Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-01 00:00:00

25 червня 2018 року до Дніпровського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Відповідно до заявлених позовних вимог позивач просить суд: розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] та сягнути аліменти на утримання дитини у розмірі ? частини усіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня пред'явлення позову до суду та до досягнення дитиною повноліття. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність порозуміння між ними, подальше примирення неможливе, на даний момент шлюбні відносини фактично припинені, а спільне господарство ними не ведеться. У шлюбі народилася дитина [PERSON], [INFO]. Відповідач зобов'язаний сплачувати аліменти на утримання доньки, які вкрай необхідні для її існування. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 05 липня 2018 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження, до підготовчого судового засідання. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 07 вересня 2018 року закінчено підготовче судове засідання у справі позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, та справа призначена до судового розгляду. Позивач в судове засідання не з'явилась, подала до суду заяву, в якій просила суд справу розглянути у її відсутність, позов підтримує. Додатково в заяві зазначила, що з відповідачем не проживає з 2017 року, спільне господарство не веде з цього ж часу, спільного бюджету не має. Відповідач в судове засідання не з'явився, відзив на позову заяву не подав. При цьому звернувся до суду із заявою, в якій просив справу розглянути у його відсутність, позов визнає, протии його задоволення не заперечує. Також, у заяві додатково зазначив, що з позивачем не проживає з 2017 року, спільного господарства не веде з цього ж періоду, спільного бюджету не має. За вказаних обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність учасників справи, на підставі наявних у справі доказів, з урахуванням поданих заяв. Згідно ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні докази, що містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управляння юстиції у місті Києві 01 червня 2013 року, про що у книзі реєстрації зроблено відповідний актовий запис за № 595, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 01.06.2013 Сторони від шлюбу мають малолітню доньку - [PERSON] [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 25.09.2013р. Згідно зі ст.24 Сімейного Кодексу України шлюб грунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої 10 грудня 1948 року Генеральною Асамблеєю ООН. Згідно положення частини 2 статті 36 та статті 51 Сімейного кодексу України, шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією України. Дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань. За правилом частини 2 статті 104 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Згідно ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони з 2017 року не підтримують сімейно-шлюбні стосунки, не ведуть спільне господарство, не мають спільного бюджету. Позивач категорично наполягає на розірванні шлюбу, переконана, що примирення з відповідачем не відбудеться. Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, який ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. За таких обставин, коли обов'язки дружини та чоловіка зі спільного піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги припинені, подальше збереження шлюбу є не можливим. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що причини з яких позивач наполягає на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім'ї стали не можливим, оскільки сторони проживають окремо, не підтримують сімейно-шлюбних стосунків, спільного господарства не ведуть, поновлювати сімейно-шлюбні відносини позивач наміру не має, збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, а тому позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Згідно ч.2 ст. 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Пункт 1 ст. 3 ч. 1 Європейської Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР № 789-ХII від 27.02.91 р. передбачає, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно п. 2 - дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Пунктом 2 ст. 27 ч. 1 Європейської Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР № 789-ХII від 27.02.91 р. визначено, що батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 9 статті 7 СК України визначено, що сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Згідно з вимогами ст. 181 Сімейного кодексу України, способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Статтею 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ч.1 ст. 191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. З матеріалів справи вбачається, що позивач разом з малолітньою донькою проживає окремо від відповідача. При цьому, відповідач є особою працездатного віку, законодавчо на останнього покладено обов'язок забезпечення утримання та виховання власної дитини, у зв'язку з чим враховуючи вимоги ст. 182 Сімейного кодексу України, беручи до уваги визнання позову з боку відповідача, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача на утримання малолітньої доньки аліменти в розмірі [PERSON] в розмірі ? частки від заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня пред'явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 704,80 гривень 00 копійок, який був сплачений позивачем при зверненні до суду з позовними вимогами про розірвання шлюбу, а також підлягає до стягнення на користь держави судовий збір у розмірі 704,80 гривень 00 копійок, від сплати якого була звільнена позивач при зверненні до суду з вимогами про стягнення аліментів, відповідно до ЗУ «Про судовий збір». На підставі викладеного,

Outcome: approved