Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-01 00:00:00

25 травня 2016 року позивач звернулась до суду з позовом у якому зазначила, що в період з 01.06.2011 р. по 26.07.2013 р. працювала у відповідача на посаді транспортерника у брикетному цеху філії «Смолинський торфозавод» ДП «Чернігівторф». При звільненні відповідач не виплатив всіх належних позивачу сум, а тому 28 липня 2014 року за рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області на її користь, за період з 27 липня 2013 року по 15 липня 2014 року, було стягнуто заборгованість по заробітній платі в сумі 12957,82 грн, вихідна допомога в сумі 1703,40 грн, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 23328 грн та моральну шкоду в сумі 300 грн. Фактичне повне виконання рішення суду відбулося 25.05.2016 року. Отже, посилаючись на приписи ст.117 КЗпП України, Постанови КМ України №100 від 08.02.1995 року, позивач просить додатково стягнути з відповідача на її користь, за період з 16 липня 2014 року по 24 квітня 2016 року, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 42720 грн. У судовому засідання позивач позов підтримала та просила його задовольнити в повному обсязі посилаючись на доводи позовної заяви. Представник відповідача позов не визнав, надав пояснення які зводяться до того, що вини підприємства у несвоєчасному розрахунку з позивачем не має, адже це питання самостійно вирішувала Державна виконавча служба, а тому і виникла затримка у повному розрахунку. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позов [PERSON] обґрунтований і підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено з рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 28 липня 2014 року [PERSON] дійсно з 01.06.2011 р. по 26.07.2013 р. працювала у відповідача на посаді транспортерника у брикетному цеху філії «Смолинський торфозавод» ДП «Чернігівторф» та була звільнена на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. При цьому встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача становила 96 грн. На підставі даного рішення на користь [PERSON] з ДП «Чернігівторф», за період з 27 липня 2013 року по 15 липня 2014 року, було стягнуто заборгованість по заробітній платі в сумі 12957 грн 82 коп., вихідна допомоги в сумі 1703,40 грн, середній заробіток за весь час затримки розрахунку за період з 27 липня 2013 року по 15 липня 2014 року в сумі 23328 грн та моральну шкоду в сумі 300 грн. /а.с.7-10/ Відповідно до положень ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. 26.04.2016 року Відділом примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ГТУЮ було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №44714549, в зв'язку з фактичним повним виконання рішення на підставі доручення №435 від 25.04.2016 року. /а.с.11/ З виписки про рух коштів по банківському рахунку відкритому у ПАТ КБ «ПриватБанк» вбачається, що 27 квітня 2016 року [PERSON] було перераховано 38097,77 грн. /а.с12/ Згідно вимог ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювань ним суму. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. (ст.117 КЗпП України) Оскільки між сторонами по справі був відсутній спір про розмір необхідної для виплати суми заробітної плати, то сторона відповідача зобов'язана була виплатити позивачу у день звільнення, тобто 26.07.2013 року, всі суми, що належали їй від підприємства. Отже, ДП «Чернігівторф» порушено трудове право позивача на своєчасне отримання заробітної плати та отримання повного розрахунку при звільненні. Пленум Верховного Суду України у пункті 6 Постанови №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» вказав, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Як вже зазначалось судом, позивач просить суд стягнути з відповідача, посилаючись на приписи ст.117 КЗпП України та ПКМУ №100 від 08.02.1995 року, 42720 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 16 липня 2014 року по 24 квітня 2016 року, з розрахунку 96,00 грн - середньоденна зарплата, 445 робочих дні затримки. Оскільки у судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт затримки у розрахунку звільненому працівнику, то позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки нею визначено розмір середнього заробітку з дотриманням вимог Постанови КМ України №100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». При цьому суд враховує і ту обставину, що на момент розгляду справи судове рішення про стягнення на користь позивача заборгованості по заробітній платі виконане лише 25.04.2016 р., а тому [PERSON] правомірно вимагає стягнення на її користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.07.2014 р. по 24.04.2016 р. Аналіз наведених вище норм матеріального права дає суду підстави для висновку, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником належних працівникові при звільненні сум. Приймаючи рішення у даній справі суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постанові суду №6-144ц13 від 29 січня 2014 року, прийнятої за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України. У світлі викладеного суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Оскільки при подачі позову до суду позивача звільнено від сплати судового збору, то у відповідності до вимог ст.88 ЦПК України, судовий збір у розмірі 551,20 грн підлягає стягненню з відповідача в дохід держави, відповідно до ст.4 Закону України «Про судовий збір».

Outcome: approved