Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-21 00:00:00

25.06.2021 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовними вимогами, якими просить визнати за нею право приватної особистої власності на житловий будинок з надвірними спорудами по [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує тим, що їй належить вказаний житловий будинок на підставі договору довічного утримання. Право власності зареєстроване КП «Ізмаїльське МБТІ» и записано в реєстрову - кадастрову книгу за № 2-48. 25.10.2003р. вона уклала шлюб з відповідачем [PERSON] . Шлюб між нею та відповідачем розірваний на підставі рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 15.05.2007р. Згідно умов вищезазначеного договору довічного утримання від 19.10.2004р., вона зобов`язалась, особисто, довічно повністю утримувати [PERSON] , забезпечувати її харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою. Утримання за вищевказаним договором, визначався сторонами у вигляді: забезпечення [PERSON] житлом, шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у відчужуваному будинку; забезпечення триразовим калорійним харчуванням; забезпечення належними лікувальними засобами. У відповідності з п.4 ст. 746 Цивільного кодексу України, відчужувач [PERSON] передала у власність належний її на праві приватної власності вищевказаний житловий будинок позивачці [PERSON] при умові що вона, візьме [PERSON] на довічне утримання і буде піклуватись до самої смерті. Вказані дії вчиняла особисто позивачка в своїх інтересах без допомоги відповідача. [INFO] [PERSON] померла. Фактичні шлюбні відносини та спільне господарство між нею та [PERSON] були припинені, згідно рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 15.05,2007р., справа № 2о-26-07, дані обставини вже встановлені судом. На теперішній час, у неї виникла необхідність відчужити вищевказаний житловий будинок з надвірними спорудами, але в зв`язку з тим, що він придбаний у період шлюбу з відповідачем, виникають перепони у реалізації майна. Позивач у судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, проте представник позивача надав суду заяву про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити. Відповідач, сповіщений належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, надав до суду письмову заяву про визнання позову та розгляд справи без його участі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що [PERSON] належить житловий будинок з надвірними спорудами по [ADDRESS] на підставі договору довічного утримання, що посвідчений приватним нотаріусом Ізмаїльського районного нотаріального округу Р.І. Апреленко від 19.10.2004р., зареєстрований в реєстрі за №2993 та право власності зареєстроване КП «Ізмаїльське МБТІ» и записано в реєстрову - кадастрову книгу за № 2-48. 25.10.2003р. [PERSON] уклала шлюб з відповідачем [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] , видане Суворовською селищною радою Ізмаїльського району Одеської області 25.10.2003р. Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , що видане відділом реєстрації актів цивільного стану по Ізмаїльському району Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції Одеської області, шлюб між [PERSON] та відповідачем [PERSON] розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №112 від 11.09.2007р. Шлюб розірвано на підставі рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 15.05.2007р. по справі №2о-26/07. Як вбачається із вказаного судового рішення, сторони не проживають разом з 2005р. 11.12.2007р. [PERSON] отримала свідоцтво про зміну імені серії [NUMBER] , видане відділом реєстрації актів цивільного стану по Ізмаїльському району Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції Одеської області, згідно якого прізвище « [PERSON] » вона змінила на « [PERSON] », про що в Книзі реєстрації зміни імені від 11.12.2007р. зроблено відповідний актовий запис за № 11. Згідно умов договору довічного утримання, що посвідчений приватним нотаріусом Ізмаїльського районного нотаріального округу Р.І. Апреленко від 19.10.2004р., зареєстрований в реєстрі за №2993, позивачка зобов`язалась, особисто, довічно повністю утримувати [PERSON] , забезпечувати її харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою. Утримання за вищевказаним договором, визначався сторонами у вигляді: забезпечення [PERSON] житлом, шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у відчужуваному будинку; забезпечення триразовим калорійним харчуванням; забезпечення належними лікувальними засобами. У відповідності з ч.4 ст. 746 Цивільного кодексу України, відчужувач [PERSON] передала у власність належний її на праві приватної власності вищевказаний житловий будинок позивачці [PERSON] при умові що вона, візьме [PERSON] на довічне утримання і буде піклуватись до самої смерті. