Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-03 00:00:00

26.01.2017 представник позивача [PERSON] [PERSON] А.Г. звернувся до суду з позовом до [PERSON], про стягнення боргу за договором позики. Позовні вимоги мотивував тим, що 23 вересня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики в простій письмовій формі. За умовами цього договору [PERSON] передала у власність для особистого користування [PERSON] грошові кошти у сумі 30 000 доларів США, а позичальник зобовязувалась у строк до 23.09.2015 року повернути позивачу таку ж суму грошових коштів. На виконання умов цього договору 23.09.2009 року відповідачем було особисто написано та підписано розписку про отримання у [PERSON] грошових коштів у сумі 30 000 доларів США із зобовязанням у строк до 23.09.2015 року повернути їх. Однак, із настанням строку повернення позики відповідач відмовилась виконувати свій обовязок щодо повернення коштів отриманих за договором позики від 23.09.2009 року та почала переховуватись. Вимоги щодо повернення грошових коштів відповідачем не виконані. До цього часу заборгованість відповідачем не погашена. Вищевказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом. До судового засідання представник позивача не зявився, суду надав заяву про слухання справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] до судового засідання не зявився, хоча про час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, шляхом розміщення оголошення в газеті «Южная Правда» редакції №11 (23661) від 30 березня 2017 року, причину неявки суду не повідомив. Суд вважає за можливе ухвалити рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 23.09.2009 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики у письмовій формі, відповідно до якого позивач зайняла грошові кошти в сумі 30000 доларів США. Відповідно до договору [PERSON] зобовязалася повернути грошові кошти в розмірі 30000 доларів США до 23.09.2015 року. Вимоги щодо повернення грошових коштів у строки, зазначені у вищевказаному договорі відповідачем не виконані. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За змістом ч.ч. 1.2 ст.207 та ч.2 ст.1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобовязанням її повернення), так і дати її отримання. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України 18.09.2013 року у справі № 6-63 цс 13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом статті 526 ЦК України належне виконання зобов'язання - це передусім виконання його відповідно до умов договору і вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Всупереч укладеному договору позики та вказаним нормам відповідач у встановлений строк не виконала покладені на неї зобовязання та не повернула борг у розмірі 30000 доларів США. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України).Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов'язання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно довідки Національного банку України офіційний курс української гривні до долару США станом на 23 вересня 2009 року: за 100 доларів США - 800,68 грн. Таким чином, сума боргу за договором позики складає 240 204 грн. За прострочення виконання грошового зобовязання також з відповідача підлягає стягненню борг з урахуванням індексу інфляції, який становить 4563,87 грн. та три проценти річних - 7211,45 грн. згідно наявного в матеріалах справи розрахунку. Крім цього, договір позики може бути оплатним, відповідно до ст.1048 ЦК України, тобто таким, що передбачає сплату процентів за користування сумою позики, або безоплатним - якщо виконання позичальником зобов'язання обмежується поверненням. Так, згідно із частиною першою статті 1048 ТІК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, у частині першій статті 1048 ЦК України, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в частині другій статті 1048 ЦК України. Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін. Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом. Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Дана позиція колегії судді узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-36цс14. Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом. Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до ч.1 ст.1048 цього Кодексу у разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За таких обставин з відповідача також має бути стягнена сума боргу зі сплатою процентів за користування коштами на рівні облікової ставки НБУ, що становить 47 850,41 грн. за весь час прострочення. Відповідно до ст.79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Частиною 3 цієї статті визначено, що до витрат, повязаних із розглядом справи належать витрати на правову допомогу, витрати повязані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз. Проте представником позивача не надано жодного доказу на підтвердження витрат за надання правової допомоги, а тому суд приходить до переконання, що позовні вимоги в частині стягнення витрат на правову допомогу задоволенню не підлягають. Окрім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 2998,31 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial