Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-08 00:00:00

25 березня 2019 року [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення частини додаткових витрат, які вона понесла на лікування їх неповнолітньої дочки [PERSON] в розмірі 14215 гривень. В обґрунтування позову вказала, що з відповідачем у справі перебувала у шлюбі з лютого 2003 року по 05 жовтня 2015 року. Шлюб між ними було розірвано в судовому порядку. Від спільного подружнього життя мають двох неповнолітніх дітей: дочку [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу діти залишились проживати разом із нею, що також стало підставою для стягнення із відповідача в судовому порядку аліментів на їх утримання, оскільки в добровільному порядку він відмовлявся надавати матеріальну допомогу. Дочка [PERSON] має вроджену ваду у виді відсутності в ротовій порожнині двох передніх зубів верхньої щелепи та одного переднього зуба нижньої щелепи, у звязку з чим проходить необхідний курс лікування у лікаря-стоматолога з метою виправлення вказаного дефекту. На лікування дочки позивач самостійно витратила 28430 гривень, що підтвердила відповідними копіями квитанцій до прибуткових касових ордерів. Оскільки вказана сума коштів є для неї суттєвою, а на відповідача законом покладено обовязок нести додаткові витрати на утримання своєї неповнолітньої дитини і він відмовляється в добровільному порядку нести такі витрати, просить суд стягнути з нього половину понесених витрат на лікування дочки в розмірі 14215 гривень. Ухвалою Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 26 березня 2019 року відкрите провадження у справі, розгляд якої постановлено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 02 квітня 2019 року відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, за змістом якого позовні вимоги заперечив повністю. Заперечення обґрунтував скрутним матеріальним становищем. Вказав, що не працює, вдруге одружився. Від другого шлюбу у нього 20 квітня 2018 року народилась недоношеною ще одна дочка [PERSON], яка тривалий час знаходилась на стаціонарному лікуванні. В даний час дочка разом із дружиною від другого шлюбу [PERSON], яка знаходиться у відпустці по догляду за дитиною, повністю перебувають на його утриманні. Має борг в розмірі 7311, 68 гривень за спожитий газ. Стягнення додаткових витрат є матеріально непосильним для нього, а тому просив відмовити в задоволенні позову. В судових засіданнях позивач та її представник позов підтримали повністю з підстав зазначених у ньому. Позивач звернула увагу суду на те, що лікування дочки було виправдане необхідністю. Відповідач офіційно не працює, однак без реєстрації займається підприємницькою діяльністю та має систематичний дохід. Крім призначених судом аліментів, іншої матеріальної допомоги своїм дітям не надає. Представник позивача в судовому засіданні вказала на те, що відповідач є здоровим працездатним чоловіком, а тому його доводи з приводу відсутності роботи є неналежними. Разом з тим звернула увагу на те, що утримання неповнолітньої дочки, в тому числі участь у додаткових витратах, є обовязком обох батьків, а тому вважає справедливим стягнення із відповідача половини витрат, які позивач у повному розмірі самостійно понесла на лікування дочки. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги заперечив повністю з підстав, викладених у відзиві. Разом з тим зазначив, що стороною позивача не було доведено належними документами факту лікування дочки у стоматолога та понесення позивачем відповідних витрат для цього, оскільки долучені до матеріалів справи копії квитанцій до прибуткового касового ордера не відповідають встановленій формі, а також позивачем не долучено відповідних завірених лікарем медичних документів, що свідчать про наявність у [PERSON] захворювання та проведення лікування. За поданими позивачем письмовими доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановлено наступні факти. Шлюб між сторонами було зареєстровано 14 лютого 2003 року, що ними не заперечується та стверджується копіями поданих судових рішень з приводу розірвання шлюбу та стягнення аліментів. 30 вересня 2004 року у них народилась дочка [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про її народження серії І-ЕГ № 139988. На час ухвалення рішення у справі їй виповнилось повних 14 років, а отже вона є неповнолітньою. 