Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-10 00:00:00

25.09.2020 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування свого позову позивач посилався на те, що на праві приватної власності йому належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується договором про обмін житлом від 21.09.2006 р., посвідченим приватним нотаріусом Марківського районного нотаріального округу від 21.09.2006 р., реєстр за № 1425; витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 11.10.2006 р., реєстраційний номер: 16110193; довідкою про реєстрацію квартири, виданою Марківським РБТІ № 131 від 11.09.2018 р.; технічним паспортом, виготовленим Марківським РБТІ станом на 18.09.2006 р. Відповідно до будинкової книги та довідки про склад сім`ї та проживання, виданої Марківською селищною радою Марківського району Луганської області № 2577 від 17.09.2020 р., до складу сім`ї (зареєстрованих) входять: син - [PERSON] , невістка - [PERSON] , онука - [PERSON] . Але фактично в квартирі житлового будинку проживає тільки невістка та онука, а відповідач - син [PERSON] з травня 2019 року за вказаною адресою не проживає. На даний час шлюб між сином та невісткою в судовому порядку розірваний, він має іншу сім`ю та проживає за іншою адресою: [ADDRESS] . Тобто, відповідач в його квартирі не проживає, його особисті речі відсутні, він має інше постійне місце проживання, що свідчить про відсутність інтересу до вказаного житла. Обставина того, що [PERSON] з травня 2019 року не проживає у вищезазначеній квартирі житлового будинку підтверджуються також актом обстеження фактичного проживання осіб, складеним депутатом Марківської селищної ради Марківської ОТГ Цициліним В.Ю. від 05.09.2020 р. та посвідченим свідками - сусідами [PERSON] та [PERSON] . Реєстрація відповідача [PERSON] на даний час створює для нього, як власника, певні труднощі, пов`язані з реалізацією своїх прав. Таким чином, з огляду на те, що відповідач продовжує бути зареєстрованим у його квартирі у житловому будинку, але фактично в ній не проживає понад встановлений законодавством термін - один рік, тим самим порушує його права на власний розсуд розпоряджатись належним йому житлом, він, як власник житлового приміщення, вправі вимагати усунення цих перешкод шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням для зняття його в подальшому з реєстраційного обліку. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі (а.с.92). Представник позивача-адвокат Красноруцький О.М. в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення по справі не заперечує (а.с.93). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суду не повідомив, хоча був належним чином повідомлений про дату, місце та час судового засідання, про що свідчать зворотне поштове відправлення (а.с.108). 20.11.2020 року відповідач [PERSON] надав заяву в якій зазначив, що він офіційно зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 2006 року і фактично все своє життя мешкав там з колишньою дружиною та дитиною. Весь цей час він вів господарство, робив ремонт та вкладав кошти в житло. З позовом він не згідний, оскільки жодного іншого життя він не має, не проживає там через поведінку позивача, який його до будинку не пускає та створює перешкоди у його проживанні. Його власні речі залишилися в квартирі, оскільки замок був змінений(а.с.58). Згідно положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Тому, зі згоди позивача, суд вважає можливим провести заочний розгляд справи у відсутність сторін та ухвалити заочне рішення у справі, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. 11.03.2021 року згідно ст.281 ЦПК України, без виходу суду до нарадчої кімнати, постановлено ухвалу про заочний розгляд справи з занесенням до протоколу судового засідання. В силу положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини, та відповідно до них визначив такі правовідносини. В судовому засіданні судом було встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується Договором про обмін житла від 21.09.2006 р., посвідченим приватним нотаріусом Марківського районного нотаріального округу від 21.09.2006 р., реєстр за № 1425(а.с.7-8); витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 11.10.2006 р., реєстраційний номер: 16110193(а.с.9); довідкою про реєстрацію квартири, виданою Марківським РБТІ № 131 від 11.09.2018 р.(а.с.16); технічним паспортом, виготовленим Марківським РБТІ станом на 18.09.2006 р.(а.с.10-12). Згідно Довідки про склад сім`ї та проживання, виданої Марківською селищною радою Марківського району Луганської області №2577 від 17.09.2020 р., до складу сім`ї (зареєстрованих) за адресою: [ADDRESS] входять: [PERSON] , [INFO] (голова домогосподарства), [PERSON] , [INFO] (син), [PERSON] , [INFO] (невістка), [PERSON] , [INFO] (онук)(а.с.17). Відповідно до Паспорту громадянина України [NUMBER] , виданого Марківським РВ УМВС України в Луганській області 16.11.2000 року, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 27.09.2006 року (а.с.5-6). Відповідно Акту обстеження фактичного проживання осіб, складеного депутатом Марківської селищної ради Марківського району Цициліним В.Ю. від 05.09.2020 року, [PERSON] , з травня 2019 року по 05.09.2020 року не проживає за адресою: [ADDRESS] . Вказані дані підтверджують свідки - [PERSON] , [PERSON] , які також підписали даний Акт (а.с.17). Таким чином, в судовому засіданні судом було встановлено, що між позивачами та відповідачем виникли правовідносини, що регулюються главою 28, 32 Цивільного кодексу України «Право власності на житло» та «Право користування чужим майном». Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з наступного. Згідно з ч.1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Ст. 41 Конституцією та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997р. відповідно до закону № 475/97-ВР від 17.07.97р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Також, правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р., у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р., у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Зі змісту статті 16 ЦК України вбачається, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник житлового будинку, квартири, згідно зі ст. 383 ЦК України, має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Власник майна, згідно зі ст. 391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Виходячи з положень ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно із ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. За приписами ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідач [PERSON] є сином позивача [PERSON] , що підтверджується довідкою про склад сім`ї та проживання №2577 від 17.09.2020 року (а.с.17). Так, пред`явлення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є належним способом захисту цивільних прав, що в подальшому є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання відповідними уповноваженими органами. Така позиція підтверджується висновками Верховного Суду України, викладеними в постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Зокрема, у тексті постанови зазначено, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом із тим одну з таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньої; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Отже суд вважає, що позивач має право вимагати визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки він відсутній понад один рік. Втрата права користування житловим приміщенням є підставою відповідно до ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи, яка втратила право користування житловим приміщенням, оскільки зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) визнання особи безвісно відсутньою; 5) оголошення фізичної особи померлою. Таким чином за наявності рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням, особа підлягає зняттю з реєстрації місця проживання на підставі Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». На підставі викладеного, враховуючи, що відповідач з травня 2019 року не проживає у вищевказаній квартирі позивача, чим створює перешкоди у володінні та користуванні квартирою, суд приходить до висновку, що позов заявлено обґрунтовано та він підлягає задоволенню. Згідно з п. 6 ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Понесення позивачем судових витрат підтверджується дублікатами квитанцій від 25.09.2020 року про сплату судового збору в сумі 840 грн. 80 коп.

Outcome: approved