Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-25 00:00:00

25 листопада 2015 року [PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом (який згодом уточнила) та свої вимоги мотивує тим, що працювала на посаді діловода канцелярії (за рахунок посади завідувача канцелярії) НДЕКЦ при УМВС України в Сумській області. 06 листопада 2015 року її було звільнено з роботи на підставі п. 8 розділу ХІ Закону України «Про національну поліцію», п. 1 ст. 40 КЗпП України у звязку з ліквідацією підприємства. Зазначила, що її звільнення проведено з порушенням вимог закону, оскільки установа, в якій вона працювала, не ліквідована. Окрім того, при звільненні не був дотриманий визначений законом порядок та їй не було запропоновано іншу роботу на тому ж підприємстві. Тому просить скасувати наказ про її звільнення, поновити її на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення 06.11.2015 року по 25.11.2015 року (по день присудження виплати заробітної плати за рішенням апеляційного суду), та різницю в заробітку за виконання нижче оплачуваної роботи з 25.11.2015 року по 28.08.2016 року (по день з якого позивач пішла у відпустку по вагітності та пологам) у загальній сумі 5985,33 грн. Зазначила, що внаслідок незаконного звільнення їй було також завдано моральну шкоду, яку оцінює в 2000 грн. та просить стягнути з відповідача. В судовому засіданні позивач та її представник змінені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили задовольнити. Представник відповідача [PERSON] проти позову заперечив та пояснив, що позивача було попереджено про наступне звільнення на підставі п. 8 розділу ХІ Закону України «Про національну поліцію». Вважає що звільнення позивача було проведено з дотриманням вимог закону, а тому відсутні підстави для задоволення позову.\~\~ Представник залученого судом співвідповідача Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при УМВС України в Сумській області в особі ліквідаційної комісії УМВС України в Сумській області [PERSON] проти позову заперечила, просила відмовити, вказала, що порушень трудового законодавства при звільненні позивача не відбулося. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 02 березня 2017 року позов частково задоволено. Скасовано наказ № 412 о/с про звільнення, поновлено [PERSON] на посаді діловода (за рахунок посади завідувача канцелярії) НДЕКЦ при УМВС, стягнуто на користь позивача 9361,98 грн. заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнуто на користь позивача 2000,00 грн. моральної шкоди (а.с.104-108 том 1). 09 червня 2016 року рішенням апеляційного суду Сумської області рішення Зарічного районного суду м. Суми скасовано та ухвалено нове рішення, яким зобовязано [PERSON] науково-дослідний експертно-криміналістичний центр МВС України укласти трудовий договір з [PERSON] на зайняття нею посади фахівця групи режимно-секретного та документального забезпечення з виплатою заробітної плати з 25 листопада 2015 року за вказаною посадою. В іншій частині позову відмовлено (а.с.45-46 том 2). 21 грудня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ рішення Зарічного районного суду м. Суми та рішення апеляційного суду Сумської області скасовано, справу передано на новий судовий розгляд до суду першої інстанції (а.с.130-132). Судом встановлено, що позивач з 30.05.2015 року працювала діловодом (за рахунок посади завідувача канцелярії) канцелярії НДЕКЦ при УМВС України в Сумській області. Встановлено, що позивач не є атестованим працівником міліції чи державним службовцем. Відповідно до пункту 8 Розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про національну поліцію», з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів. Постановою КМУ від 16.09.2015 року № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» (з додатками № 1 та №2) утворено територіальні органи Національної поліції, в тому числі Головне управління Національної поліції в Сумській області, та ліквідовано Управління Міністерства внутрішніх справ України в Сумській області. Наказом МВС України від 06.11.2015 року № 1388 «Про організаційно-штатні питання» скасовано всі штати та скорочено усі посади в УМВС України у Сумській області, в тому числі експертної служби. Як вбачається з копії відомості (а.с. 28 том № 1) позивача було попереджено про можливість майбутнього звільнення. Наказом УМВС України в Сумській області №412 о/с від 06.11.2015 року позивача було звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, з посиланням на положення п. 8 Розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про національну поліцію», у звязку\~ зі змінами в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, скорочення чисельності або штату працівників (а.с.7 том № 1). Як вбачається з копії трудової книжки позивача (а.