10 серпня 2011 року у сторін також народився син [PERSON], що ними не заперечується та підтверджується копіями поданих судових рішень з приводу розірвання шлюбу та стягнення аліментів. У відповідності до рішення Володимир-Волинського міського суду від 05 жовтня 2015 року шлюб між сторонами було розірвано. У резолютивній частині вказаного рішення зазначено, що діти [PERSON] та [PERSON] після розірвання шлюбу залишаються проживати із матірю. Згідно рішення Володимир-Волинського міського суду від 05 вересня 2016 року ухвалено стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] в розмірі по 600 гривень на кожну дитину щомісяця до досягнення ними повноліття. На підставі рішення Володимир-Волинського міського суду від 26 липня 2018 року розмір стягуваних з відповідача аліментів на утримання неповнолітніх дітей було збільшено до 1200 гривень на кожну дитину щомісяця. У відповідності до поданої в судовому засіданні позивачем довідки стоматологічної поліклініки «Альфа Дент» від 25 березня 2019 року, [PERSON] отримує ортодонтичне лікування у звязку із вродженою частковою адентією. Вартість ортодонтичного лікування складає 800 євро по курсу до гривні та триватиме протягом двох років. Копіями квитанцій до прибуткового касового ордера №№ 38848 від 20 вересня 2018 року, 39304 від 11 жовтня 2018 року, 41472 від 11 лютого 2019 року, 41746 від 25 лютого 2019 року та 41747 від 25 лютого 2019 року підтверджуються фактичні витрати позивача у загальному розмірі 28430 гривень на лікування дочки [PERSON] у виді пломбування зубів, придбання та встановлення брекет-систем на обидві щелепи. За поданими відповідачем письмовими доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановлено наступні факти. Довідкою Устилузької міської ради Володимир-Волинського району Волинської ради № 221 від 29 березня 2019 року встановлено, що відповідач [PERSON] не працює з 27 травня 1993 року по даний час. Повідомленням Волинського обласного дитячого територіального медичного обєднання № 573/2-14.18 від 24 квітня 2018 року стверджується, що дочка відповідача [PERSON], [INFO], перебувала на стаціонарному лікуванні у відділенні анестезіології для новонароджених та недоношених дітей неонатального центру з 20 по час надання повідомлення з діагнозом: гіпоксично-ішемічне ураження ЦНС, дихальна недостатність І-ІІ ступеня, недоношеність 34 тижня. Копією свідоцтва про шлюб серії І-ЕГ № 128234 стверджується, що [PERSON] та [PERSON] 25 квітня 2018 року зареєстрували шлюб. Копія свідоцтва про народження серії І-ЕГ № 268834 від 25 квітня 2018 року є підтвердженням факту, що відповідач є батьком [PERSON]. Довідкою Володимир-Волинського районного управління соціального захисту населення № 755 від 01 квітня 2019 року стверджується те, що дружина відповідача [PERSON] отримує щомісячну одноразову допомогу при народження однієї дитини. Наданою копією акту ПАТ «Волиньгаз» від 18 березня 2019 року стверджується про наявність у відповідача боргу за спожитий газ в розмірі 7311 гривень 68 копійок. Інших доказів сторонами подано до суду не було. Заслухавши позиції сторін та дослідивши письмові докази, суд встановив правовідносини, які виникли між сторонами, що регулюються наступними нормами матеріального та процесуального права. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. На підставі ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності\~до ст.5\~ЦПК України,\~здійснюючи правосуддя,\~суд захищає\~права,\~свободи та\~інтереси фізичних\~осіб,\~права та\~інтереси юридичних\~осіб,\~державні та\~суспільні інтереси\~у спосіб,\~визначений законом\~або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ч.ч.1-3\~ст.13\~ЦПК України,\~суд розглядає\~справи не\~інакше як\~за зверненням\~особи,\~поданим відповідно\~до цього\~Кодексу,\~в межах\~заявлених нею\~вимог і\~на підставі\~доказів,\~поданих учасниками\~справи або\~витребуваних судом\~у передбачених\~цим Кодексом\~випадках. Збирання\~доказів у\~цивільних справах\~не є\~обовязком суду,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом.\~Суд має\~право збирати\~докази,\~що стосуються\~предмета спору,\~з власної\~ініціативи лише\~у випадках,\~коли це\~необхідно для\~захисту малолітніх\~чи неповнолітніх\~осіб або\~осіб,\~які визнані\~судом недієздатними\~чи дієздатність\~яких обмежена,\~а також\~в інших\~випадках,\~передбачених цим\~Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до\~ч.ч.1-4\~ст.12\~ЦПК України,\~цивільне судочинство\~здійснюється на\~засадах змагальності\~сторін. Учасники\~справи мають\~рівні права\~щодо здійснення\~всіх процесуальних\~прав та\~обовязків,\~передбачених законом. Кожна\~сторона повинна\~довести обставини,\~які мають\~значення для\~справи і\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч.2 ст.51 Конституції України, батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов'язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. У Принципі 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року зазначено, що дитина для повного та гармонічного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна зростати у піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до\~ст.18\~Конвенції