Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-09 00:00:00

26.11.2013 року позивач звернулася до суду з позовом та просила ухвалити рішення, яким визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS]. Свої вимоги мотивувала тим, що їй на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS]. Позивач вказує на те, що за даною адресою зареєстрована вона, її син [PERSON] та колишній чоловік [PERSON], який з вересня 2012 року не проживає в зазначеній квартирі, речей його в квартирі немає, житловою площею не цікавиться, матеріальних затрат не несе, у зв`язку з чим позивач звернулась до суду з даним позовом. Більш того, вказує на те, що відповідач добровільно вибув на постійне місце проживання, забравши свої речі та меблі зі спірної квартири. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового засідання сповіщені належним чином у порядку ст.74,76,77 ЦПК України. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, пояснили, що відповідач не є членом сім`ї позивача, однак, по його вині вона вимушена нести додаткові витрати по утриманню житла, тому реєстрація відповідача по її адресі створює додаткові незручності. Матеріально позивачу дуже важко утримувати квартиру і сплачувати комунальні послуги за людину, яка в ній не проживає. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, вказуючи на законність вселення до квартири та відсутність іншого житла для проживання. Суд, вислухавши пояснення позивача та її представника, відповідача та його представника, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі. Від даного шлюбу [INFO] року народився син, [PERSON], що підтверджується копією Свідоцтва про народження серії [NUMBER], та донька [PERSON], яка у теперішній час є повнолітньою. Спір у даній справі виник з приводу права проживання відповідача в квартирі [ADDRESS]. Зазначена квартира належала доньці сторін [PERSON] на підставі договору про пайову участь у будівництві від 2003 року. З того часу в квартирі були зареєстровані та проживали крім власника, також члени її сім`ї: [PERSON], [PERSON] та [PERSON] 13 червня 2007 року шлюб між сторонами було розірвано, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданим 30.09.2008 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції у м. Одесі, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №425. Пізніше вказана квартира була реконструйована, її площа була збільшена. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10.10.2008 року (справа №2-5857/2008р.) за [PERSON] було визнано право власності на квартиру [ADDRESS] загальною площею 213,5 кв.м., житловою 87,8 кв.м. Як пояснили позивач та її представник у судовому засіданні, після розірвання шлюбу з позивачем відповідач продовжував проживати в квартирі, що належала їх доньці [PERSON], однак, у вересні 2012 року [PERSON] одружився та добровільно виїхав зі спірної квартири, забравши з собою меблі та особисті речі. Зазначений факт підтвердили також свідки, допитані у судовому засіданні. Так [PERSON], мати відповідача, пояснила суду, що 30.06.2000 року вона подарувала сину [PERSON] 53/100 частини домоволодіння під [ADDRESS], що підтверджується договором дарування, зареєстрованим в КП «ОМБТІ та РОН» 07.08.2000 року (а.с.18). В квартирі [ADDRESS] її син не проживає вже приблизно 1,5 роки після того, як одружився з новою дружиною [PERSON] Він добровільно вивіз меблі, постіль, особисті речі, забравши навіть вушні палички та магнітофон. Так як вона мешкає в іншій частині будинку [ADDRESS], то бачила, як син завозив меблі до будинку. Свідок спілкується з позивачкою та буває у неї вдома приблизно 1 раз на тиждень та підтвердила, що особистих речей відповідача в квартирі немає. [PERSON], донька сторін, у судовому засіданні пояснила, що її батько проживав у спірній квартирі з нею, її матір`ю та братом до того, як одружився вдруге. З квартири виїхав добровільно та вивіз свої речі, при чому вона була присутня. Також пояснила, що взимку 2012-2013 року була в гостях у батька в будинку [ADDRESS]. Крім того, підтвердила, що з моменту укладання договору дарування квартири у липні 2013 року вона проживає і зареєстрована по [ADDRESS] та готується вийти заміж. [PERSON], яка з 2004 року працює нянею в сім`ї [PERSON], пояснила суду, що вона приходить у спірну квартиру щодня о 7 годині ранку та знаходиться там цілий день, часто залишається на ніч. Відповідач не проживає в квартирі приблизно 2 роки, а з вересня 2012 року - назовсім залишив житлову площу, вивіз меблі та особисті речі. Також пояснила, що раніше вона прала речі відповідача, знає їх та підтверджує, що в квартирі речей, належних відповідачеві, немає. Крім того, пояснила, що з грудня 2012 року [PERSON] заробітну плату їй не платив. Також показала, що автомобіль ВМW, на якому їздить відповідач, вона часто бачить біля будинку по [ADDRESS], в якому буває у матері відповідача. Вказані свідчення також підтвердила мати позивача, [PERSON], яка пояснила, що не бачила колишнього зятя 1,5 роки до того, як він з`явився у лютому 2013 року та почав розбивати двері в квартиру. В квартирі вона зі своїм чоловіком бувають часто та інколи залишались ночувати, однак, чоловічих речей там не бачили. Також у судовому засіданні були допитані сусіди позивача, квартири яких знаходяться на одній площадці зі спірною квартирою. Так [PERSON] та її син [PERSON], які мешкають в будинку [ADDRESS] з травня 2012 року, пояснили суду, що відповідача вперше вони побачили лише у березні 2013 року, коли він влаштував сварку та намагався попасти в квартиру, раніше з ним не зустрічались. Сусіди [PERSON] та [PERSON] також підтвердили, що відповідача на момент підписання акту 25.11.2013 року вони не бачили вже приблизно рік. Також пояснили, що в квартирі позивача бувають досить часто та помітили, що там не вистачає деяких меблів та речей. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON], будучи власником спірної квартири, зверталась до суду з позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право проживання в належній їй квартирі на підставі того, що батько не проживає в квартирі [ADDRESS] більше року, однак, пізніше даний позов був залишений без розгляду. 23 липня 2013 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] було посвідчено договір дарування квартири, згідно умов якого [PERSON] передала безоплатно у власність, а [PERSON] прийняла у власність трикімнатну квартиру розташовану за адресою [ADDRESS]. Згідно вимог ч.2 ст. 3 Сімейного Кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладання трудового договору на визначений строк, тощо). Таким чином, на теперішній час спірна квартира належить на праві власності [PERSON], членом сім`ї якої відповідач [PERSON] не являється, так як він є колишнім членом сім`ї колишнього власника квартири. Більш того, відповідач уклав шлюб з іншою жінкою, утворивши нову сім`ю, добровільно вибув зі спірної квартири, забравши меблі та особисті речі, а його донька - [PERSON], колишній власник квартири, за спірною адресою не мешкає та не зареєстрована. Вирішуючи спір по суті, суд доходить до висновку про те, що з припиненням права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS], припинились і усі похідні від цього права власності права, в тому числі і право відповідача на користування спірною квартирою. Жодних домовленостей або інших угод, передбачених законом, між позивачем та відповідачем не укладалося. Крім того, суд вважає, що відсутні будь-які правові підстави для перебування відповідача на реєстраційному обліку за адресою належного позивачу нерухомого майна. При ухвалені рішення про задоволення позову суд враховує той факт, що відповідачу [PERSON] на підстав договору дарування частини домоволодіння належить 53/100 части домоволодіння під номером [ADDRESS], а інші 11/50 частин того ж домоволодіння, що належали йому на підставі договору купівлі-продажу від 05.12.2008 року, 23 грудня 2013 року - під час розгляду даної справи, були ним добровільно подаровані теперішній дружині [PERSON]. Відповідно до абзацу 6 ст. 3 Закону України від 11.12.2003 року №1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Відповідно до ст. 7 Закону України від 11.12.2003 року №1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Згідно вимог ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч.1,2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Як вбачається з ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку (квартир) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Відповідно до ст.156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно ч.2 ст.64 ЖК України, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Таким чином, суд визнає, що [PERSON] був членом сім`ї колишнього власника квартири - [PERSON], однак, не є у теперішній час членом сім`ї нового власника - [PERSON], не проживає з нею однією сім`єю, не веде з нею спільного господарства. Із зазначеного слід дійти висновку, що виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак - припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком. Тобто, права членів сім'ї власника будинку на об'єкт власності є похідними від прав самого власника. Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири). Частина ж 4 ст. 156 ЖК України передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Крім того, посилання відповідача на те, що у нього виникло сервітутне право на користування зазначеною квартирою, не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи. Згідно вимог ч.1 ст.402 ЦК України, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Однак, жодного із вищеперелічених документів на підтвердження своїх позовних вимог [PERSON] надано не було. Враховуючи, що відповідач не набув самостійного права на житло з підстав, передбачених законом (найм, оренда, вселення наймачем, тощо), на думку суду, підстави для його проживання у спірній квартирі - відсутні. Крім того, задовольняючи позов, суд керується принципом розумності та справедливості, так як між сторонами склались дуже напружені стосунки, що підтверджується зверненнями до органів міліції та вироками у кримінальних справах, що унеможливлює подальше сумісне проживання та може спричинити тяжкі наслідки. З урахуванням вищевикладеного та

Outcome: approved