с. 4 том № 1) підставою для її звільнення з роботи зазначено п. 1 ст. 40 КЗпП України у звязку з ліквідацією підприємства. Однак, суд вважає, що посилання представників відповідачів на дотримання вимог закону при звільненні позивача, а саме на те, що УМВС України в Сумській області та НДЕКЦ при УМВС України в Сумській області були ліквідовані, а Сумське НДЕКЦ є новою юридичною особою та не є правонаступником НДЕКЦ при УМВС України в Сумській області, а також те, що позивач відмовилася від прийняття на роботу на посаду бібліотекаря в новій установі [PERSON] НДЕКЦ, - не заслуговують на увагу з таких підстав. Так, відповідно до вимог ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Зі змісту зазначеної норми вбачається, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання з ініціативи власника трудового договору з працівником, як ліквідацію; реорганізацію; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників. Вживані у цій нормі поняття: «ліквідація», «реорганізація», «перепрофілювання», «банкрутство», «скорочення чисельності або штату працівників» - стосуються саме підприємств, установ, організацій як юридичних осіб. Визначення юридичної особи, поняття та порядок ліквідації чи реорганізації юридичної особи містяться в ст. ст. 80, 104 - 111 ЦК України, ст. ст. 62-66, 79-92 ГК України, ст. ст. 1-22 Закону України «Про господарські товариства». Згідно з цими нормами підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Підприємство може складатися з виробничих або функціональних структурних підрозділів (виробництв, відділень, цехів, управлінь, бюро, служб тощо) та створювати філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи. Відтак підставою для розірвання з працівником трудового договору\~ у\~ звязку\~ з\~ ліквідацією\~ підприємства,\~ установи,\~ організації\~ згідно\~ з\~ п. 1 ч. 1\~\~ ст. 40 КЗпП України може бути ліквідація або реорганізація саме підприємства, установи, організації як юридичної особи. Відповідно до ч. 2 ст. 104 ЦК України юридична є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. Зміна внутрішньої (організаційної) структури юридичної особи чи її підпорядкування може бути підставою для звільнення працівників згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України лише з підстав скорочення чисельності або штату працівників у звязку з такими змінами при умові дотримання\~ власником\~ вимог\~ ч. 2\~ ст. 40, ст. ст. 42, 43, 49-2 КЗпП України. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України № 6-156цс12 від 26 грудня 2012 року. Судом встановлено, що позивач була прийнята на роботу до НДЕКЦ при УМВС України в Сумській області (код ЄДРПОУ 25574892). Вказана установа була зареєстрована 18.01.1999 року МВС України, про що свідчить витяг з Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 76 том № 1). Як вбачається з Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців (а.с. 12 том № 1) нібито новостворена установа [PERSON] НДЕКЦ МВС України має такій же код ЄДРПОУ, як й НДЕКЦ при УМВС України в Сумській області - код ЄДРПОУ 25574892, та дата реєстрації нібито новоствореної установи [PERSON] НДЕКЦ МВС України зазначена не 2015 рік, а 18.01.1999 року. Наведене свідчить, що юридична особа в якій працювала позивач не була ліквідована, а відбулася зміна її назви та підпорядкування. Відповідно до ч. 1 ст. 42 КЗпП України, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається в тому числі і працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації. За змістом ч. 2, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації; при відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно; водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці. Судом встановлено, що при звільнення позивача не дотримані вимоги ч. 3 статті 49-2 КЗпП України, якою передбачено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Так, усупереч вимогам закону позивачу не були запропоновані вакантні посади, на які позивач мала б право претендувати з урахуванням її рівня освіти та досвіду роботи. Про недотримання вимог ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України свідчить те, що станом на 06 листопада 2015 року [PERSON] НДЕКЦ МВС України не мав затвердженого у встановленому законом порядку штатного розпису. Як пояснив суду представник цього відповідача, штатний розпис було затверджено лише 07 листопада 2015 року. Згідно з частинами другою та третьою статті 36 КЗпП зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації не припиняє дії трудового договору. У разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників. У звязку з відсутністю факту ліквідації установи, в якій працювала позивач (НДЕКЦ при УМВС України в Сумській області) та, фактично, наявності лише змін в організації виробництва і праці які виникли лише 07 листопада 2015 року після затвердження нового штатного розпису, саме з цього часу (07 листопада 2015 року) у роботодавця виникало право на вивільнення позивача в порядку визначеному п. 1 ч. 1 ст. 40, ч. 2\~ ст. 40, ст. ст. 42, 43, 49-2 КЗпП України. Відповідно до правової позиції Верховного суду України, висловленої у справі №6-40цс15: Частиною другою статті 40 КЗпП України\~ встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Згідно із частинами першою та третьою статті 49-2\~ цього Кодексу про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобовязаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обовязок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обовязок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які зявилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову в частині На виконання рішення апеляційного суду Сумської області від 09 червня 2016 року позивача було видано наказ про прийняття [PERSON]В, на посаду фахівця І категорії групи режимного сектора та документального забезпечення №38 ос від 27 жовтня 2016 року з виплатою заробітної плати з 25 листопада 2016 року. На виконання рішення апеляційного суду Сумської області від 09 червня 2016 року та ухвали суду апеляційного суду Сумської області від 07 липня 2016 року (а.