Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-29 00:00:00

24\~жовтня 2018\~року [PERSON]яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітньої [PERSON] звернулась до Словянського міськрайонного суду Донецької області із заявою за участю заінтересованих осіб Міністерства соціальної політики України, [PERSON] Федерації про встановлення факту, що має юридичне значення, який полягає в тому, що вимушене переселення [PERSON]разом із неповнолітньою дитиною [PERSON] у вересні 2014 року з окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок збройної агресії [PERSON] Федерації проти України та окупації [PERSON] Федерацією частини території Донецької області України. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що вона народилась, проживала та була зареєстрована в [INFO]. Має двох дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. 11 вересня 2014 року заявниця, разом зі своєю донькою [PERSON], була вимушена переміститись з місця їх постійного проживання на тимчасово окупованій території Донецької області за адресою: [ADDRESS], до с. Прелесне Словянського району Донецької області за адресою: пров. Підгорний, буд. 6, де вони продовжують проживати по теперішній час, та ця адреса є їх фактичним місцем проживання, що підтверджується довідкою про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції від 22 квітня 2015 року № [NUMBER]. Вказана вище довідка, була видана заявниці як внутрішньо переміщеній особі, та була дійсна на момент набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо посилення гарантій дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 24 грудня 2015 року № 921-VIII, тобто станом на 13 січня 2016 року, та відповідно до ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» діє безстроково. До вимушеного переселення з окупованої [PERSON] Федерацією частини території Донецької області заявниця разом зі своєю донькою, були повноцінними громадянами своєї держави, оскільки зростали, отримували освіту, мали житло та налагоджений побут на території м. Горлівка Донецької області. Ситуація в регіоні почала змінюватися в травні 2014 року. Місто захопили російські найманці. Вони завжди були озброєні та розмовляли російською мовою. Вони захоплювали адміністративні будівлі, знімали українські прапори та вішали прапори окупаційної влади [PERSON] Федерації на території Донецької області. [PERSON] найманці встановили блокпости на виїзді та вїзді в місто, а також в самому місті Горлівка. Люди не могли вільно пересуватися містом, оскільки бойовики завжди перевіряли паспорти та запитували мету переміщення по місту. 11 травня 2014 року відбувався референдум, на якому мало вирішуватись питання про самостійність регіону. Крім того, в травні 2014 року заявниця була позбавлена права голосувати на виборах Президента України, оскільки вибори в м. Горлівка Донецької області не проводилися, дільниці для голосування були фактично відсутні. Таким чином, вона як виборець була позбавлена права голосу, яке гарантоване як національним законодавством, так і міжнародно-правовими нормами. З початком бойових дій, м. Горлівка Донецької області перетворилося на місто яке непридатне для повноцінного життя. Перестали працювати магазини і аптеки, не було води, газу та світла, не працював громадянський транспорт. Під час обстрілів вона з донькою та сусідами змушена була сидіти в підвалах, оскільки обстріли не припинялися. У підвалі вони просиділи більше місяця. На той момент зовнішні фактори російської агресії перевищили межу тривоги, занепокоєння та стресового напруження. Фактичне проживання в умовах війни давало підстави реально сприймати загрозу бути вбитими озброєними російськими окупантами. Зазначені обставини призвели до погіршення психічного та емоційного стану здоровя та неможливості подальшого проживання в [INFO], у звязку із чим, 11 вересня 2014 року заявниця разом з донькою вимушені були залишити своє житло та переїхати до с. Прелесне Словянського району Донецької області, аби мати змогу жити не турбуючись про свою безпеку. Вважає, що саме внаслідок збройної агресії [PERSON] Федерації на території Донецької області та окупації [PERSON] Федерацією частини території Донецької області України було порушено цілу низку прав і свобод її та її доньки, передбачених Конвенцією «Про захист прав людини та основоположних свобод» від 04 листопада 1950 року, Протоколом (Перший протокол) до цієї Конвенції від 20 березня 1952 року та Протоколом № 4 до цієї Конвенції від 16 вересня 1963 року, зокрема: право на життя, право на свободу та повагу до честі і гідності, право на свободу і особисту недоторканість, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті і релігії. Зазначений факт підтверджується довідкою про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, однак ця довідка посвідчує лише факт її вимушеного переселення з м. Горлівки до с. Прелесне Словянського району Донецької області, і не містить в собі зазначення причини такого переселення. Просила встановити факт, що її вимушене переселення разом з малолітньою дитиною [PERSON] у вересні 2014 року з окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок збройної агресії [PERSON] Федерації проти України та окупації [PERSON] Федерацією частини території Донецької області України. Встановлення зазначеного факту необхідно заявниці для визначення свого статусу та статусу своєї дитини як осіб, які перебувають під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року (жертви потерпілого від міжнародного конфлікту), що обумовлює виникнення прав та обовязків, передбачених цією Конвенцією та іншими нормами міжнародного права. Заявниця [PERSON], будучи належним чином повідомленою про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не зявилась, подала до суду заяву в якій розгляд справи просила проводити у її відсутності, на заявлених вимогах наполягала, просила їх задовольнити. Представник заінтересованої особи, Міністерства соціальної політики України, був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що стверджується поштовим повідомленням про отримання судової повістки, однак не використав свого права на безпосередню участь у судовому засіданні, та у судове засідання не зявився не повідомивши про причини неявки. Представник заінтересованої особи, [PERSON] Федерації в особі посольства [PERSON] Федерації в Україні, був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що стверджується поштовим повідомленням про отримання судової повістки, однак не використав свого права на безпосередню участь у судовому засіданні, та у судове засідання не зявився не повідомивши про причини неявки. Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд в межах заявлених вимог (ст. 13 ЦПК України) встановив наступне. Згідно з паспортом громадянина України серії ВЕ № 213417, виданим Микитівським РВ Горлівського МУ УМВС України в Донецькій області 13 березня 2002 року на імя [PERSON], остання народилась 18 жовтня 1985 року в м. Горлівка Донецької області, та її зареєстрованим місцем проживання є: [ADDRESS] (а.с. 30-32). Згідно із свідоцтвом про народження серії І-БП № 074612, [PERSON], народилась 13 липня 2003 року в м. Горлівка Донецької області, та її батьками записані: [PERSON] та [PERSON] (а.с. 34). Згідно із свідоцтвом про народження серії І-НО № 616448, [PERSON], народився 25 липня 2015 року в м. Миколаївка Словянського району Донецької області, та його батьками записані: [PERSON] та [PERSON] (а.с. 35). З довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції № [NUMBER] від 22 квітня 2015 року видно, що [PERSON]разом з малолітніми [PERSON] та [PERSON], будучи зареєстрованим за адресою: [INFO],\~перемістилися з\~тимчасово окупованої\~території (району\~проведення антитерористичної\~операції)\~в с.Прелесне, пров. Підгорний, буд. 6, Словянського району Донецької області, 18 серпня 2014 року (а.с. 36). Доводи заявниці про обставини, які відбувалися у м. Горлівка Донецької області за період з квітня 2014 року підтверджуються публікаціями у ЗМІ, інтернет-виданні «Кореспондент» та на сайті Українського національного інформаційного агентства «Укрінформ», а саме проведення так званого «референдуму» на Донбасі/на сході України 11 травня 2014 року (а.с. 38,39,40), відомостями прес-служби Служби безпеки України щодо затримання громадян [PERSON] Федерації які брали участь у бойових діях у складі незаконних збройних формувань терористичної організації «ДНР», агента ФСБ РФ на території Донецької області України від 30 червня 2015 року (а.с. 41), від 06 вересня 2015 року (а.с. 42), від 13 грудня 2014 року (а.с. 43). З матеріалів розслідування транскордонних атак на сході України, здійсненого міжнародним партнерством за Права Людини разом з Норвезьким Гельсінським Комітетом та Українською Гельсінською спілкою з прав людини, вбачається що напади на населені пункти Колесниківка, Комишне, Мілове, [PERSON], Дмитрівка та Побєда в Луганській області вказують на збройний конфлікт міжнародного характеру, який починається з моменту, коли має місце військова інтервенція збройних сил однієї країни на територію іншої країни. У випадках атак на вищезазначені населені пункти український кордон перетнули нелегально, після чого військові напади були здійснені на обєкти військової інфраструктури, пункти прикордонного контролю та цивільні обєкти. Покинуті речі персонального вжитку та сліди переміщення військової техніки, рух російських військових підрозділів на території [PERSON] Федерації і через кордон України вказують на те, що перетини кордону та напади на українські території не могли бути організовані без допомоги військових підрозділів [PERSON] Федерації. Відповідно, нелегальний перетин державного кордону людьми, повязаними з російськими військовими підрозділами та атаки на обєкти, розташовані на території України, можна прирівняти до початку військового конфлікту міжнародного характеру (а.с. 44-49). Дослідницька мережа Bellingcat опублікувала інтерактивну карту з координатами, звідки Росія і підконтрольні їй незаконні збройні формування обстрілювали схід України влітку 2014 року (а.