Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-22 00:00:00

24 вересня 2018 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. Ухвалою судді від 27 вересня 2018 року позовну заяву залишено без руху, на виконання якої позивачем 18 жовтня 2018 року подано позовну заяву у новій редакції /а. с. 23-24, 27-28, 31-37/. 22 жовтня 2018 року ухвалою суду відкрито у справі провадження для розгляду за правилами спрощеного порядку з викликом учасників справи /а. с. 54-55/. Позивач, звертаючись до суду із позовом, просив суд визнати виконавчий напис від 25 листопада 2016 року, зареєстрований у реєстрі № 10347, вчинений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І. М. щодо звернення стягнення з [PERSON] на користь АТ «КБ «Приватбанк» заборгованості у розмірі 48 618, 43 грн, таким, що не підлягає виконанню і стягнути судовий збір. В обґрунтування позову вказано, що за умовами договору від 14 липня 2008 року, укладеного з банком про надання строкового кредиту, погашення повинно здійснюватися позичальником частинами кожного місяця, то початок перебігу позовної даності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов`язань. Проте нотаріусом не було перевірено додержання банком строків позовної давності щодо кожного щомісячного платежу, відсотків, неустойки по кредитному договору, оскільки згідно з оспорюваним виконавчим написом стягнення провадиться за вісім років два місяці та вісімнадцять днів. Ухвалою суду, постановленою на місці, без виходу до нарадчої кімнати, внесеною до протоколу судового засідання 18 грудня 2018 року, задоволено клопотання сторони позивача про витребування письмових доказів, на виконання якої 23 січня 2019 року від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бондар І. М. до суду надійшли засвідчені документи, на підставі яких було вчинено 25 листопада 2016 року виконавчий напис № 10347 /а. с. 51-52, 65-66, 85-104/. 22 грудня 2018 року до суду засобами поштового зв`язку до суду надійшов відзив на позов [PERSON] , у якому позовні вимоги визнані не були, приватний нотаріус зазначила, що стороною позивача не доказано відсутність боргу або зміна його розміру /а. с. 73-81/. Засобами поштового зв`язку 22 травня 2019 року до суду надійшла заява нотаріуса про розгляд справи без участі відповідача приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І. М. 23 травня 2019 року представник позивача подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов позивач підтримує та просить задовольнити. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідач ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ «КБ «Приватбанк», 14 липня 2008 року надав за заявою-анкетою № К2XRF923361166 позивачеві (дошлюбне прізвище Янишевська) строковий кредит у сумі 1 224, 41 грн на строк з 14 липня 2008 року по 14 травня 2009 року на придбання товару під 0, 01 % щомісяця на суму залишку заборгованості за кредитом, єдино разової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 111, 31 грн та щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 грн в обмін на зобов`язання позичальника з повернення кредиту, сплати відсотків, винагороди, комісії /а. с. 38, 39/. 02 жовтня 2015 року позивач змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON] , у зв`язку із укладенням шлюбу /а. с. 21/. Банк-відповідач 18 жовтня 2016 року, 19 листопада 2016 року направив засобами поштового зв`язку письмову вимогу на адресу позивача з вимогою про усунення порушень за кредитним договором № К2XRF923361166 від 14 липня 2008 року, розрахувавши суму боргу станом на 05 жовтня 2016 року у розмірі 47 418, 43 грн /а. с. 91, 92, 93, 94, 95, 96/. 25 листопада 2016 року банк звернувся до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І. М. із заявою про вчинення виконавчого напису на копії кредитного договору № К2XRF923361166 від 14 липня 2008 року для стягнення боргу у розмірі 46 918, 43 грн частинами, надавши оригінал кредитного договору, засвідчену виписку з особового рахунку боржника, вимогу про усунення порушень за кредитним договором, копії паспорта боржника, розрахунковий документ про оплату послуг поштового зв`язку, опис вкладення в цінний лист, установчі документи банку, довіреність представника банку, паспорт представника банку /а. с. 87/. Заява банку приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І. М. була задоволена і 25 листопада 2016 року видано виконавчий напис № 10347, яким запропоновано стягнути з позивача грошові кошти у сумі 48 618, 43 грн, строк за який провадиться стягнення - вісім років два місяці вісімнадцять днів, а саме з 14 липня 2008 року по 05 жовтня 2016 року /а. с. 100/. На підставі заяви ПАТ КБ «Приватбанк» та виконавчого напису № 10347 від 25 листопада 2016 року, постановою державного виконавця Солом`янського районного державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Мигловця Л. М. 04 травня 2017 року відкрито виконавче провадження № 53881669 про стягнення з [PERSON] на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 48 618, 43 грн /а. с. 42-43, 44/. Постановою від 22 травня 2017 року державного виконавця Солом`янського районного державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Мигловця Л. М. накладено арешт на все майно, що належить боржнику - [PERSON]. у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів у розмірі 53 480, 27 грн /а. с. 45, 46-47/. За загальним правилом статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. При цьому, відповідно до статті 18 Цивільного кодексу України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з частиною першої статті 1 Закону України від 02 вересня 1993 року № 3425-XII «Про нотаріат», нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України22 лютого 2012 року за № 282/20595. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій. Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій. При цьому стаття 50 Закону «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти наступних висновків. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 Цивільного кодексу України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат», захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й встановити та зазначити у рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року № 6-887цс 17. Згідно із частиною першою статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Відповідно до ст. 88 зазначеного закону, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Згідно з виконавчим написом нотаріуса Бондар І . М. від 25 листопада 2016, строк, за який проводиться стягнення зазначений з 14 липня 2008 року по 05 жовтня 2016 року, тобто з перевищенням трирічного строку, що є невідповідністю вимог закону. При цьому, суд вважає, що може бути застосований строк давності встановлений тільки законом, тобто строки позовної давності встановлені договором, при вчиненні виконавчого напису у даному випадку не враховуються. У даному випадку можливо було вчинити два виконавчих напису на строк який не перевищує зазначений у ст. 88 Закону України «Про нотаріат». В роз`ясненнях, викладених в інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні», затверджених постановою від 07 лютого 2014 року № 2, у 10 пункті роз`яснень зазначено, що, вчиняючи виконавчий напис, нотаріус не розглядає спір про право. Виконавчий напис вчиняється виключно за документально оформленими вимогами, які викладені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, тільки за наявності всіх умов, передбачених Законом України «Про нотаріат» № 3425-XII. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що факт безспірності підпадає під об`єктивний сумнів, стверджувати протилежне підстави відсутні, а тому зазначений виконавчий напис підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню, тобто позов є обґрунтованим. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року). Відповідно до статті 141 ЦПК України, судові витрати, що включають судовий у розмірі 704, 80 грн, підлягають стягненню з банка-відповідача. На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved