Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-29 00:00:00

26.03.2020 р. представник Національного музею історії України звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, в якому просив: стягнути з відповідачки на користь позивача матеріальну шкоду у розмірі 238676,40 грн., а також судові витрати по сплаті судового збору. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що [PERSON] перебувала на посаді генерального директора Національного музею історії України з 17.03.2015 р. по 16.03.2020 р. та виконувала покладені на неї обов`язки контрактом № 621 від 17.03.205 р. та статутом позивача. 19.06.2017 р. наказом відповідачки № 88-к було звільнено [PERSON] з посади завідувача науково-технічного відділу впровадження аудіовізуальної техніки музею на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці та скорочення штату працівників. Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 16.10.2018 р. у справі 761/25605/17, відмовлено у задоволенні позову. Натомість постановою Київського апеляційного суду від 12.06.2019 р. скасовано рішення першої інстанції та ухвалено нове, яким позовні вимоги задоволено частково, а саме: визнано незаконним звільнення [PERSON] за наказом від 19.06.2017 р. № 88-квиданим НМІ України; поновлено [PERSON] на посаді завідувача науково-технічного відділу впровадження аудіовізуальної техніки музею з 19.06.2017 р.; стягнуто з музею на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 238676,40 грн. Постановою Верхового суду від 20.02.2020 р. залишено без змін постанову Київського апеляційного суду від 12.06.2019 р. 10.07.2019 р. судове рішення в частині стягнення на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 238676,40 грн. було повністю виконано. Таким чином, позивачу було завдано матеріальну шкоду, завдану унаслідок незаконного звільнення працівника [PERSON] , а тому позивач звернувся за захистом своїх порушених прав. Ухвалою від 06.04.2020 року відкрито провадження у цивільній справі за вказаним позовом, розгляд якої вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представники позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили суд задовольнити їх в повному обсязі. Відповідачка в судове засідання не з`явився, свого представника до суду не направила, про дату, час і місце судового розгляду повідомлялась належним чином у встановленому законом порядку, причини неявки не повідомила та відзиву не подала. Враховуючи, що сторона позивача не заперечила проти проведення заочного розгляду справи, при цьому, належним чином повідомлена відповідачка в судове засідання не з`явилась, а тому відповідно до вимог ст.ст. 280, 281 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши пояснення сторони позивача, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що відповідно до наказу Міністерства культури України від 17.03.2015 р. № 200/0/17-15 на підставі контракту № 621 від 17.03.2015 р., [PERSON] перебувала на посаді генерального директора Національного музею історії України з 17.03.2015 р. по 16.03.2020 р. Згідно наказу Національного музею історії України від 19.06.2017 р. № 88-к, за підписом відповідачки, [PERSON] було звільнено з посади завідувача науково-технічного відділу впровадження аудіовізуальної техніки музею на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, скорочення штату працівників. Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 16.10.2018 р. у справі 761/25605/17, відмовлено [PERSON] у задоволенні позову до Національного музею історії України про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Постановою Київського апеляційного суду від 12.06.2019 р., яка набрала законної сили, скасовано рішення першої інстанції та ухвалено нове, яким позовні вимоги [PERSON] задоволено частково. Визнано незаконним звільнення [PERSON] за наказом № 88-к від 19.06.2017 р., виданим Національним музеєм історії України; поновлено останнього на посаді завідувача науково-технічного відділу впровадження аудіовізуальної техніки музею з 19.06.2017 р.; стягнуто з музею на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 238676,40 грн. Постановою Верхового суду у складі колегії судів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20.02.2020 р. залишено без змін постанову Київського апеляційного суду від 12.06.2019 р. Так, рішеннями судів було встановлено, що звільнення [PERSON] з посади завідувача науково-технічного відділу впровадження аудіовізуальної техніки музею на підставі наказу від 19.06.2017 р. № 88-к, за підписом відповідачки, яка на той час займала посаду генерального директора музею, відбулось з порушенням трудового законодавства. У відповідності до положень ст. 82 ЦПК України вказане не потребують доказування. 01.07.2019 р. Шевченківський районний суд м.Києва, на виконання постанови Київського апеляційного суду, було видано виконавчий лист № 761/25605/17. Відповідно до повідомлення Управління Державної служби України у Шевченківському районі м.Києва № 02-18/653, 11.07.2019 р. відбулось безспірне списання коштів з рахунка Національного музею історії України, на виконання виконавчого листа № 761/25605/17 від 01.07.2019 р., у розмірі 238676,40 грн. Отже, 11.07.2019 р. Національний музей історії України повністю виконав рішення суду в частині стягнення на користь [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 238676,40 грн. Згідно з ч.1 ст. 130 Кодексу законів про працю України (далі за текстом - КЗпП України) працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. Відповідно до п.п.1.1., 2.5.4., 2.5.5. контракту № 621 від 17.03.2015 р., відповідачка зобов`язувалась безпосередньо і через адміністрацію музею здійснювати поточне керівництво музеєм, в межах своєї компетенції видавати накази, укладати трудові договори з працівниками музею. Пунктом 5.2. Статуту позивача, затвердженого наказом Міністерства культури і туризму України від 29.10.2008 р. № 1170/0/16-6, визначено, що генеральний директор приймає та звільняє з роботи працівників музею, укладає угоди, договори (контракти) з працівниками музею; затверджує в межах своїх прав відповідні положення та інструкції, видає накази і розпорядження. Відповідно до п.4.1. контракту № 621 від 17.03.2015 р., у випадку невиконання чи неналежного виконання обов`язків передбачених цим контрактом, сторони несуть відповідальність згідно із законодавством України. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що внаслідок порушення відповідачкою своїх трудових обов`язків, як керівника музею та службової особи, на яку покладено обов`язок щодо прийняття та звільнення працівників з дотриманням трудового законодавства, допустила незаконне звільнення, чим спричинила позивачу матеріальну шкоду, що виразилась у здійснені виплати звільненому працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Приписами п.8 ч.1 ст. 134 КЗпП України передбачено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу. Відповідно до ст. 237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідно до п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 29.12.1999 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі п.8 ст. 134 КЗпП, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідно до пункту 33 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, невиконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію пункту 8 статті 134 та нової редакції статті 237 КЗпП (з 11 квітня 1992 року) настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше. Частиною третьою статті 233 КЗпП України встановлено річний строк для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, який починає обраховуватися з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред`явлення регресного позову (п. 20 ППВСУ №14). Відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином враховуючи, що відповідачка як службова особа неналежним чином виконала свої трудові обов`язки, допустивши незаконне звільнення працівника, чим завдала позивачу матеріальну шкоду, тому суд вважає за можливе стягнути з відповідачки на користь позивача в рахунок відшкодування шкоди 238676,40 грн. Також, відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідачки на користь позивача документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3580,15 грн. Отже, всього на користь позивача з відповідачки підлягає стягненню 242256,55 грн. (238676,40 грн. + 3580,15грн.)

Outcome: approved