоволенню. З урахуванням задоволення позову, на підставі ст. 88 ЦПК України, стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає 489 гривень 08 копійок судового збору, а з відповідача [PERSON] - 275 гривень 60 копійок судового збору. Позивача також просить стягнути з відповідача 550 гривень витрат на правову допомогу. Відповідно до ст. 1 Законі України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Пунктом 48 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах визначено, що витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. На підтвердження таких витрат суду було надано копію договору про надання правової допомоги та акта приймання-передачі наданих послуг (а.с. 24-26, 27). Разом з тим, суду не надано доказів, що витрати на правовому допомогу бил понесені позивачем, тому така вимога не підлягає задоволенню.

Outcome: approved