про\~права дитини,\~прийнятої резолюцією\~44/25\~Генеральної Асамблеї\~ООН від 20 листопада 1989 року, що була ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року (далі Конвенції про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч.1 ст.27 Конвенції про права дитини та ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, культурного, морального і соціального розвитку. Згідно з ч.2 ст.27 Конвенції про права дитини, батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобовязані виховувати дитину, піклуватися про її здоровя, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно ч.7 ст.12 Закону України\~«Про охорону\~дитинства»,\~у разі відмови від надання дитині необхідної медичної допомоги, якщо це загрожує її здоровю, батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність згідно з законом. На підставі ст.180 СК України, батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.2 ст. 150 СК України, обов'язком батьків визначено також піклування про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відтак судом встановлено, що обовязок щодо утримання, виховання, навчання, піклування про здоровя та розвиток дитини покладений законодавством на обох батьків. У відповідності до ч.ч.1 та 2 ст.181 СК України, способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Іншими нормами Глави 15 СК України визначено компетенцію суду про порядок та способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину у разі відсутності такої домовленості або виникнення спору з цього приводу. Відповідно до ст.185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення одноразово, періодично або постійно. Додаткові витрати на утримання дитини мають бути викликані особливими обставинами. У звязку із особливими обставинами (розвиток здібностей дитини, тяжка хвороба, каліцтво дитини, тощо) потрібні значні додаткові витрати, тому розмір додаткових витрат, що стягується, повинен визначатися залежно від дійсно понесених або передбачуваних витрат. Участь у додаткових витратах на дитину є не правом, а обов'язком батьків незалежно від сплати ними аліментів. Чинним законодавством не передбачена можливість повного звільнення особи від участі в таких витратах, а обставини, що мають істотне значення, враховуються лише при визначенні судом розміру участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору. На підставі\~ч.ч.1,\~5,\~6\~ст.81\~ЦПК України,\~кожна сторона\~повинна довести\~ті обставини,\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом.\~Докази подаються\~сторонами та\~іншими учасниками\~справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 ст.89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Наявність додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Тому, заявляючи вимоги про одноразове стягнення додаткових витрат на дитину, необхідно надати докази усієї суми фактично понесених витрат, в той час, як заявляючи про періодичні або постійні витрати, позивач повинен довести їх необхідність. Якщо ці витрати повязані з особливим станом здоровя дитини, то необхідно надавати медичні довідки, висновки лікарів, їх рекомендації щодо лікування дитини, тривалості та періодичність лікування та з урахуванням цього розрахунок його вартості, а також про вартість ліків (препаратів), які необхідно придбавати дитині. Відтак в даній справі тягар доказування наявності особливих обставин, за якими у одного з батьків, з ким проживає дитина, виникли додаткові витрати на її утримання, а також розмір самих витрат покладено на позивача. В той же час в разі заперечення позову, відповідач повинен доказати обставини, що мають істотне значення та можуть бути враховані судом при визначенні розміру його участі у додаткових витратах на дитину. Як встановлено судом, неповнолітня дитина [PERSON] має вроджену ваду у виді відсутності в ротовій порожнині трьох передніх зубів (вроджена часткова адентія). Вказана обставина не заперечувалась стороною відповідача, а тому у відповідності до ч.1 ст.82 КПК України не потребує доказуванню. В даному випадку суд повністю погоджується із доводами позивача про те, що така вада шкодить здоровю дитини, створює для неї серйозні незручності і дискомфорт. Без медичного втручання виправити цю проблему є неможливим, а тому лікування є виправданим та необхідним. У звязку з цим, суд без жодних сумнівів прийшов до висновку про те, що така вада неповнолітньої дитини [PERSON] є особливою обставиною у справі, за якою у позивача виникли реальні підстави та необхідність у проведенні лікування своєї дитини. Таке лікування потребує значних матеріальних затрат та часу. Відмова відповідача добровільно надати матеріальну допомогу для лікування своєї дитини, спонукала