с.74-75 том 2) позивачу виплачено за період з листопада 2015 року по серпень 2016 року заробітну плату у розмірі 12 812,89 грн. (а.с.191-292 том № 2). З 29 серпня 2016 року позивач перебуває у відпустці по вагітності і пологам, що не заперечується стороною відповідача. Посилаючись на вимоги ст. 235 КЗпП України позивач просить суд стягнути різницю заробітку за час її роботи на іншій посаді, щодо якої з нею було укладено тру вий договір та компенсацію за час вимушеного прогулу на загальну суму 5985,33 грн. Суд перевіривши доводи позивача, вважає за можливе задовольнити позовну заву в цій частині, виходячи з наступного. Так вимогами ч. 2 ст. 235 КЗпП України визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Судом встановлено, що позивачу з 1 травня 2016 року встановлено оклад в розмірі 1825,00 грн.(а.с.191 том №2). В абзаці 2 п. 2 ПКМУ № 100 від 08 лютого 1995 року визначено, що працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. Крім того, в абз. 7 п. 2 ПКМУ № 100 від 08 лютого 1995 року визначено, що у разі зміни структури заробітної плати з одночасним підвищенням посадових окладів працівникам органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до актів законодавства період до зміни структури заробітної плати виключається з розрахункового періоду. Таким розрахунковим періодом позивач визначила період з 01 травня 2016 року по 31 липня 2016 року в своїй заяві про зміну позовних вимог від 23 лютого 2017 року. За вказаний період кількість робочих днів становила 60 (травень 2016 року 19, червень 2016 року 19, липень 2016 року 22) заробітна плата склала 5475,00 грн. (1825,00 грн. х 3 міс.). Таким чином, середньоденна заробітна плата склала 91,25 грн. ( 5475,00 грн. х 60 робочих днів). З наданих відповідачем розрахункових листів та довідки вбачається, що середньоденна заробітна плата позивача на час звільнення складала 115,58 грн.\~ Відповідно до вимог ч. 2 ст. 235 КЗпП України різниця в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи склала 24,33 грн., що за період з 25 листопада 2015 року по 28 серпня 2016 року становить 4598,37 грн. ( 24,33 грн. х 189 робочих днів). Крім того, в період з 06 листопада 2015 року по 25 листопада 2015 року позивач перебувала у вимушеному прогулі тому відповідно до вимог ч. 2 ст. 235 КЗпП України за період з 07 листопада 2015 року по 24 листопада 2015 року позивачу слід сплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 1386,96 грн. (115,58 грн. х 12 робочих дів). Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди завданої працівнику. Пленум Верховного Суду України в постанові № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з наступними змінами та доповненнями) зазначив, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків, чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обовязок по відшкодуванню моральної шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Суд вважає, що незаконне звільнення позивача суттєво порушило його життєві звязки, змусило докладати додаткових зусиль для організації свого життя, призвело до моральних страждань, нервових переживань, йому тривалий час у судовому порядку приходилось доводити незаконність звільнення, все це спричинило моральні страждання. Необхідною і достатньою, доведеною і такою, що підлягає стягненню з відповідача, враховуючи принцип розумності та справедливості, суд вважає грошову компенсацію завданої моральної шкоди у розмірі 2000 грн. Відповідно до правової позиції ВСУ у справі 6-33цс14: «Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235 та статті 240 КЗпП України, а відтак встановивши, що звільнення позивача відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобовязаний поновити працівника на попередній роботі.» На підставі викладеного, суд вважає що звільнення позивача проведене з порушенням вимог закону, а тому наказ про звільнення підлягає скасуванню, а позивач поновленню на роботі на попередній посаді - діловода (за рахунок посади завідувача канцелярії). З відповідача [PERSON] НДЕКЦ, також, на користь позивача необхідно стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 5985,23 грн., а також 2000 грн. на відшкодування завданої моральної шкоди. В задоволенні позову в іншій частині суд вважає з необхідне відмовити з необґрунтованістю вимог.\~ З\~ відповідачів також на підставі ст. 88 ЦПК\~ України\~ необхідно стягнути на користь держави судовий збір по 730,80 грн. з кожного (487,20 грн.+487,20 грн+487,20грн. =1461,6 : 2=730,80 грн.), від сплати якого при подачі позову до суду позивач звільнений за законом. Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення на користь позивача заробітної плати за один місяць у\~ відповідності\~ до\~ ст. 367 ЦПК України підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved