Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-03 00:00:00

24 лютого 2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення на його користь з відповідача заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку та моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що з 06.02.2017 року він перебував в трудових відносинах з відповідачем, 24.12.2019 року був звільнений за згодою сторін за ст. 36 п. 1 КЗпП України. На момент звільнення заборгованість по заробітній платі складала 14806,12 грн. Станом на дату звернення з позовною заявою до суду, заборгованість складала 9254,36 грн. Просив в рахунок погашення заборгованості по заробітній платі стягнути з відповідача 9254,36 грн., в зв`язку з прострочкою виплати заробітної плати стягнути середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку в розмірі 63898,60 грн. та спричинену йому моральну шкоду 7500,00 грн. В подальшому не наполягав на стягненні 9254,36 грн., оскільки відповідачем погашено вказану заборгованість по заробітній платі, просив стягнути з відповідача в зв`язку з прострочкою виплати заробітної плати середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку в розмірі 63898,60 грн. та спричинену йому моральну шкоду 7500,00 грн. У відзиві на позов представник відповідача зазначив, що з позовними вимогами не згоден, вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Щодо вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку зазначив, що розмір середнього заробітку, зазначений у позові є неспівмірним з ймовірними втратами позивача. Стягнення з відповідача суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку в розмірі 63898,60 грн. призведе до перетворення відшкодування на каральну санкцію, що протирічить компенсаційному характеру заходів відповідальності в цивільному праві та принципів розумності, справедливості та пропорційності. Стосовно вимог позивача про відшкодування моральної шкоди представник відповідача зазначив, що позивачем в позовній заяві не зазначено в чому саме полягає завдана йому моральна шкода, яких саме моральних страждань зазнав позивач, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди. Жодних доказів, які б підтверджували заподіяння позивачу відповідачем моральної шкоди - не надано. Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 02.03.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у вказаній цивільній справі. Позивач про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином та своєчасно у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності на підставі наявних доказів. Відповідач про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином та своєчасно, у судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Дослідивши матеріали справи, перевіривши обставини справи, суд доходить наступних висновків: У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Згідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що [PERSON] з 06.02.2017 року перебував в трудових відносинах з відповідачем. 24.12.2019 року звільнений за згодою сторін, на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, зазначені обставини підтверджуються копією трудової книжки (а.с. 6-9). Відповідно до вимог статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Із матеріалів справи вбачається, що відповідачем дійсно не було проведено виплату заборгованості по заробітній платі в день звільнення. ПАТ «Харківський підшипниковий завод» надано довідку № 385/83-6-22 від 16.06.2021 року, відповідно до якої заборгованість на момент звільнення [PERSON] складала 17190,69 грн., станом на 16.06.2021 року заборгованість погашена в повному обсязі (а.с. 52). Отже, у зв`язку з повною виплатою та відмовою позивача від зазначеної позовної вимоги, суд розглядає лише вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку з 26.12.2019 року по 28.02.2021 року та моральної шкоди. Статтею 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт непроведення з ним остаточного розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки до дня фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а, отже, працівник може визначати остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. [PERSON] просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку станом на 28.02.2021 в розмірі 63898,60 грн., виходячи з розміру середньоденної заробітної плати 220,34 грн. х 290 робочих днів = 63898,60 грн. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Визначаючи період затримки розрахунку, суд виходить з того, що, оскільки відсутні інші дані, початком перебігу такого строку є наступний день після звільнення [PERSON] , тобто з 26.12.2019 року. Отже, період затримки розрахунку, який починається з 26.12.2019 року та закінчується 28.02.2021 року (відповідно до вимог позивача), складає 294 робочих дні. Так, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати 220,34 грн., розмір середнього заробітку з цей період становить 64779,96 грн. (220,34 грн. х 294 дні). Виходячи з того, що відповідачем на день розгляду справи у добровільному порядку виплачена заборгованість по заробітній платі, затримка у проведенні такого розрахунку пояснюється важким економічним становищем на підприємстві, яке обумовлено рядом чинників, суд, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, доходить висновку про наявність підстав для зменшення розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП, до 17 000, 00 грн. Отже, суд вважає, що вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку підлягає частковому задоволенню. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, суд зазначає наступне. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, відповідно до положень якої передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою в постанові від 14.12.2016 у справі № 428/7002/14-ц, зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із вказаною статтею є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз`яснено, що згідно статтею 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Як зазначено позивачем, він є інвалідом третьої групи з дитинства, внаслідок невиплати заробітної плати він залишився без засобів до існування, що призвело до моральних страждань та порушило його життєвий уклад. Враховуючи характер та обсяг душевних і психічних страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат, тяжкість вимушених змін у його житті, та зважаючи на положення Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд прийшов до висновку, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, з урахуванням встановлених судом обставин справи, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, підлягають задоволенню частково в розмірі 6000,00 грн. Суд вважає, що в даній справі відшкодування моральної шкоди у розмірі 6000 грн. є достатніми для сприяння відновленню порушених прав позивача. Відповідно до правил ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: partial