Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-18 00:00:00

25.06.2019 [PERSON] в особі свого представника звернулася до суду з позовом, в якому просила розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем, поділити майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, та визнати за [PERSON] право власності на: Ѕ частину квартири за адресою: [ADDRESS] (3-кімнатна, загальна площа 121,4 кв.м., житлова площа 55,8 кв.м.); Ѕ частину нежитлового приміщення 16-го поверху №11 в літ. «А-16» за адресою: [ADDRESS] (загальна площа 8,3 кв.м.); автомобіль Hyundai i10, 2015 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] ;питання розподілу судових витрат просила вирішити в порядку, передбаченому ст. 141 ЦПК України. Ухвалою Червонозаводського суду м. Харкова від 27.06.2019 було відкрито провадження по справі, призначено підготовче судове засідання. Відповідачем по справі було подано відзив, в якому він визнав вимоги [PERSON] в частині розірвання шлюбу та просив суд їх задовольнити. В решті вимог щодо поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, і визнання права власності просив відмовити посилаючись на безпідставність, необґрунтованість та незаконність позовних вимог позивача. Крім того, відповідач [PERSON] подав до суду зустрічний позов. В зустрічній позовній заяві просив визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] ; стягнути з [PERSON] грошову компенсацію у розмірі 72730 грн; визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на Ѕ нежитлового приміщення №8 на першому поверсі будівлі літ. «А-16» за адресою: [ADDRESS] , та право особистої приватної власності на Ѕ нежитлового приміщення №11 на шістнадцятому поверсі будівлі літ. «А-16» за адресою: [ADDRESS] ; судові витрати просив розподілити відповідно до ст.141 ЦПК України. Представником позивача було подано відповідь на відзив. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22.08.2019 було прийнято до розгляду зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності та стягнення грошової компенсації та об`єднано в одне провадження з первісним позовом. Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22.08.2019 задоволено позовні вимоги [PERSON] в частині розірвання шлюбу. 14.11.2019 представником позивача через канцелярію суду надано відзив на зустрічну позовну заяву, в якому визнається зустрічний позов [PERSON] в частині визнання за ним права власності на Ѕ частину нежитлового приміщення №11 на шістнадцятому поверсі буд. літ. «А-16» за адресою: [ADDRESS] . 19.12.2019 представником [PERSON] було подано відповідь на відзив. В судове засідання, призначене на 19.06.2020, позивач [PERSON] та її представник не з`явилися. Представником позивача адвокатом Ципліцьким Д.О. було подано заяву про проведення судового засідання без його участі та участі позивача, позов підтримав в повному обсязі, проти задоволення зустрічного позову заперечував. Відповідач та його представник до судового засідання не з`явилися з невідомих суду причин, про розгляд справи були повідомлені своєчасно й належним чином. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи та наявні у справі докази, встановив наступні обставини. З 03.09.2010 [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] від 03.09.2010, виданим Червонозаводським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції. В шлюбі у подружжя народилося троє дітей: [PERSON] - [INFO] , [PERSON] та [PERSON] [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження дітей. Під час перебування у шлюбі сторонами було придбано наступне майно. Квартира за адресою: [ADDRESS] набута у власність 08.06.2016 року на підставі договору купівлі-продажу №1486 від 08.06.2016, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Бервено Н.І. Нежитлове приміщення 16-го поверху №11 в літ. «А-16» за адресою: [ADDRESS] , яке було набуте у власність 19.03.2018 на підставі договору купівлі-продажу №386 від 19.03.2018, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Рудаєвою В.О. Офіс/нежитлове приміщення №8 на першому поверсі житлового будинку літ. «А-16» за адресою: [ADDRESS] , яке набуте у власність 18.05.2018 на підставі договору про участь у фонді фінансування будівництва житлового комплексу №ФФБ-14-К-3-1Б-Н від 04.04.2017; договору про уступку майнових прав на об`єкт інвестування №У-14-К-3-1Б-Н від 10.05.2018 та інших документів, відомості про які містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Крім того, 13.10.2015 було набуто у власність на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] автомобіль Hyundai i10, 2015 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . Відповідно до ч.1, ч.2 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. В частині 1 ст.61 СК України визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Отже, вище перелічене майно, придбане подружжям за час перебування у шлюбі, належить сторонам на праві спільної сумісної власності. Згідно з ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно із частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю. Пунктами 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція викладена у постанові касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду України від 01.06.2020 у справі 619/3544/17; постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, 05.04.2018 у справі № 404/1515/16-ц; у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі 372/504/17 (провадження 14-325цс18). У своєму відзиві на первісну позовну заяву і зустрічному позові [PERSON] посилається на те, що 19/20 частин кв. [ADDRESS] були придбані ним за особисті кошти, подаровані йому 01.06.2016 матір`ю [PERSON] , та є його особистою Власністю. За правилами статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Суд сприймає нотаріальну заяву [PERSON] від 22.08.2019 про надання 01.06.2016 сину [PERSON] грошових коштів в сумі 75000 доларів США - свідченням свідка, і визнає недопустимим доказом в розумінні вимог статті 218 ЦК України. Вирішуючи спір, суд виходить з того, що відповідачем [PERSON] в порядку статті 81 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів, які б безспірно свідчили про придбання спірного майна за його особисті кошти, а тому ним не спростовано презумпцію спільності майна, придбаного у період шлюбу. Сама по собі наявність у [PERSON] особистих коштів, не може бути беззаперечним підтвердження того, що спірне майно було придбане саме за ці кошти без надання відповідних доказів. Таким чином, вимоги позивача про поділ квартири [ADDRESS] та нежитлових приміщень 16-го поверху №11 в літ. «А-16» за адресою: [ADDRESS] у рівних частках по Ѕ частині за кожним із подружжя відповідають положенням закону, а тому підлягають задоволенню. В цей же час, вимога [PERSON] за зустрічним позовом про визнання за ним права особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] , не підлягає задоволенню. Частинами першою, другою статті 71 СК України визначено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України (частина четверта статті 71 СК України). Частинами четвертою та п`ятою статті 71 СК України закріплено, що присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Аналізуючи зміст даних положень статті 71 СК України можна дійти висновку, що частина четверта та п`ята виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку. Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України (стаття 365 ЦК України), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного із подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку в спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду. Такий підхід відповідає закріпленим у статті 7 СК України засадам розумності і добросовісності, оскільки відповідач надає свою згоду на позбавлення його частки у праві власності, в свою чергу, отримуючи гарантоване грошове відшкодування. Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні із виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки. Оцінюючи положення частини п`ятої статті 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного із подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку в спільному майні, можна прийти до висновку, що дана норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, де про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач. Зазначений висновок Верховного суду викладений у постанові від 18.04.2018 по справі №1601/6226/12. В даному випадку автомобіль Hyundai i10, реєстраційний номер [NUMBER] , є річчю неподільною та перебуває у фактичному володінні позивача. Відповідно до довідки №22, виданої ТОВ «Альянс», яке є суб`єктом оціночної діяльності, середня ринкова вартість майна, яке підлягає поділу за даним позовом, може становити: офіс/нежитлове приміщення №8 на першому поверсі житлового будинку літ. «А-16» за адресою: [ADDRESS] - 238950 грн; автомобіль Hyundai i10, 2015 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] - 245460 грн. Таким чином, враховуючи вищевказане та приблизну однакову вартість автомобіля Hyundai i10, реєстраційний номер [NUMBER] , та нежитлового приміщення №8 на 1-му поверсі в літ. «А-16» по [ADDRESS] , суд вважає за доцільне визнати право особистої приватної власності [PERSON] на спірний автомобіль в рахунок компенсації вартості Ѕ частини нежитлового приміщення №8 на 1-му поверсі в літ. «А-16» по [ADDRESS] , яке в цілому буде належати [PERSON] . З урахуванням того, що судом задоволено позовну вимогу [PERSON] про визнання за нею право особистої приватної власності на спірний автомобіль в рахунок компенсації вартості Ѕ частини нежитлового приміщення №8 на 1-му поверсі в літ. «А-16» по [ADDRESS] , яке в цілому буде належати [PERSON] , то вимога [PERSON] про стягнення з [PERSON] грошової компенсації у розмірі 72730 грн, задоволенню не підлягає. Питання щодо судових витрат судом вирішується відповідно до положень ст.141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved