Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-04 00:00:00

25 березня 2021 року Акціонерне товариство «Райффайзен банк Аваль» (далі по тексту - АТ «Райффайзен банк Аваль» або банк) звернулось через представника Чеботарь Ж.С. до Бориспіль-ського міськрайонного суду Київської області з позовом, яким просить суд стягнути з [PERSON] , на власну користь 3% річних за невиконання грошового зобов`язання за кредитним договором № 223325665 від 29 травня 2008 року за період з 05 березня 2018 року до 05 березня 2021 року в розмірі 7529 доларів 90 центів США, а також понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 3135 грн. 05 коп. Вимоги обґрунтовано тим, що 29 травня 2008 року між сторонами було укладено кредитний договір № 223325665, за умовами якого банк надав відповідачу 50000 доларів США. Оскільки дане грошове зобов`язання [PERSON] не виконав, з нього та [PERSON] на підставі рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 грудня 2012 року було стягнено заборгованість за вказаним кредитом у розмірі 123056,95 доларів США шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Однак, судове рішення і досі не виконано, а боржником добровільно борг не погашено. У зв`язку з цим, на підставі ст. 526, 611, 625 ЦК України, АТ «Райффайзен банк Аваль» просить суд стягнути з [PERSON] на власну користь 3% річних за невиконання грошового зобов`язання у іноземній валюті. Ухвалою суду від 26 квітня 2020 року у справі відкрито спрощене позовне провадження та призначено судове засідання з викликом і повідомленням сторін. Сторонам роз`яснено права, обов`язки та встановлено строки для вчинення процесуальних дій. [PERSON] своїми процесуальними правами щодо подачі заяв, клопотань, відзиву на позов, не скористався. Належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання сторони до суду не з`явились, про причини неявки суд не повідомили. Разом з тим, представник банку подав заяву, якою позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, а розгляд справи провести у його відсутність. [PERSON] подав до суду заяву, якою розгляд справи просив здійснити у його відсутність і не заперечував проти задоволення позову. Також зазначив, що жодних відрахувань на погашення наявної грошової заборгованості перед банком не здійснював. Відповідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. Дослідивши подані заяви сторін, а також матеріали справи та наявні в ній докази, суд прийшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року за № 2 передбачено, що відповідно ст. 55, 124 Конституції України та ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст.12, 81, 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Доказами, відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Судом встановлено, що між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» (правонаступниками якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та АТ «Райффайзен банк Аваль») та [PERSON] був укладений кредитний договір №223325665, відповідно умов п. 1.1 якого позичальнику надано кредит за програмою «житло в кредит на вторинному ринку» в розмірі 50000 доларів США, строком на 240 місяців з 29 травня 2008 року по 29 травня 2028 року з процентною ставкою 13% річних. Видача кредитних коштів [PERSON] підтверджується меморіальним валютним ордером за № OSXI025601 від 08 червня 2008 року (а.с. 11-21). Через неналежне виконання відповідачем взятих на себе грошових зобов`язань, рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 грудня 2012 року позов банку задоволено та звернено стягнення на предмет іпотеки - на нерухоме майно (квартиру) шляхом продажу на прилюдних торгах в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 223325665 від 29 травня 2008 року в розмірі 123056 доларів США 95 центів, що за офіційним курсом НБУ дорівнює 983594 грн. 23 коп., в тому числі : заборгованість за кредитом -55849 доларів США 21 цент, що становить 446402 грн. 74 коп., заборгованість за відсотками -18931 долар США 29 центів, що становить 151317 грн. 80 коп., пеня за прострочення кредиту та відсотків - 48276 доларів США 45 центів, що становить 385873 грн. 69 коп.. Способом реалізації визначити - проведення прилюдних торгів (а.с. 25-27). Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором станом на 05 березня 2021 року у [PERSON] наявна заборгованість перед АТ «Райффайзен банк Аваль»136636 доларів 05 центів США, яка складається з заборгованості по кредиту в розмірі 55849 доларів 21 цент США, заборгованість за відсотками 80786 доларів 84 центи США (а.с. 6-8). Наведене визнається, не заперечується і не оспорюється сторонами у зв`язку з чим, на підставі ч. 1 ст. 82 ЦПК України, не підлягає доказуванню. Згідно ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і осново-положних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином згідно умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Велика Палата Верховного Суду 16 травня 2018 у справі за № 686/21962/15-ц дійшла висновку, що положення ст. 625 ЦК України поширюються на усі види грошових зобов`язань в незалежності від природи їх виникнення - на підставі договору або делікту. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто згідно чинного законодавства гривня має статус універса-льного платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені ст. 193, ч. 4 ст. 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року за № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року за № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року за № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства. У статті 2 цього Декрету вказано, що резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України. Резиденти мають право бути власниками також валютних цінностей, що знаходяться за межами України, крім випадків, передбачених законодавчими актами України. Резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України. У статті 5 Декрету № 15-93 визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України (далі - НБУ). За змістом ст. 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Разом з тим, заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Тобто, із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передба-чене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема кредитного договору, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Відтак, оскільки ст. 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань, а тому вірним є визначення розміру 3% в іноземній валюті. Передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Наведені висновки суду узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України висловленою у постанові від 06 червня 2012 року у справі за №6-49цс12 та позиції Верховного Суду, наведеній у постанові від 16 січня 2019 року у справі за № 464/3790/16-ц. Попередньо судом встановлено та підтверджено належними доказами у справі, що заборгованість [PERSON] перед АТ «Райффайзен банк Аваль» дорівнює 136636 доларів 05 центів США. Відтак, 3% річних від цієї суми заборгованості становить (136636, 05 / 100 х 3) 4099 доларів 08 центів США. Зважаючи на вказане, позов банку підлягає частковому задоволенню і з відповідача на користь АТ «Райффайзен банк Аваль» підлягають стягненню 3% річних в розмірі 4099 доларів 08 центів США. Частиною 1 та п.1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При звернені до суду з даним позивом банк поніс витрати по сплаті судового збору в розмірі 3135 грн. 05 коп. Наведене підтверджується платіжним дорученням № 11895 від 11 березня 2021 року (а.с. 5). Разом з тим, відповідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позовні вимоги задоволено частково, а сваме на 54,44 % (4099,08 / (7529,90/100)), у зв`язку з чим з відповідача на користь банку слід стягнути судові витрати у розмірі 1706 грн. 72 коп. ((3135,05/ 100) х 54,44 %). Враховуючи наведене та

Outcome: partial