Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-02 00:00:00

25.01.2019 року позивач звернулася до суду з даним позовом, в якому просить встановити порядок користування квартирою № 63, що знаходиться за адресою: м. Житомир, вул. Степана Бандери, 15, а саме: виділити в користування [PERSON] жилу кімнату (позначену на плані квартири цифрою 6, площею 17,5 кв.м.), балкон, вихід на який здійснюється з даної кімнати; виділити в користування [PERSON] жилу кімнату (позначену на плані квартири цифрою 5, площею 15,9 кв.м.), балкон, вихід на який здійснюється з даної кімнати; виділити в спільне користування [PERSON] та [PERSON] коридор (позначений на плані цифрою 1, площею 7,5 кв.м.), туалетну кімнату (позначену на плані цифрою 2, площею 1,1 кв.м.), ванну кімнату (позначену на плані цифрою 3, площею 2,1 кв.м.), кухню (позначену на плані цифрою 1, площею 5,4 кв.м.). В обґрунтування зазначила, що сторони є власниками по 1/2 частини квартири № 63, що знаходиться за адресою: м. Житомир, вул. Степана Бандери, 15 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 30.12.2010 року, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу [PERSON], що зареєстрований в реєстрі за № 16535. Іншим співвласником квартири є відповідач, якому належить також 1/2 частина квартири. У позивачів з відповідачем виникають конфлікти щодо користування спільною квартирою та мирним шляхом вони не можуть визначити порядок користування жилими кімнатами у квартирі, у звязку з чим змушена звернутися до суду за захистом своїх прав з вимогою про встановлення порядку користування квартирою. В судове засідання позивач не зявилася, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не зявилася, подала до суду заяву, в якій позов визнала, не заперечувала проти його задоволення. За нормами ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Процесуальне право учасників справи про розгляд справи за їх відсутності унормовано в ч. 3 ст. 211 ЦПК України, водночас, якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Судовий розгляд цієї справи здійснено на підставі наявних у суду матеріалів, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши та оцінивши зібрані в матеріалах справи докази, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу квартири від 30.12.2010 року, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу [PERSON], що зареєстрований в реєстрі за № 16535, витягу з Державного реєстру правочинів № 9479270 від 30.12.2010 року, витягу про Державну реєстрацію № 28722056 від 19.01.2011 року, за [PERSON] та [PERSON] зареєстровано право приватної спільної часткової власності на квартиру № 63 що знаходиться за адресою: м. Житомир, вул. Степана Бандери, 15 (а.с. 9-12). Відповідно до копії довідки № 143 від 23.01.2019 року, виданої ПП «ВЖРЕП №15», в квартирі [ADDRESS] зареєстровано дві особи, а саме [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. (а.с. 15) Відповідно до копії технічного паспорту встановлено, що власниками квартири [ADDRESS], є позивач та відповідач, по 1/2 частки на кожного. Так, спірна квартира складається з наступних жилих кімнат: кімната, площею 15,9 кв.м., кімната, площею 17,5 кв.м. Житлова площа квартири становить 33,4 кв.м. Також квартира складається з окремої кухні, площею 5,4 кв.м., ванної кімнати, площею 2,1 кв.м., туалету, площею 1,1 кв.м., коридору, площею 7,5 кв.м., балкону, площею 1,62 кв.м.. Загальна площа квартири становить 51,12 кв.м. Корисна площа квартири становить 49,5 кв.м. (а.с.13-14). Позивач порушує перед судом питання про визначення порядку користування кімнатами цієї квартири, так як співвласники самостійно домовитися з приводу цього не можуть. Спірне майно перебуває у спільній частковій власності сторін у справі. Згідно ч.ч.1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно з п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані житлові та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов. Згідно правового висновку ВСУ, викладеним у постанові від 17.02.2016 року у справі №6-1500цс15, відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між свівласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Згідно до положень ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішення суду. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Враховуючи подані до суду заяви відповідачів, в яких вони вимоги позивача визнають повністю, суд приходить до висновку, що сторони дійшли згоди щодо встановлення порядку користування спільною квартирою, не заперечують щодо запропонованого порядку, а тому позов підлягає повному задоволенню. Щодо питання про розподіл судових витрат між сторонами, а саме сплати судового збору, суд зазначає наступне. Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 04.02.2019 року задоволено клопотання позивача [PERSON] та постановлено відстрочити [PERSON] сплату судового збору по цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про встановлення порядку користування квартирою до ухвалення судового рішення у справі. Однак, станом на день винесення рішення суду, а саме 03.04.2019 року, позивач не надала суду доказів про сплату судового збору. Тому суд приходить до висновку про стягнення з позивача [PERSON] на користь держави судового збору в розмірі 768,40 грн.

Outcome: approved