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 14.04.2008 року [PERSON] померла [INFO] . У зв`язку з тим, що [PERSON] та відповідач [PERSON] уклали шлюб 25.10.2003р., а договір довічного утримання укладений 19.10.2004р., то за загальним правилом вважається, що таке майно, як у будь-яке інше спільне сумісне майно набуте під час шлюбу, підлягає поділу в порядку, передбаченому ст. 70 Сімейного Кодексу України. Однак фактичні шлюбні відносини та спільне господарство між нею та [PERSON] були припинені ще з 2005р., згідно рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 15.05,2007р., справа № 2о-26-07, дані обставини вже встановлені судом. Згідно з частиною третьою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. ст. 2 та 8 СК України саме Сімейний кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини, зокрема, між подружжям. Якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Системний аналіз зазначених норм цивільного та сімейного законодавства у сукупності зумовлює висновок, що, визначаючи правовий режим майна за договором довічного утримання (догляду), укладеного під час перебування набувача за цим договором у шлюбі, суд має установити, чи був цей договір укладений саме в інтересах сім`ї; чи інший з подружжя, не визначений у договорі довічного утримання (догляду) як набувач, виконував обов`язки за таким договором солідарно з набувачем. Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин між подружжям підлягають застосуванню передусім норми СК України. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором довічного утримання, що укладений під час перебування набувача у шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зокрема, за частиною третьою статті 61 СК України довести, що хоча майно придбавалося у період шлюбу, в тому числі з використанням коштів сімейного бюджету, проте справжньою метою укладення договору довічного утримання були не інтереси сім`ї, а власні, особисті інтереси одного з подружжя, не пов`язані із сімейними. Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Так, договір довічного утримання посвідчений приватним нотаріусом Ізмаїльського районного нотаріального округу Р.І. Апреленко від 19.10.2004р., зареєстрований в реєстрі за №2993, укладено позивачкою в інтересах сім`ї, оскільки доказів того, що метою укладення договору були її власні, особисті інтереси, так само як і доказів того, що вона самостійно несла матеріальні витрати на виконання договору довічного утримання матеріали справи не містять, у зв`язку з чим, суд вважає, що майно, набуте позивачкою за договором довічного утримання, є спільною сумісною власністю подружжя, а тому підлягає поділу між ними в рівних частках. Договір довічного утримання згідно з даним у законі (ст. 744 ЦК України) визначенням - це договір, за яким відчужувач передає набувачеві у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. За правилами ст. 746 ЦК України сторонами договору довічного утримання є відчужувач та набувач. При цьому закон допускає, що набувачами за договором можуть бути кілька фізичних осіб, які стають співвласниками майна, переданого їм за договором довічного утримання, на праві спільної сумісної власності, та відповідно несуть солідарний обов`язок перед відчужувачем (ч. 3 ст. 746 ЦК України). Зміст обов`язків набувача за договором довічного утримання визначений у ст. 749 ЦК України. Таким чином, цивільне законодавство визначає, що виникнення спільної сумісної власності кількох осіб на майно, передане за договором довічного утримання, зумовлює солідарне виконання ними обов`язків за цим договором на користь відчужувача. Судом встановлено, що позивачка набула права власності на житловий будинок з надвірними спорудами по [ADDRESS] під час шлюбу з [PERSON] . Однак, з аналізу позовних вимог, матеріалів справи та заяви відповідача, суд доходить висновку, що вказаний договір був укладений не в інтересах сім`ї, а в інтересах позивачки, та саме вона вчиняла всі дії, які передбачені зазначеним договором довічного утримання. У зв`язку з вказаним, суд вважає за необхідне відступити від презумпцію спільності майна подружжя та визнати вказане майно приватною особистою власністю позивачки. Відповідно до\~ст.\~316\~Цивільного Кодексу\~України,\~правом власності\~є право\~особи на\~річ (майно),\~яке вона\~здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 76 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13, 78, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, у тому числі, з огляду на те, що відповідач визнав позов і обставини визнані сторонами не підлягають доказуванню у відповідності до ст. 81 ч.1 ЦПК України. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб.

Outcome: approved