с. 70-71 ). Пунктом 18 резолюції 1988 (2014) Парламентської [PERSON] Європи визначено, що враховуючи ризик дестабілізації та погіршення без пекового режиму цілого регіону подальшою російською військовою агресією проти України, [PERSON] рекомендує, щоб Сполучені Штати та Сполучене Королівство як підписанти Будапештської Угоди так і інші відповідні європейські держави вивчили можливість реальних безпекових угод для забезпечення незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України (а.с.72-76). Згідно із резолюцією 2067 (2015) Парламентської [PERSON] Європи з початку російської агресії в Україні у 2014 році понад 1300 осіб були оголошені зниклими без вісті. [PERSON] висловлює жаль стосовно рішення президента російської Федерації утаємничувати дані щодо втрат серед особового складу збройних сил [PERSON] Федерації, що сталися під час спецоперацій у мирний час (а.с. 81-84). У інтернет-виданнях було здійснено ряд публікацій щодо окупованої Горлівки та Донецького регіону. Так, за відомостями видання Korrespondent.net від 14 травня 2014 року, у так званій «ДНР» заявили про створення вищого органу влади і ради безпеки (а.с. 89). 25 травня 2014 року інтернет-видання «Union» повідомило, що у Горлівці Донецької області озброєні люди захопили будівлю протестантської церкви та біблійного університету (а.с. 97-98). Згідно із публікацією Еспресо TV від 11 липня 2014 року, Віце-премєром «уряду» так званої «ДНР» призначений колишній міністр Придністровя (а.с. 89). [PERSON] 16 липня 2014 року повідомило, що в так звані «ДНРівці» запровадили в Донецьку воєнний стан і комендантську годину (а.с. 92-93). 27 липня 2014 року видання Українська Правда повідомило, що по м. Горлівка Донецької області, вдень 27 липня 2014 року було завдано ракетно-мінометного удару з околиць міста. Кількість загиблих серед мирного населення від 20 до 30 осіб (а.с. 101). Згідно із публікацією телеканалу 112.ua, від 27 липня 2014 року, Горлівка заблокована силами АТО, бойовики обстрілюють житлові квартири, - АТЦ (а.с. 102). Інтернет-видання «Union» 10 серпня 2014 року відзначило, що ситуація в Горлівці залишається напруженою, фактично відсутні водопостачання та електроенергія (а.с. 94-95). Згідно із публікацією «Union» від 02 березня 2016 року, офіційний сайт Головного управління розвідки Міністерства оборони України повідомив про те, що з Росії до тимчасово окупованих районів Донбасу прибули російські військові підрозділи (а.с. 85). Відповідно до резолюції 2028 (2015) Парламентської [PERSON] Європи в результаті анексії Криму [PERSON] Федерацією та збройного конфлікту в українському Донбасі понад 921\~000 людей (станом на 23 січня 2015 року) виявилися переміщеними в межах України, та понад 524\~000 звернулися за притулком або щодо отримання іншого юридичного статусу у [PERSON] Федерації. [PERSON] закликає органи російської влади утримуватися від дестабілізації України та фінансування військової підтримки незаконним озброєним угрупуванням та використовувати їхній вплив на них, щоб вони повністю дотримувались та впроваджували положення Мінських угод. [PERSON] закликає міжнародне співтовариство продовжувати надавати матеріальну та організаційну допомогу українським внутрішньо переміщеним особам та біженцям, зокрема в зимові місяці та допомагати українським органам влади в розробці довгострокових програм допомоги (а.с. 103-109). Із заяви Міністерства закордонних справ України щодо виконання Мінських домовленостей, розміщеної в інтернет-джерелі 01 березня 2016 року, вбачається, що 20 лютого 2014 року [PERSON] Федерація розпочала збройну агресію проти України, окупувавши АР Крим та м. Севастополь. Сьогодні ця агресія продовжується на Донбасі. З моменту початку агресії загинуло понад 2600 українських військовослужбовців та понад 9000 було поранено. Лише за останні два місяці 2016 року українські позиції були обстріляні понад 2500 разів, внаслідок чого 12 військовослужбовців загинули та понад 150 зазнали поранень. Міністерство закордонних справ України закликає міжнародну спільноту чинити максимальний тиск на Росію та зберігати санкції, допоки Донбас та Крим не будуть де окуповані, а територіальна цілісність та суверенітет України відновлені (а.с. 111). Згідно зі статтею 4 Конвенції про захист цивільного населення під час війни особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є. Відповідно до частини першої статті 1 Закону України від 20 жовтня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб»,\~внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що підставами внутрішнього переміщення осіб на території України у тому числі може бути: збройний конфлікт, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру. У частині першій статті 4, частині першій статті 5\~Закону України\~«Про забезпечення\~прав і\~свобод внутрішньо\~переміщених осіб» передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених\~статтею 12\~цього Закону. Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у\~статті 1 цього Закону.\~Постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб»\~затверджено порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Встановлена форма довідки не передбачає внесення відомостей про причину переміщення особи з місця свого постійного проживання. Положеннями Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» порядок підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту або тимчасової окупації території України не передбачено, проте не виключається можливість звернення внутрішньо переміщеної особи до суду для встановлення конкретної причини внутрішнього переміщення, якщо від цього юридичного факту у цієї особи виникають, змінюються або припиняються певні правовідносини. Частиною четвертою статті 2 Закону України від 18 січня 2018 року\~«Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях»\~визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії [PERSON] Федерації, покладається на [PERSON] Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. При цьому, відповідно до абзацу 6\~преамбули вказаного\~Закону датою початку окупації частини території України, зокрема Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, є дата, визначена Законом України від 15 квітня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», а саме: 20 лютого 2014 року. Отже, вказаний Закон і передбачає, які права можуть виникнути в особи, щодо якої встановлено юридичний факт, про який просить заявниця. Статтею 55 Конституції України\~передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.\~\~ Відповідно до частин першої та другої\~статті 124 Конституції України\~делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. З урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (стаття 124 Конституції України), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян. У\~Рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №\~8?рп/2002\~(справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) вказано, що судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. І саме держава бере на себе такий обовязок відповідно до частини другої\~статті 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом частини другої статті 64 Конституції України\~право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану. Частина четверта статті 10\~ЦПК України і стаття 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~покладає на суд обовязок при розгляді справ застосовувати\~Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною [PERSON] України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За змістом статті 1 Конвенції існує презумпція, що юрисдикція здійснюється на всій території Договірної держави. Зобовязання, взяті на себе Договірною державою за статтею 1, включають два аспекти, а саме: з одного боку - негативне зобовязання утримуватися від втручання у здійснення гарантованих прав і свобод, а з іншого боку - позитивні зобовязання вживати належних заходів для забезпечення дотримання таких прав і свобод на своїй території. Навіть за виняткових обставин, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території через військову окупацію збройними силами іншої держави, воєнні дії чи повстання, або внаслідок створення сепаратистського режиму на її території, вона не втрачає своєї юрисдикції за змістом статті 1 Конвенції. У випадках, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території, її відповідальність за Конвенцією обмежується виконанням позитивних зобовязань. Такі зобовязання стосуються як заходів, необхідних для відновлення контролю (як вираження своєї юрисдикції) над відповідною територією, так і заходів із забезпечення поваги до особистих прав заявника. Таким чином, перша частина цих зобовязань вимагає від держави відстояти або відновити свій суверенітет над територією та утриматися від будь-яких дій з підтримки сепаратистського режиму. Згідно з другою частиною зобовязань держава повинна вжити судових, політичних або адміністративних заходів для забезпечення особистих прав заявника. Згідно із частиною першою та пунктом пятим частини другої статті 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно із частиною другою статті 315 ЦПК України,\~у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян.\~\~ Відповідно до частини третьої статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на [PERSON] Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права. Оцінюючи надані заявницею докази на підтвердження своїх вимог, суд враховує, що\~встановлення факту, що має юридичне значення щодо того, що вимушене переселення заявниці разом з дитиною з окупованої території Донецької області відбулось унаслідок збройної агресії [PERSON] Федерації та окупації [PERSON] Федерацією частини території Донецької області (а саме, м. Горлівка), можливе лише у судовому порядку, оскільки законодавець не визначив іншого, позасудового способу встановлення причинно-наслідкового звязку між переселенням осіб із зони проведення бойових дій на сході України та військовою агресією [PERSON] Федерації. Суд звернув увагу на те, що встановлення цього факту, що має юридичне значення можливе лише у судовому порядку. Крім того, від встановлення такого факту залежить