Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-04 00:00:00

24 червня 2020 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] ( [INFO] , місце проживання: [ADDRESS] ) до Приватного акціонерного товариства «Миколаївське обласне підприємство автобусних станцій» (місцезнаходження: м. Миколаїв, пр. Центральний (Леніна), 24б, поштова адреса: 54042, м. Миколаїв, пр. Богоявленський (Жовтневий), 21), в якому просить: поновити позивача на роботі в ПрАТ «МОПАС» з дати звільнення на посаді диспетчера Миколаївського міжміського автовокзалу; витребувати з ПрАТ «МОПАС» довідку про доходи середнього заробітку з листопада 2019 р. по квітень 2020 року, штатний розклад для працівників на підприємстві ПрАТ «МОПАС». Позов мотивований тим, що 18.06.2015 позивача поновлено на посаді диспетчера Миколаївського міжміського автовокзалу з 22.12.2014 року. 19.06.2015 року відповідно до наказу № 140-к позивача без її згоди переміщено на Миколаївський приміський автовокзал із збереженням суттєвих умов праці. 15.05.2020 відповідно до наказу ПрАТ «МОПАС» за №33-к про припинення трудового договору, позивача звільнено з посади диспетчера Миколаївського приміського автовокзалу з підстав, передбачених п. 1 ст. 40 КЗпП, у зв`язку із скороченням штату. З наказом не ознайомлено. Вважає звільнення незаконним та таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, з наступних підстав: у період відпустки позивач була на лікарняному з 18.03.2020 по 09.05.2020, а тому відпустка продовжена; 19.05.2020 позивач отримала лист повідомлення про звільнення перебуваючи у відпустці; з наказом про звільнення позивач не ознайомлена, документів не отримувала, з відпустки її не відкликали; при звільненні відповідачем проігноровано, що позивачу надається перевага в залишенні на роботі, оскільки вона є інвалідом 3 групи, а також має статус «одинокої мами», є єдиним годувальником в сім`ї. Жодної вакантної посади позивачу не пропонувалось. Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 25.06.2020 відкрито провадження у даній справі, призначено її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 05.08.2020 до суду надано відзив Приватного акціонерного товариства «Миколаївське обласне підприємство автобусних станцій», відповідно до якого, відповідач просить відмовити в задоволенні позову посилаючись на те, що позивачем не надано доказів повідомлення відповідача про перебування на лікарняному під час відпустки та ці доводи позивача спростовуються її заявою від 03.04.2020 про надання відпустки без збереження заробітної плати; переміщення позивача з посади диспетчера Миколаївського міжміського автовокзалу на посаду диспетчера Миколаївського приміського автовокзалу не потребує її згоди, відповідно до ч.2 ст. 32 КЗпП України; звільнення позивача відповідно до наказу №33-к від 15.05.2020 було проведено у відповідності до вимог трудового законодавства, 26.02.2020 було видано наказ №21-к про скорочення штату працівників та №10 про попередження про заплановане звільнення, з якими позивача було ознайомлено 05.03.2020 та вручено повідомлення про вивільнення, від підпису про ознайомлення з якими позивач відмовилась, про що складено відповідний акт; 15.05.2020 на адресу позивача надіслано повідомлення про звільнення. Крім того, законність дій відповідача підтверджується Актом Управління Держпраці у Миколаївській області №МК12263/895/АВ від 29.07.2020, відповідно до якого порушень не виявлено. Посилаючись на викладені обставини, які підтверджені відповідними доказами відповідач просить відмовити у задоволенні позову. 15.10.2020 позивачем подано до суду заяву про уточнення позовних вимог, якою вона доповнює свій позов вимогою про стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 31716,80 грн. 30.10.2020 відповідачем подано до суду відзив на уточнену позовну заяву, який за змістом є аналогічним первісному відзиву. Ухвалою суду від 04.11.2020 прийнято до розгляду заяву [PERSON] про уточнення позовних вимог від 15.10.2020 30.11.2020 позивачем подано до суду повідомлення клопотання, яке за своїм змістом є заявою про збільшення позовних вимог, в якому позивач просить суд скасувати наказ №33-к від 15.05.2020, поновити її на посаді диспетчера ПрАТ «МОПАС» з 15.05.2020, стягнути з відповідача на її корись середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 15.05.2020 по 03.12.2020 за 139 діб в загальній сумі 31719,80 грн. та за 53 дні лікарняних з 18.03.2020 по 09.05.2020 в сумі 12093,60 грн., стягнути моральну шкоду в розмірі середнього заробітку (правову допомогу) на розсуд суду, стягнути з відповідача судовий збір і витрати на інформаційно-технічне забезпечення. Ухвалою суду від 07 травня 2021 року прийнято до розгляду заяву [PERSON] про збільшення позовних вимог (повідомлення-клопотання) від 30 листопада 2020 року, витребувано докази. В судовому засіданні [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримала, надала пояснення аналогічні, викладеним у позовній заяві, просила задовольнити позов. