Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-20 00:00:00

24 січня 2020 року позивач звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу. В обґрунтування позову [PERSON] зазначає, що з 17.05.2014 року вони з відповідачкою перебувають у зареєстрованому шлюбі, актовий запис №103 від 17.05.2014 року. У шлюбі народився син [PERSON] 2014 року народження. З 24 серпня 2019 року вони разом не проживають. Шлюбні відносини між ними фактично призупинилися, взагалі відсутнє порозуміння, любов та повага, які повинні бути притаманні сім`ї. Шлюб між позивачем та відповідачкою носить формальний характер, а тому збереження шлюбу буде суперечити їх спільним інтересам. На даний час, вони сімейного життя не ведуть, шлюбних стосунків не підтримують. Подальше спільне життя подружжя і збереження родини неможливі, тобто родина розпалась остаточно і очевидна неможливість її збереження, посилається на ч. 3 ст.105, ст. 110 СК України. 18.02.2020 року від позивача надйшла заява, в якій він просив суд провести судове засідання без його участі, так як проходить військову службу за контрактом, позивні вимоги підтримав. В судовому засіданні відповідачка, позовні вимоги визнала у повному обсязі, на примирення з позивачем не згодна. Частиною 3 ст. 200 ЦПК України передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Зважаючи на те, що відповідач визнав позовні вимоги у повному обсязі, суд вважає можливим ухвалити рішення в підготовчому судовому засіданні. У відповідності до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного. Із матеріалів справи вбачається, що сторони зареєстрували шлюб 17 травня 2014 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серії [NUMBER] виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Южноукраїнського міського управління юстиції у Миколаївській області за актовим записом № 103 (а.с. 5). Від спільного життя сторони мають неповнолітнього сина: [PERSON] 2014 року народження, що підтверджується ксерокопією його свідоцтва про народження (а.с. 9). Вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 112 СК України суд з`ясувавши фактичні стосунки подружжя, дійсні причини позову, постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Тому суд встановив, що сторони припинили шлюбні відносини, та разом не проживають, а їх шлюб носить формальне значення та не відповідає своєму призначенню, тому суд, вважає що за таких обставин подальше сумісне життя подружжя не можливе і їхній шлюб має бути розірвано. Згідно ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Отже, вирішення питання про те, яким прізвищем іменуватися після розірвання шлюбу є виключним правом того, хто у зв`язку із шлюбом змінив своє прізвище.

Outcome: approved