Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-24 00:00:00

24 грудня 2015 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області з позовною заявою до Парутинської сільської ради Очаківського району Миколаївської області, в якій просять визнати недійсним Державний акт на право приватної власності на землю, виданий 26 квітня 1994 року на підставі рішення виконавчого комітету Парутинської сільської ради Миколаївської області № 8 від 20 квітня 1994 року на ім'я [PERSON], який зареєстрований в книзі записів актів на право приватної власності на землю за № 201, який посвідчує право власності на земельну ділянку площею 0,28 га, розташовану на території Парутинської сільської ради за адресою: [ADDRESS], за цільовим призначенням - для обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка). Свої вимоги позивачі обґрунтували тим, що 19 серпня 2009 року вони на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] стали власниками по 1/2 частки житлового будинку, розташованого по [ADDRESS]. 10 грудня 2015 року право власності було зареєстровано в Очаківському міськрайонному управлінні юстиції за [NUMBER] [NUMBER]. Вказаний будинок розташований на земельній ділянці площею 0,28 га за адресою: [ADDRESS], з цільовим призначенням - для обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка). Земельна ділянка на підставі рішення виконавчого комітету Парутинської сільської ради Миколаївської області № 8 від 20 квітня 1994 року та державного акта на право приватної власності на землю від 26 квітня 1994 року також належить заповідачу - [PERSON] У зв'язку із тим, що акт оформлено з порушенням вимог ст.ст. 56, 67 Земельного кодексу (далі - ЗК) України, чинного на час його видачі, нотаріусом позивачам було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку. Сторони та третя особа в судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином. Від позивачів та третьої особи до суду надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутністю. Розглянувши позовну заяву, дослідивши долучені до матеріалів справи письмові докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Парутинської сільської ради Очаківського району Миколаївської області № 8 від 20 квітня 1994 року [PERSON] була передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,28 га для обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), що розташована на території Парутинської сільської ради за адресою: [ADDRESS] (а.с.11). На підставі зазначеного рішення 26 квітня 1994 року Парутинською сільською радою виданий державний акт на право приватної власності на землю, зареєстрований за № 201. В судовому засіданні встановлено, що спадкоємцями після смерті [PERSON], померлого [INFO] року, за законом в рівних частках є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 7, 9). Останні успадкували по 1/2 частці житлового будинку, розташованого по [ADDRESS], отримавши свідоцтва про право на спадщину. З витягів з державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтв про право на спадщину зареєстрували свої права власників вказаного вище житлового будинку (а.с. 8, 10). Звернувшись до Другої очаківського державної нотаріальної контори Миколаївської області з питання оформлення спадкових прав на земельну ділянку, на якій розташований успадкований будинок, позивачі отримали письмове роз'яснення № 535/02-14 від 18.08.2009р. про те, що державний акт, виданий на ім'я [PERSON], не відповідає вимогам законодавства, оскільки площа земельної ділянки для обслуговування житлового будинку не може бути більшою за 0, 25 га. За таких обставин, право власності на землю для обслуговування житлового будинку та для ведення підсобного господарства має бути посвідчено двома окремими державними актами із зазначенням цільового призначення на площі кожної ділянки (а.с. 12). Вирішуючи спір, суд виходить з такого. За змістом ч. 2 ст. 23 ЗК (в редакції 1993 року), право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними радами. Згідно зі ст. 67 ЗК України, що діяв на час видачі оскаржуваного державного акту, громадянам у сільській місцевості за рішенням сільської ради може бути виділена у приватну власність земельна ділянка для будівництва жилих будинків та їх обслуговування у розмірі не більшому, ніж 0,25 га. Відповідно до ст. 56 ЗК України, для ведення особистого підсобного господарства громадянам рішенням сільської ради в межах населених пунктів передаються у власність земельні ділянки у розмірі не більшому, ніж 0,6 га. З аналізу вказаних норм ЗК України слідує, що громадянам може бути виділено у приватну власність земельні ділянки, як для будівництва жилих будинків та їх обслуговування, так і для ведення особистого підсобного господарства, а тому право власності на них має бути посвідчено окремими державними актами. Частина перша статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55). Відповідно до статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності та його державної реєстрації, а відповідно до статті 126 ЗК України (в редакції на час отримання земельної ділянки позивачем) таким документом був державний акт, форма якого затверджується Кабінетом Міністрів України. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, що передбачено ст. 126 ЗК України. Відповідно до ч. 1 ст. 393 ЦК України, правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, визнається судом незаконним та скасовується. Стаття 155 ЗК України закріплює, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Враховуючи викладене, а також ту обставину, що виданий заповідачу державний акт оформлений з порушенням вимог земельного законодавства, що позбавляє спадкодавців отримати свідоцтва про право на спадщину, суд задовольняє позовні вимоги та скасує вказаний державний акт.

Outcome: approved