Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-18 00:00:00

24 березня 2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, яким, з урахуванням уточнень, заявлених у судовому засіданні, просить стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь аліменти на утримання малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу), але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дати набрання рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 13 серпня 2019 року у справі № 646/3833/19 (№ 2/646/1517/2019) законної сили, тобто з 13 вересня 2019 року до досягнення дитиною повноліття. Обґрунтовує вимоги позову [PERSON] тим, що 27 листопада 2007 року між ним та відповідачем зареєстрований шлюб в Орджонікідзевському відділі реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 627, який рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 13 серпня 2019 року розірваний. Від цього шлюбу вони мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначає, що за деякий час до розірвання шлюбу [PERSON] самостійно вирішила проживати окремо та повністю припинила приймати участь у вихованні та утриманні сина, у зв`язку з чим, весь час до та після розлучення син проживав разом з ним за адресою зареєстрованого місця проживання по [ADDRESS] та перебував і перебуває на повному його утриманні. Відомостей про місце проживання [PERSON] йому було не відомо, оскільки на контакт остання практично не виходила. Крім того, протягом усього часу відповідач не проявляла інтересу до повсякденного життя дитини, не приймала участь у його освітньому та спортивному житті, не приймала участі у контролі його здоров`я. З цих підстав, рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 02 грудня 2020 року місце проживання дитини визначено разом із батьком за місцем його реєстрації. Також позивач вказує, що він повноцінно забезпечує належне утримання дитини, купує одяг, забезпечує гідним харчуванням, гаджетами, сплачує належні платежі, що стосуються навчання, вживає заходів до активного розвитку дитини відвідуванням спортивних секцій, змагань, атестацій, культурних походів, а відповідач добровільно кошти на утримання сина на регулярній основі не надає. При цьому, вона працездатна, стан її здоров`я дозволяє працювати, інших аліментів вона не платить, стягнень по виконавчих документах з неї не проводиться, інших неповнолітніх дітей не має, не має на утриманні непрацездатних батьків. З урахуванням тієї обставини, що відповідач явно ухиляється від покладеного на неї обов`язку утримувати свою дитину і домовитися з нею про добровільну сплату аліментів не уявляється можливим, позивач просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 25 березня 2020 року позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів, - прийнята до розгляду та у справі відкрито провадження. Правом подання відзиву відповідач не скористалась, що не перешкоджає судовому розгляду. У судовому засіданні позивач вимоги позову підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити шляхом стягнення з відповідача [PERSON] на його користь аліментів на утримання малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу), але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дати набрання рішенням про розірвання шлюбу законної сили, тобто з 13 вересня 2019 року до досягнення дитиною повноліття. Позивач вважає, що його вимоги підлягають задоволенню з тих підстав, що відповідач самоусунулася від виховання та утримання їх спільного сина [PERSON] , взагалі не цікавиться його розвитком, не приймає участі у його житті та будь-яких коштів не надає. У зв`язку з тим, що батьки у рівних частках зобов`язані утримувати дитину, вважає, що вимоги позову підлягають задоволенню. У судовому засіданні представник позивача у повному обсязі підтримав позицію [PERSON] . У судовому засіданні відповідач позовні вимоги визнала частково, погодилась на стягнення з неї аліментів не з дати розірвання шлюбу, а з дати звернення позивачем до суду із даним позовом та зазначила, що не приймає участі у вихованні та утриманні сина [PERSON] з тих підстав, що він не бажає з нею спілкуватися та не вживає заходів до побачень із нею. Заслухавши пояснення сторін, представника позивача, дослідивши надані сторонами докази, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову [PERSON] , об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі, з огляду на наступне. За приписами ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом установлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 13 серпня 2019 року (справа № 646/3833/19, № 2/646/1517/2019), що набрало законної сили 13 вересня 2019 року /а.с. 7-8/. Від шлюбу сторони мають сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 28 серпня 2009 року Червонозаводським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції /а.с. 12/. Відповідно до даних паспорту позивача [PERSON] серії [NUMBER] та довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 25 березня 2021 року, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: позивач [PERSON] (з 15 листопада 2005 року) та його син [PERSON] , [INFO] , (з 03 вересня 2009 року) /а.с. 13-14, 18, 50/. Відповідно до інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади м. Харкова від 25 березня 2021 року, місце проживання відповідача [PERSON] з 03 грудня 2019 року зареєстровано за адресою: [ADDRESS] /а.с. 51/ Заочним рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 02 грудня 2020 року у справі № 646/6942/19 (№ 2/646/720/2020), що набрало законної сили 11 січня 2021 року, задоволені у повному обсязі позовні вимоги [PERSON] та визначено місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з батьком за місцем його реєстрації за адресою: [ADDRESS] . /а.с. 9-11/. Як установлено судовим розглядом у справі № 646/6942/19 (№ 2/646/720/2020) та не заперечується учасниками справи, дитина навчається у Комунальному закладі «Харківська спеціалізована школа № 33 Харківської міської ради Харківської області», батько [PERSON] приймає активну участь у його вихованні. Крім того, позивач працює заступником директора ПП «Донремсервіс» та має регулярний дохід. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як убачається із наданої стороною позивача довідки Комунального некомерційного підприємства «Міська дитяча клінічна лікарня № 24» Харківської міської ради від 18 травня 2021 року № 234/0/590-21, дитина [PERSON] , [INFO] , проживає за адресою: [ADDRESS] , перебуває під наглядом фахівців цього закладу, зі слів лікаря-педіатра, на прийом у разі хвороби, а також під час проведення профілактичних оглядів та щеплень хлопчика супроводжує батько [PERSON] /а.с. 90/. Як убачається із наданих стороною позивача платіжних доручень, товарних чеків, квитанцій, позивачем [PERSON] витрачено на потреби сина [PERSON] (придбання ліків, іграшок, квитків кінотеатру, одягу, у т.ч. шкільного та для занять спортом, канцтоварів, гаджетів, сплата за навчання у спортивній секції, поповнення рахунку мобільного телефону, сплата послуг дитячого салону краси, тощо) за період часу з серпня 2019 року понад 22500,00 грн. /а.с. 28-47/. Як убачається з відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 20 квітня 2021 року, відповідач [PERSON] у ІІІ кварталі 2019 року отримала дохід у виді заробітної плати за кодом 101 у розмірі 15453,24 грн.; у І-ІІІ кварталах 2020 року отримала соціальну виплату Харківського міського центру зайнятості за кодом 128 у розмірі 7538,89 грн.. 5389,51 грн., 5344,16 грн. відповідно; у IV кварталі 2020 року отримала дохід у виді заробітної плати за кодом 101 у розмірі 7771,43 грн. /а.с. 84/. Відповідно до довідки про доходи ФОП [PERSON] , відповідач [PERSON] за основним місцем роботи на посаді менеджера (управителя) у сфері надання інформації за період з листопада 2020 року по березень 2021 року отримала дохід у розмірі 20987,50 грн. /а.с. 83/. Як убачається із наданих відповідачем копій платіжних доручень ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», нею перераховано на рахунок дитини [PERSON] грошові кошти: 03 січня 2020 року у розмірі 500,00 грн.; 06 січня 2020 року у розмірі 400,00 грн.; 14 січня 2020 року у розмірі 300,00 грн.; 22 грудня 2020 року у розмірі 1500,00 грн.; 21 січня 2021 року у розмірі 1500,00 грн., а всього за період з січня 2020 року по січень 2021 року у розмірі 4200,00 грн. /а.с. 66-70/. Приходячи до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] , суд зазначає наступне. Як роз`яснено в п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 р. N 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», відсутність домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину є підставою для звернення до суду з відповідним позовом того із них, з ким вона проживає. Відповідно до ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. За змістом ст.ст. 18, 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, що набула чинності для України 27 вересня 1991 року, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства» (далі - Закон № 2402-III) кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 11 Закону № 2402-III та ст. 141 СК України, батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст. 12 Закону № 2402-III на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини, отже, і витрати на потреби дитини також мають бути однаковими. Отже, одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у СК України. У ст. 150 СК України визначені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, а саме: батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. За змістом статті 181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Як убачається зі змісту позовної заяви позивач [PERSON] визначив способом стягнення аліментів - їх присудження у частці від доходу матері. Статтею 183 СК України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Частинами 1, 2 ст. 182 Сімейного кодексу України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Як установлено судовим розглядом, позивач працює та отримує дохід у виді заробітної плати. Дитина [PERSON] , [INFO] , з 03 вересня 2009 року зареєстрований та фактично проживає разом з батьком - позивачем у справі за адресою: [ADDRESS] та знаходиться на повному його утриманні, відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання дитини. Позивачем під час судового розгляду також доведено, що усі повсякденні витрати на утримання дитини, а також