Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-06 00:00:00

26.07.2016 року [PERSON] звернулася до суду із позовом про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дочки [PERSON], [INFO] без згоди батька , відповідача по справі [PERSON] Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що відповідач є батьком їхньої дочки [PERSON], [INFO], яка проживає разом з нею та вона займається її вихованням і утриманням. До доньки відповідач ставиться не зовсім гарно, своєчасно не сплачує аліменти, має заборгованість по аліментам, не цікавиться донькою, її успіхами у навчанні, не спілкується з дитиною, донька взагалі не цікавить його. Коли вона просить відповідача надати дозвіл на виїзд дитини за кордон, відповідач вимагає за такий дозвіл кошти від неї, хоча сам взагалі не здійснює жодних заходів щодо оздоровлення дитини, розвитку дитини. Відповідач постійно відмовляє у наданні такого дозволу. Дитина від такого ставлення батька страждає. Просила надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька до досягнення дитиною повноліття. 01.08.2016 року позивач доповнила підстави позову та просила надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька до досягнення дитиною 16 років. У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити. Відповідач повторно у судове засідання не з»явився будучи належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи через засоби масової інформації. Враховуючи клопотання позивача, вимоги ч. 4 ст. 169 ЦПК України суд ухвалив розглядати справу у порядку заочного провадження. Заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи суд дійшов до наступних висновків. Установлено, що відповідач є батьком [PERSON] [INFO], яка проживає з матір»ю, позивачем по справі та перебуває на її утриманні, матір займається вихованням дочки, піклується про розвиток дитини у тому числі і організовує відпочинок дитини. Згідно з ч. 3 ст. 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231 (зі змінами). Відповідно до п. 22 ч. 1 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон. Статтею 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та вищевказаною постановою Кабінету Міністрів України передбачено, що виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до ст. 6 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 27 Європейської Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р., ратифікованої 27.02.1991 р., за якою, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини, Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст. 150 та ч. 1 ст. 155 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати її до самостійного життя, поважати дитину, і здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до ч. 2 ст. 141 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 155 Сімейного кодексу України, за якою батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Позивач піклується про дитину, має бажання оздоровити дитину біля моря, повезти дочку на відпочинок з метою розширення їх кругозору, ознайомлення з культурою інших народів, стимулювання вивчення іноземних мов та підготовкою до самостійного життя, однак не може отримати згоди на такі поїздки у відповідача, який не тільки не утримує дитину та не займається її вихованням , а діє всупереч інтересам дитини, постійно ухиляючись від надання згоди на виїзд дочки на відпочинок за кордон, що підтверджується зібраними по справі доказами. За таких обставин позивач позбавлена можливості організувати відпочинок дочки за кордоном, оскільки навіть придбавши путівки на відпочинок вона вимушена звертатись до суду із позовом про надання дозволу на виїзд дитини за кордон та не завжди таке рішення набирає законної сили до дати виїзду за кордон , путівки пропадають, а кошти за них не повертаються. Відповідач, всупереч інтересам дитини, постійно ухиляється від видачі нотаріально посвідченого дозволу на виїзд доньки за кордон дитина позбавлена можливості відпочити разом із матір»ю та братом за кордом, розширювати свій кругозор, знайомитись з культурою інших народів, чим порушує її права , як людини і громадянина. Суд враховує також і психологічний стан дитини, яка страждає від такого ставлення батька до неї, тоді як її однолітки та друзі, які проживають у повних сім»ях маючи обох батьків , можуть подорожувати за кордон, а вона не тільки позбавлена батьківського піклування з боку батька , але з вини батька обмежена у своїх правах на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку , на відпочинок за кордоном. Аналізуючи зібрані по справі докази суд дійшов до висновку про необхідність захисту прав дитини шляхом задоволення позовних вимог.

Outcome: approved