позивача розпочати таке її лікування самостійно. На переконання суду, факт лікування дитини у лікаря-стоматолога доведений позивачем у достатньому обсязі та підтверджений довідкою стоматологічної поліклініки «Альфа Дент» від 25 березня 2019 року, а також копіями квитанцій до прибуткового касового ордера №№ 38848 від 20 вересня 2018 року, 39304 від 11 жовтня 2018 року, 41472 від 11 лютого 2019 року, 41746 від 25 лютого 2019 року та 41747 від 25 лютого 2019 року, якими встановлено фактичні витрати позивача у загальному розмірі 28430 гривень на лікування зубів та встановлення брекет-систем на обидві щелепи дочки [PERSON] у лікаря-стоматолога [PERSON] Вказані квитанції до прибуткових касових ордерів виконані у формі витягів та подані позивачем до справи у копіях, відповідають за формою та змістом Положенню про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженому постановою правління НБУ № 148 від 29 грудня 2017 року, за винятком наявності на них печатки субєкта підприємницької діяльності. Однак, суд не вбачає жодних підстав сумніватись у їх правдивості, а тому не приймає доводи представника відповідача про їх недопустимість у даній справі. Разом з тим, у відповідності до ст.81 ЦПК України, стороною відповідача у справі не подано жодного доказу в силу заперечення факту лікування його дитини та понесених витрат позивача. Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину та обставин, що мають істотне значення. Визначення обставин, що можуть бути визнані істотними, закон відносить до компетенції суду. У будь-якому разі істотними є такі обставини, як стан здоров'я, матеріальне становище відповідача, наявність у нього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних дружини, чоловіка, батьків, повнолітніх дітей тощо. Отже, скрутне матеріальне становище відповідача може бути прийняте судом в якості істотної обставини для визначення розміру участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину. Однак,\~за доводами\~сторони відповідача\~у судових\~засіданнях встановлено,\~що його\~скрутне матеріальне\~становище повязане\~із тим,\~що він\~із 1993\~року по\~даний час\~не працює,\~а відтак\~не має\~заробітку. У відповідності до ч.1 ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. За даною нормою праця є правом людини, а не її обовязком. Кожна людина вправі самостійно визначати потребу свого працевлаштування. Відповідач є здоровим працездатним чоловіком. Інших доказів з приводу наявності обєктивних причин, які б не дозволяли відповідачу працювати, а відтак і заробляти кошти на утримання своєї сімї та неповнолітніх дітей ним до суду не надано. Відтак, твердження відповідача про те, що він не працює та має борг за споживання газу є неналежними, оскільки він є здоровим працездатним чоловіком, а разом з тим і батьком, який у відповідності до Закону зобовязаний утримувати своїх неповнолітніх дітей, а в той же час в разі необхідності також нести додаткові витрати на утримання своїх дітей. Водночас суд приймає до уваги те, що на утриманні відповідача також перебуває його дитина від другого шлюбу [PERSON], яка 20 квітня 2018 року народилась недоношеною, у звязку з чим деякий час після народження знаходилась на лікуванні у неонатальному центрі. Вказаний факт підтверджений відповідачем довідкою річної давності, яка на час розгляду справи не може бути доказом існування істотних обставин, повязаних із незадовільним станом здоровя іншої дитини. Проводячи аналіз з приводу встановлення справедливого балансу для визначення розміру участі кожного з батьків у додаткових витратах на лікування дитини [PERSON], суд також приймає до уваги і те, що позивач самостійно виховує та утримує двох неповнолітніх дітей, а відповідач лише сплачує аліменти на кожного з них у розмірі близькому до 50% встановленого прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку. В той же час на утримання однієї дитини від другого шлюбу сімя відповідача отримує відповідну соціальну допомогу. З врахуванням вказаних обставин, суд не знайшов підстав вважати доводи відповідача такими, що мають істотне значення для зменшення його частки в розподілі додаткових витрат на лікування його дочки [PERSON], а відтак і для порушення принципу рівності в обовязках батьків утримувати свою неповнолітню дитину, а тому прийшов до висновку про доцільність та справедливість розподілу понесених позивачем додаткових витрат порівну між батьками, а відповідно і задоволення позову повністю. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати в разі задоволення позову покладаються на відповідача. Згідно ст.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Виходячи з вимог ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 704 грн. 80 коп.

Outcome: approved