Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-16 00:00:00

25 лютого 2015 року позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Кіровського районного суду м.Дніпропетровська з вищевказаним позовом, посилаючись на слідуючи обставини. 06 березня 2008 року між банком та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останньому було надано кредит у вигляді кредитної лінії на суму 46770 доларів США. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між банком та відповідачами 06 березня 2008 року було укладено договір іпотеки, за яким в іпотеку було передано належну останнім квартиру за адресою [ADDRESS] ( на теперішній час назва вулиці змінена на вул.[PERSON]). Свої зобовязання за кредитним договором позичальник належним чином не виконував. Тому банк звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, який було задоволено рішенням суду18 грудня 2012 року. Посилаючись на те, що після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки всі мешканці приміщення на вимоги іпотекодержателя зобовязанні звільнити приміщення та в протилежному випадку їх виселення відбувається в судовому порядку, позивач просив суд виселити відповідачів та інших осіб, які зареєстровані або проживають у вказаній квартирі. 10 серпня 2015 року Кіровським районним судом було ухвалено заочне рішення по справі за вказаним позовом, який був задоволений. 21 вересня 2015 року до Кіровського районного суду м.Дніпропетровська звернулась відповідачка [PERSON] з заявою про перегляд заочного рішення. Ухвалою того ж суду від 12 жовтня 2015 року заява була задоволена, заочне рішення скасовано з призначення розгляду справи по суті. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги. Представник відповідачів: [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав. Просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що позивач не надав доказів про направлення відповідачам письмових вимог про добровільне звільнення житлового приміщення та отримання відповідачами таких повідомлень. Також заперечував проти задоволення позову з урахуванням того, що в даному випадку суд повинен врахувати положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 3 червня 2014 року. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, завчасно і неодноразово викликався в судові засідання, причину неявки суду не повідомив, заяв та заперечень щодо позову не надав. Суд з урахуванням учасників процесу прийшов до висновку паро можливість розгляду справи у його відсутність. Суд, заслухав в судовому засіданні представників позивача та відповідачів, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного. Як видно з кредитного договору (а.с.10-16) 06 березня 2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останньому було надано кредит у вигляді кредитної лінії на суму 46770 доларів США. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором 06 березня 2008 року між банком та відповідачами [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] було укладено договір іпотеки, за яким в іпотеку було передано належну останнім квартиру за адресою [ADDRESS]. У звязку з неналежним виконанням своїх зобовязань за кредитним договором та виниклою заборгованістю, банк звернувся до суду з позовом по звернення стягнення на предмет іпотеки, який було задоволено рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 18 грудня 2012 року, що набрало законної сили (а.с.27-29, 30). З матеріалів справи вбачається, що вказана квартира належала відповідачам на праві спільної сумісної власності. Реєстрація відповідачів за вказаною адресою підтверджена довідками адресно-довідкового підрозділу Дніпропетровського УДМС від 22 червня 2015 року (а.с.106-109). Склад зареєстрованих підтверджується довідкою КП ЖГ Кіровського району Дніпропетровської міської ради № 961 від 17 лютого 2016 року. На виконання вимог Закону України «Про іпотеку» позивачем були направлені відповідачам повідомлення про добровільне виселення з квартири, що є предметом іпотеки, однак вимоги повідомлень відповідачами виконано не було (а.с. 41-44, 45-46, 47),. Також це підтверджено квитанціями відправлень та реєстрами поштових повідомлень, оригінали яких оглянуті в судовому засіданні. В той же час, суд враховує позиції, викладені в постанові від 24 червня 2015 року Верховного Суду України, в якому суд керувався тим, що за змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української РСР). Враховуються також позиції, викладені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 жовтня 2014 року, де суд, розглядаючи позовні вимоги про виселення осіб з будинку, який є предметом договору іпотеки, але не був придбаний за рахунок забезпечуваного іпотекою кредиту, застосував до спірних правовідносин положення статті 109 ЖК УРСР та статті 40 Закону № 898-IV і дійшов висновку про відсутність правових підстав для виселення осіб без надання іншого житлового приміщення. За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно це вид забезпечення виконання зобовязання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. [PERSON] ВДВС Дніпропетровського МУЮ від 15 лютого 2016 року підтверджено, що на виконанні у [PERSON] ВДВС перебувало в виконавче провадження у період з 16 грудня 2014 року по 11 червня 2015 року про звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська № 2-3134 від 18 грудня 2012 року за кредитним договором від 06 березня 2008 року. В ході примусового виконання державним виконавцем було встановлено, що відповідно до договору іпотеки квартири від 06 березня 2008 року за боржником зареєстровано нерухоме майно, іпотеко держателем якого є позивач ПАТ КБ «ПриватБанк». У звязку з прийняттям Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян..» від 03 червня 2014 року за № 1304-VІІ виникла необхідність повернути виконавчий документ стягувачу. Вищевказане провадження завершено з підстав, передбачених п.9 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий документ був повернутий стягувачеві без виконання. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що розглядаючи вказаний позов про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Судом встановлено, що в іпотеку передано квартиру, яка не була придбана за рахунок отриманих кредитних коштів, а тому посилання позивача на наявність передбачених законом підстав для виселення мешканців із цієї квартири без надання їм іншого постійного житла є помилковим.

Outcome: dismissed