Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-25 00:00:00

26.05.2014 року позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь» (надалі - ПАТ «МК «Азовсталь») про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати. В послідуючим позивачка декілька разів уточнювала свої позовні вимоги, останній раз у ході судового засідання 26.12.2014 року. Згідно позовних вимог просила стягнути із відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку по заробітній платі з 01.08.2003 року по день ухвалення судового рішення у розмірі 25901,09 грн., виходячи із середньоденній заробітній плати 19,97 грн., індексацію по заробітній платі з компенсацією за період з 01.01.1998 року по 01.03.2003 року у розмірі 156,28 грн., моральну шкоду в розмірі 5000 грн. В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що з 12.08.1987 року по 04.07.2003 року працювала в ПАТ «МК»Азовсталь», за цей період їй нараховувалася та виплачувалася заробітна плата. Розмір її заробітної плати не відповідав діючому законодавству про працю, зокрема відповідач з 01.01.1998 року не індексував мою заробітну плату. Крім того, 17.02.2014 року вона зверталася до відповідача про виплату суми індексації по заробітній платі за період з 01.03.2003 року по 31.07.2003 рік. 11.02.2014 року та 17.02.2014 року вона отримала від відповідача на свій картковий рахунок суму у розмірі 31,30 грн. Із розміром отриманої суми індексації вона згодна, однак індексація є складовою та невід'ємною частиною заробітної плати, є додатковою заробітною платою. Відтак на неї розповсюджується правовий режим, передбачений ст..ст.116,117 КЗпП, з вини відповідача сталася затримка виплати всіх належних їй при звільненні сум, тобто відповідач фактично з нею розрахувався тільки 17.02.2014 року. Просила стягнути із відповідача на її користь відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку по заробітній платі з 01.08.2003 року по день ухвалення судового рішення у розмірі 25901,09 грн., виходячи із середньоденній заробітній плати 19,97 грн., індексацію по заробітній платі з компенсацією за період з 01.01.1998 року по 01.03.2003 року у розмірі 156,28 грн., моральну шкоду в розмірі 5000 грн. У судове засідання позивач, будучи належним чином повідомлений про час та місце слухання справи, не з'явилася, надавши суду заяву про розгляд справи без її участи, наполягаючи на задоволенні позовних вимог, та про розгляд справи за участю її представника. Представник позивача [PERSON], яка діє на підставі довіреності, підтримала позовні вимоги [PERSON] в остаточної редакції, надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві та просила їх задовольнити. Представник відповідача Чайкіна К.О., яка діє на підставі довіреності позовні вимоги не визнала, зазначивши, що стосовно вимог з 01.01.1998 року по 01.08.2001 року про стягнення індексації позивач пропустив строки звернення до суду. Порядок проведення індексації грошових доходів населення, який діяв до 2003 року, передбачав приведення до межі малозабезпеченості, яка встановлювалася Верховною Радою України, але з 2000 року розмір вже не встановлювався, тому відповідач був позбавлений можливості нарахувати індексацію заробітної плати в даний період позивачу. Що стосується компенсації, то Закон був прийнятий 19.10.2000 року, діяти став з 01.01.2001 року, відповідно підстави для нарахування позивачу компенсації в період до 01.01.2001 року, відсутні. Крім того, в день звільнення позивача йому були виплачені всі суми у повному обсязі, тому відсутні передбачені ст..117 КЗпП України підстави для стягнення середнього заробітку, та моральної шкоди. Просила в задоволенні позову відмовити. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, вважає що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. З матеріалів справи вбачається, що позивачка [PERSON] у період з 12.08.1987 по 04.07.2003 рік перебувала у трудових відносинах з ПАТ «МК «Азовсталь». За цей період їй нараховувалась і виплачувалась заробітна плата. Правові основи індексації грошових доходів населення визначені Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 року. Відповідно до ст..4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» (в редакції від 25.04.1997 року - період коли виникли спірні правовідносини) обчислення індексу споживчих цін наростаючим підсумком для індексації грошових доходів громадян починається з 01 січня 1997 року, і індексація провадиться, якщо індекс споживчих цін перевищив 105 відсотків (величина порога індексації). Обчислення індексу споживчих цін для здійснення подальшої індексації грошових доходів громадян починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив 105 відсотків. Згідно статті 5 вказаного Закону індексації підлягають грошові доходи громадян у межах трикратної величини вартості межі малозабезпеченості. Повній індексації підлягають доходи в межах величини вартості межі малозабезпеченості. Якщо доход перевищує величину вартості межі малозабезпеченості, то його частина у межах подвійної величини вартості межі малозабезпеченості індексується у розмірі 80 відсотків, наступна частина доходу у межах величини вартості межі малозабезпеченості - у розмірі 70 відсотків. Частина грошового доходу, що перевищує трикратну величину вартості межі малозабезпеченості, індексації не підлягає. Порядок проведення індексації грошових доходів громадян визначається Кабінетом Міністрів України згідно із законодавством. Аналогічні положення індексації заробітної плати закріплені і в пункті 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 07.05.1998 року № 663 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів громадян» (в редакції від 07.05.1998 року). З аналізу наведених норм вбачається, що для вірного та законного проведення розрахунку індексації заробітної плати визначальним є розмір межі малозабезпеченості. Згідно статті 4 Закону України «Про межу малозабезпеченості» величина вартості межі малозабезпеченості щорічно затверджується Верховною Радою України за поданням Кабінету Міністрів України при затвердженні Державного бюджету України і періодично переглядається відповідно до зростання індексу цін на споживчі товари і послуги разом з уточненням показників Державного бюджету України. У виняткових випадках Верховна рада України може затвердити величину вартості межі малозабезпеченості і не при затверджені Державного бюджету України. Відомості про величину вартості межі малозабезпеченості публікуються в офіційних виданнях. За період з 2000 року по 2002 рік відсутні дані про встановлення Верховною радою України розміру межі малозабезпеченості, що робить не можливим нарахування індексації заробітної плати за вказаний позивачкою період та покладання цього обов'яжу на відповідача. За таких обставин та положень чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства, відповідач був позбавлений в законний спосіб провести індексацію заробітної плати за період вказаний позивачем. Законом України «Про компенсацію громадянам утрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» № 2050-111 від 19.10.2000 року передбачає здійснення компенсації громадянам утрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати у випадку затримки на один чи більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня вступу в силу даного закону, а саме з 01.01.2001 року. Таким чином, як було встановлено вище законних підстав для нарахування позивачці компенсації відносно доходів нарахованих та невиплачених у період до 01.01.2001 року, відсутні. У разі неможливості нарахування індексації за період з 2000 до 01.03.2003 рік, відповідно у відповідача відсутні порушення у вигляді затримки виплати індексації, тому відсутні підстави для нарахування компенсації втрати частки доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати. Що стосується позовних вимог [PERSON] в частині стягнення із відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку по заробітній платі з 01.08.2003 року по день ухвалення судового рішення у розмірі 25901,09 грн., виходячи із середньоденній заробітній плати 19,97 грн. суд прийшов до наступного. З 01.03.2003 року по 31.07.2003 року (день звільнення) позивачці не проводилася індексація, передбачена діючим законодавством. У лютому 2014 році позивачка звернулася з листом до відповідача про відновлення своїх трудових прав. Відповідачем 11.02.2014 року і 17.02.2014 року було перераховано на банківський рахунок кошти в розмірі 12,06 грн. і 16,19 грн., які складалися з розрахунку по заробітній платі, що була проіндексована відповідно до вимог закону. Таким чином, у судовому засіданні була встановлена наявність факту порушення трудового законодавства в частині своєчасної виплати позивачу індексації заробітної плати, відповідно до закону позивачці до виплати підлягає й сума середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку. Згідно зі ст..116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В день звільнення позивачка 31.07.2003 року підприємство повинно було провести з [PERSON] повний розрахунок. Проте, суми індексації заробітної плати та компенсації за несвоєчасно виплачену заробітну плату в день звільнення позивачці виплачені не були. Згідно зі статтею 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до положень ст..233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Таким чином, при розгляді в позовному провадженні трудового спору про стягнення належної працівникові заробітної плати положення частини другої статті 233 КЗпП України підлягає застосуванню у випадках пред'явлення вимог про стягнення будь-яких виплат, що входять до структури заробітної плати, і застосування цих положень не пов'язане з фактом нарахування чи не нарахування роботодавцем спірних виплат. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нарахованої роботодавцем. Як вбачається із матеріалів справи, що тільки 26.05.2014 року [PERSON] звернулася до суду із даним позовом і просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки виплати індексації за період з 01.08.2003 року по день вирішення рішення суду, тобто по 26.12.2014 року в сумі 25901,09 грн. При ухваленні рішення про стягнення із відповідача на користь позивача суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд виходить з того, що позивачці підлягала б виплаті сума індексації заробітної плати з компенсацією за час затримки виплати в розмірі 31,30 грн., що не оспорювало ся сторонами. Позивачка була звільнена 31.07.2003 року, цей день був для неї останнім робочим днем (не вихідним) днем, а тому відповідач мав з позивачем провести розрахунок в день звільнення, але не виконав вимоги закону в цій частині. Виходячи з позовних вимог і графіка робочого часу позивачки, з 31.07.2003 року по 17.02.2014 року (день коли відповідач виплатив позивачці суму індексації заробітної плати з компенсацією) припадає 23148 робочих годин (згідно із графіком № 3 роботи та відпочинку робітників підрозділів ПАТ «МК»Азовсталь» чотирьох бригадний, двозмінний, безперервний з тривалістю робочої зміни 12 годин). Розрахунок при визначенні розміру середнього заробітку за весь час затримки у розрахунку при звільненні провадиться відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно з пунктом 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Відповідно до наданого суду розрахунку середнього заробітку позивача вбачається, що середньогодинна заробітна плата [PERSON] за останні повні два місяці роботи перед звільненням складала 3,38 грн./год. Суд бере за основу саме цей розрахунок, оскільки він відповідає вимогам «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (а.с.65). З довідки-розрахунку, наданої суду представником відповідача щодо середньогодинного заробітку позивачки, вбачається, що сума середнього заробітку за період з моменту звільнення по день фактичного розрахунку з позивачем становить 78240,24 грн. (23148 роб. днів х 3,38 грн. = 78240,24 грн.). Таким чином, суд встановив, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 78240,24 грн. При цьому, відповідно до довідки-розрахунку відповідача, що за період з 01.03.2003 року по 31.07.2003 року (спірний період) сума заробітної плати, яка підлягала індексації становить 2901,60 грн. Як роз'яснено в п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13, встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Як з'ясовано, між сторонами виник спір щодо розміру заборгованості із заробітної плати. Позивачка зверталася до підприємства з заявою про виплату заборгованості по заробітній платі, і відповідачем 11.02.2014 року і 17.02.2014 року були виконані вимоги з повного розрахунку, і, навіть, з перевищенням, із звільненим позивачем у вигляді виплати індексації заробітної плати за період з 01.03.2003 року по 31.07.2003 року і її компенсації за порушення строків виплати. Звертаючись до суду позивачка [PERSON] просила стягнути із підприємства середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 25901,09 гривень. Враховуючи розмір середньогодинної заробітної плати позивачки 3,38 грн., розрахований середній заробіток з 31.07.2003 року по 17.02.2014 року за 23148 робочих годин, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з частки основної спірної суми по індексації і компенсації 31,30 грн., на яку позивачка мала право, і у зв'язку з невиплатою якої виник даний спір; істотності спірної суми порівняно із середнім заробітком; тривалості часу, протягом якого за отриманням недоплаченої суми не зверталася позивачка, що фактично і визначило розмір суми середнього заробітку, стягнення якої вона вимагала. І, беручи уваги наведене, вважає, що до стягнення на користь позивачки підлягає частковий розмір середнього заробітку в сумі 750 гривень. Враховуючи, що факт порушення трудових прав [PERSON] знайшов своє підтвердження в судовому засіданні, обґрунтованими визнаються і позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, оскільки у відповідності з положеннями ст..237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходить з принципів розумності та справедливості, також наведених позивачем обґрунтувань моральних страждань і визначає до відшкодування 200 грн. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 243 гривни 60 копійок. На підставі викладеного,

Outcome: partial