виникнення та реалізація особистих та майнових прав заявниці, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини, і відповідно, інтересів останньої. При цьому відповідний юридичний факт є індивідуальним, оскільки породжує правові наслідки лише для заявниці. Таким чином, суд на підставі аналізу зазначених положень закону встановив підстави для висновку про те, що як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати судовий захист прав та свобод людини і громадянина, тобто саме держава бере на себе такий обов'язок відповідно до конституційних норм; право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Стосовно обставин, що зумовили вимушене переселення заявниці яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини з частини окупованої [PERSON] Федерацією території - м. Горлівка Донецької області Україна, то суд виходить з того, що заявниця та її донька є громадянами України, що встановлено в судовому засіданні. До початку окупації в 2014 році вони, як повноправні громадяни своєї країни, мали власне майно, налагоджений побут та можливість вести повноцінне життя. Проте наведені обставини призвели до неможливості подальшого проживання в м. Горлівка, у звязку із чим у вересні 2014 року, внаслідок воєнних дій [PERSON] Федерації проти України, та з метою уникнення загрози життю, здоров'ю, свободі, насильницької втрати громадянства, тощо, у результаті збройної агресії [PERSON] Федерації, заявниця разом з донькою вимушені були переїхати до с. Прелесне Словянського району Донецької області, залишивши житло у м. Горлівка Донецької області, змінивши власний побут та спосіб життя. Факт, який просить встановити заявниця, належить до повноважень відповідних державних органів, які у нормативно-правових актах цей факт встановили, і те, що цей факт є загальновідомим, лише підтверджує те, що заява [PERSON]яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої [PERSON] є обґрунтованою та підлягає задоволенню, оскільки заявниця довела, що від встановлення цього юридично значимого для них факту залежить виникнення, зміна та припинення правовідносин, в яких вони через дії [PERSON] Федерації вимушено беруть участь. Водночас з наведеним, суд вважає необхідним зазначити також, що незважаючи на те, що в якості однієї із заінтересованих осіб у даній справі визначено іноземну державу, правило про застосування щодо неї судового імунітету, передбачене частиною першою статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23 червня 2005 року, не порушено. По-перше, вказана норма визначає імунітет від предявлення позову до іноземної держави та залучення її до участі у справі як третьої особи. Натомість, у даному випадку [PERSON] Федерація бере участь як заінтересована особа у справі окремого провадження, а не виступає із вимогами як сторона чи третя особа у справі позовного провадження. По-друге, підставою подання громадянами України заяви про встановлення відповідного факту є тимчасова окупація [PERSON] Федерацією частини території України. Як зазначено в абзаці 15\~преамбули\~Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», дії [PERSON] Федерації на території окремих районів Донецької та Луганської областей, Автономної Республіки Крим та міста Севастополя грубо порушують принципи та норми міжнародного права. Частина четверта\~статті 79\~Закону України «Про міжнародне приватне право»\~вказує на ті випадки, коли Україна може застосувати реторсію - правомірні обмежувальні заходи у відповідь на аналогічні заходи іншої держави. Так, якщо в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права. На необхідності врахування вказаних приписів закону наголошується у пункті 19\~Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2014 року № 13 «Про застосування судами міжнародних договорів України при здійсненні правосуддя». Поряд з\~цим,\~судом було\~враховано,\~що необхідною\~передумовою справедливого\~судового розгляду,\~дотримання принципів\~змагальності і\~процесуальної рівноправності\~сторін є\~належне повідомлення\~про судовий\~процес осіб,\~які беруть\~участь у\~справі,\~і вчасно\~надіслав на\~адресу Посольства\~[PERSON] Федерації\~в Україні\~ухвалу про\~відкриття провадження\~у справі\~разом із\~заявою про встановлення\~факту,\~що має\~юридичне значеннята доданими до неї матеріали, та судові повістки про виклик до суду, які були отримані уповноваженою особою. Натомість [PERSON] Федерація, будучи належним чином сповіщеною про дату та час розгляду справи в суді, у судових засіданнях участі не взяла, жодних заяв, у тому числі щодо невизнання юрисдикції українських судів на вирішення даної справи, не заявляла. Аналогічна правова позиція щодо застосування тих самих норм права у подібних правовідносинах сформульована Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в іншому судовому рішенні, постановленому за результатами перегляду цивільної справи № 363/2981/16-ц. Зважаючи на встановлені обставини, суд приходить до висновку про те, що заява [PERSON]підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі наведеного,

Outcome: approved