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, підтвердила обставини, викладені у відзиві, просила відмовити у задоволенні позову. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що на підставі рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 27.02.2015 (справа № 487/493/15-ц), Наказом від 18.06.2015 № 137-к [PERSON] поновлено на посаді диспетчера Миколаївського міжміського автовокзалу з 22.12.2014. Відповідно до наказу від 19.06.2015 № 140-к про переміщення [PERSON] , [PERSON] переміщено з 23 червня 2015 року на Миколаївський приміський автовокзал із збереженням суттєвих умов праці (у тому числі оплати праці та режиму роботи). Згідно з наказом № 21-к від 26.02.2020 за підписом генерального директора ПрАТ «Миколаївське обласне підприємство автобусних станці» [PERSON] та голови профкому [PERSON] , Про скороження штату працівників, на підставі поданого економічного обґрунтування скорочення посад Миколаївського приміського автовокзалу, внесено зміни до штатного розпису ПрАТ «МОПАС» з 15 травня 2020 року, скоротивши одну одиницю диспетчера, одну одиницю старшого касиру квиткового, одну одиницю камиса квиткового, одну одиницю прибиральника території (а.с. 64-67). 26.02.2020 р. генеральним директором ПрАТ «МОПАС» видано наказ № 10, відповідно до якого наказано начальнику відділу кадрів [PERSON] підготувати письмове повідомлення про наступне вивільнення працівників Миколаївського приміського автовокзалу: старший касир квитковий [PERSON] , касир квитковий - [PERSON] , диспетчер [PERSON] , прибиральник території [PERSON] . Начальнику АВ, [PERSON] , вручити повідомлення про наступне вивільнення, які підлягають звільненню, у строк до 06.03.2020 р. 26.02.2020 на ім`я генерального директора ПрАТ «МОПАС» начальником відділу кадрів складена службова записка, відповідно до якої, станом на 26.02.2020 року відділ кадрів не має можливості запропонувати вакантні посади працівникам, щодо яких заплановано майбутнє вивільнення, у зв`язку з відсутністю жодної вільної посади за штатним розписом ПрАТ «МОПАС». З 18.03.2020 по 14.04.2020 [PERSON] перебувала у щорічній відпустці, а з 15.04.2020 по 14.05.2020 у відпустці без збереження заробітної плати (а.с. 20 22). Наказом генерального директора ПрАТ «МОПАС» № 33-к від 15.05.2020 про припинення трудового договору, звільнено 15 травня 2020 р. [PERSON] з посади диспетчера Миколаївського приміського АВ на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, скорочення чисельності або штату працівників. 15.05.2020 за вих. №153 [PERSON] надіслано повідомлення про звільнення. Позивач вважає\~такий наказ\~незаконним та\~таким,\~що підляга\~скасуванню,\~посилаючись на\~те,\~що: з наказом її не ознайомлено; у період відпустки позивач була на лікарняному з 18.03.2020 по 09.05.2020, а тому відпустка продовжена і звільнення відбулось у період відпустки; при звільненні відповідачем проігноровано, що позивачу надається перевага в залишенні на роботі, оскільки вона є інвалідом 3 групи, а також має статус «одинокої мами», є єдиним годувальником в сім`ї; жодної вакантної посади позивачу не пропонувалось; не можливо звільнити з Миколаївського приміського АВ, оскільки поновили на роботі на посаді диспетчера Миколаївського міжміського автовокзалу. Оцінюючи законність звільнення [PERSON] , суд виходить з наступного. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Порядок вивільнення працівників у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці та порядок урахування переважного права працівника на залишення на роботі встановлено статтями 42, 49-2 КЗпП України. Згідно з положеннями статті 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника. Судом встановлено, що наказом відповідача № 21-к від 26.02.2020 року було заплановано внесення змін до штатного розпису підприємства з 15 травня 2020 року, зокрема скорочення посади, яку обіймала позивач. 05.03.2020 року позивача повідомлено про наступне звільнення, що підтверджується Актом від 05.03.2020, відповідно до якого [PERSON] відмовилась підписувати повідомлення про вивільнення, але була з ним ознайомлена. Повідомлення було прочитано [PERSON] , Наказ № 21-к від 26.02.2020 теж було прочитано та прослухано [PERSON] (а.с. 70). Відомості, викладені у вказаному акті позивачем не спростовані, а тому доводи позивача в цій частині не підтверджені. Щодо посилання позивача на її тимчасову непрацездатність під час відпустки, а тому продовження відпустки і неможливості її звільнення, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП України, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 80 КЗпП України, щорічна відпустка повинна бути перенесена на інший період або продовжена у разі тимчасової непрацездатності працівника, засвідченої у встановленому порядку. Аналогічні положення містяться у Закону України «Про відпустки». Тобто ні КЗпП України, ні Закон N 504/96-ВР не передбачає звернення працівника з заявою про продовження відпустки, як не передбачає і необхідності отримання на це згоди роботодавця, оскільки період надання відпустки сторонами уже узгоджено, однак неможливість її використання саме у зазначені в наказі дати спричинена обставинами, які не залежать від волі жодної зі сторін. Єдиним обов`язком працівника є повідомлення роботодавця про тимчасову непрацездатність, яка засвідчена у встановленому порядку, тобто шляхом видачі листа непрацездатності. При цьому ні КЗпП України, ні Закон України «Про відпустки» не передбачають саме і виключно письмової форми повідомлення про тимчасову непрацездатність. І таке повідомлення може бути вчинене у будь-який спосіб. А надання листа непрацездатності можливе після виходу з відпустки, що буде підтвердженням правомірності такого продовження і унеможливить обмеження прав працівника та не порушить прав роботодавця, який за відсутності належного підтвердження настання тимчасової непрацездатності не позбавлений можливості прийняти рішення про притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності. Саме такої правової позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.10.2020 р. у справі № 712/9213/18 Однак, позивачем не надано належних та допустимих доказів надання роботодавцю листків непрацездатності задля можливості реалізувати своє право на продовження відпустки. Згідно з відповіддю Миколаїського міського відділення Фонду соціального страхування України в Миколаївській області листки непрацездатності АДМ № 985875 з 18.03.2020 по 09.04.2020, АДМ № 985985 з 10.04.2020 по 08.05.2020 у ПАТ «МОПАС» відсутні (а.с. 139 зворот). Наявність у позивача оригіналів листків непрацездатності, зворотній бік яких не заповнений уповноваженою особою підприємства та копії яких завірено позивачем 12.06.2020 та додано до позову 24.06.2020, в якому зазначено що дані копії наявні у неї в оригіналах, свідчить про те, що вказані листки непрацездатності на підприємство не надавались, відповідно відпустка не продовжувалась, а тому 15.05.2020 є першим робочим днем позивача після відпустки. Також суд відхиляє доводи позивача щодо наявності вакантних посад, які їй не запропонували, оскільки з досліджених судом доказів встановлено, що в період з 05.03.2020 (дата повідомлення позивача про звільнення) по 15.05.2020 (дата звільнення), вакантних посад на підприємстві не було, а тому вони не могли бути запропоновані з об`єктивних причин. Відтак суд дійшов висновку, що відповідачем було виконано обов`язок, передбачений ст. 49-2, ст. 42 КЗпП України. Доводи позивача щодо переведення [PERSON] , при тому, що позивач мала переважне право, суд оцінює критично, оскільки з журналу обліку наказів та пояснень представника відповідача встанеовлено, що [PERSON] звільнено 15.05.2020. Щодо переважного права [PERSON] на залишення роботі, то на Миколаївському приміському АВ рівнозначних посад на день повідомлення позивача про вивільнення не було. Доводи позивача щодо неможливості звільнити її з Миколаївського приміського автовокзалу, оскільки її поновили на роботі в Миколаївському міжміському автовокзалі, суд оцінює критично, оскільки наказом № 140-к від 19.06.2015 її перемістили на Миколаївський приміський автовокзал і цей наказ вона не оскаржувала, а в судовому засіданні не заперечувала, що працювала на Миколаївському приміському автовокзалі. Виходячи з положень ч. 2 ст. 32 КЗпП України, наявність згоди позивача на переміщення не потрібна, оскільки переміщення відбулось на тому ж підприємстві у тій же місцевості із збереженням суттєвих умов праці, що не потребує згоди працівника. Враховуючи встановлені судом фактичні обставини, суд дійшов висновку що відповідачем додержано норми законодавства, що регулюють порядок вивільнення працівника. Відтак, відсутні підстави для скасування наказу № 33-к від 15.05.2020 та поновлення позивача на роботі. Враховуючи що суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про скасування наказу про звільнення і поновлення на роботі, то відсутні правові підстави для задоволення вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсації моральної шкоди, оскільки ці вимоги є похідними від вимог та їх задоволення залежить від задоволення основної вимоги, в задоволенні якої, в даному випадку, відмовлено. Підсумовуючи викладене, у задоволенні позову слід відмовити. За приписами ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі відмови в позові - на позивача. Враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, позивач звільнена від сплати судового збору, судові витрати стягненню не підлягають.

Outcome: dismissed