витрати, пов`язані із його навчанням, лікуванням та розвитком повністю покладені на нього. Зазначені обставини жодним чином не спростовані відповідачем під час судового розгляду. Відповідачем в ході розгляду справи не надано суду доказів щодо наявності на її утриманні інших неповнолітніх дітей та непрацездатних батьків. Докази, які свідчать про наявність підстав для звільнення від обов`язку утримувати дитину в матеріалах справи відсутні, заперечень щодо розміру аліментів відповідачем також не надано. Враховуючи викладене, суд вважає необхідним встановити розмір аліментів на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу), але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що на думку суду є необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини та відповідає вимогам ст.ст. 181, 182 СК України. Разом з тим, відповідно до вимог статті 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Разом з тим, позивач у своїй позовній заяві ставить вимогу про стягнення аліментів на утримання дитини за минулий час, а саме за період з 13 вересня 2019 року, тобто з дня набрання судовим рішенням про розірвання шлюбу з відповідачем законної сили. Згідно ч. 2 ст. 191 СК України, аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. За змістом цієї норми права стягнення аліментів за час, що передує пред`явленню позову, є можливим за наявності наступних умов: до моменту звернення з позовом до суду аліменти не стягувались; особа, яка вимагає аліментів, приймала заходи щодо одержання аліментів, але вони не були одержані у результаті ухилення особи, зобов`язаної сплачувати аліменти (відповідача), від їх сплати. При цьому під ухиленням від сплати аліментів у юридичній науці розуміють пряму відмову від надання утримання, а також різні дії (бездіяльність) зобов`язаної особи, спрямовані на повне або часткове ухилення від сплати аліментів: приховання особою свого дійсного розміру заробітку (доходу); зміну роботи або місця проживання з метою запобігання сплати аліментів; приховання свого місцезнаходження; інші дії, що свідчать про намір особи ухилитися від виконання обов`язку по утриманню. Факт ухилення від надання утримання може мати місце в тому випадку, якщо особа має у своєму розпорядженні кошти, але не бажає їх надавати. Як встановлено судовим розглядом та не заперечується відповідачем, з вересня 2019 року дитина мешкає разом із батьком за адресою: [ADDRESS] та повністю знаходиться на його утриманні. Маючи дохід у виді заробітної плати та соціальних виплат, у добровільному порядку відповідач кошти на утримання сина не надає, обґрунтовуючи це тим, що останній не вживає заходів до спілкування з нею. Спілкування з приводу виховання та утримання дитини між відповідачем, як матір`ю дитини, та позивачем відсутнє. Таким чином, небажання [PERSON] приймати участь у житті сина, забезпечувати його матеріально та піклуватися про нього свідчить про те, що відповідач ухиляється від сплати аліментів на його утримання, що не спростовується поясненнями самої [PERSON] та підтверджується матеріалами справи. Разом з тим, суд не приймає до уваги надані відповідачем копії платіжних доручень ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про переказ коштів, оскільки сума у розмірі 4200,00 грн., що перерахована відповідачем безпосередньо на рахунок сина [PERSON] у січні 2020, грудні 2020 року та січні 2021 року вочевидь не відповідає загальним потребам дитини за період з вересня 2019 року по теперішній час. За наведених обставин, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення аліментів за минулий час, оскільки у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які вказують на те, що відповідач брала активну участь у належному матеріальному забезпеченні дитини. Доказів зворотного відповідачем [PERSON] суду не надано. Згідно з частинами 1-3 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. В частині 1 статті 81 ЦПК України вказано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цих Кодексом. За вимогами статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивачем доведено належними та допустимими доказами правомірність заявлених позовних вимог, при цьому, відповідачем належними та допустимими доказами вимоги позивача не спростовані. Принцип змагальності, закріплений у статті 12 ЦПК України, полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог. Позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази. Про перевагу однієї позиції над іншою суд і виносить власне рішення. При цьому, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс. За наведених вище обставин у сукупності, суд вважає позовні вимоги [PERSON] такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Інші доводи та заперечення учасників справи означених висновків суду не спростовують. При цьому, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29). Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме - судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі, а позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», з відповідача в дохід держави підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 908,00 гривень. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного та

Outcome: approved