Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-18 00:00:00

25 червня 2015 року [PERSON] звернувся до суду в інтересах [PERSON] із позовною заявою до громадянина [PERSON] [PERSON] із вказаним позовом. Свої вимоги обґрунтовував тим, що в 2008-2009 роках позивачка перебувала з відповідачем у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу. 21 березня 2009 року у них народився син [PERSON] [PERSON]. Через три місяці після народження дитини відповідач повернувся до [PERSON], і на даний час будь-які відносини між ними припинилися. Посилаючись на те, що оскільки у позивачки є можливість виїжджати за кордон, а відсутність відомостей про місцезнаходження відповідача перешкоджає отриманню дозволу останнього на виїзд дитини за межі України, просив надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон малолітнього [PERSON] [PERSON] без згоди батька у туристичні поїздки, для навчання, відпочинку тощо. В судовому засіданні представник позивачки заявлені вимоги підтримав у повному обсязі, пояснивши, що позивачка бажає сприяти всебічному розвитку та оздоровленню дитини за кордоном і оскільки отримати дозвіл на виїзд від відповідача є неможливим, право позивачки підлягає судовому захисту. Представник третьої особи служби у справах дітей Очаківської міської ради Миколаївської області у судовому засіданні вважала позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, суд дійшов такого. Як вбачається з копії свідоцтва про народження (а. с. 17), [PERSON] [PERSON], [INFO], є сином позивачки громадянки України [PERSON] та відповідача громадянина [PERSON] [PERSON] [PERSON]. Зі змісту позовних вимог вбачається, що предметом спору є ненадання батьком дитини дозволу на виїзд дитини за кордон. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року №3857-ХІІ, Постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими Постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231. Відповідно до п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27 січня 1995 року, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16 річного віку, у супроводі одного з батьків або в супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків, здійснюється, зокрема, без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: коли другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджує запис про батька у свідоцтві про народження дитини, і він відсутній у пункті пропуску. З урахуванням викладеного, а також того факту, що батьком дитини, відповідно до свідоцтва про народження, є громадянин [PERSON] [PERSON] [PERSON], згода останнього на виїзд малолітньої дитини за кордон не потрібна. Викладене також підтверджується висновком засідання комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Очаківської міської ради Миколаївської області від 04 серпня 2015 року. Крім того, суд констатує, що, звертаючись із позовом про надання дозволу на виїзд дитини за кордон, позивачка та її представник, в порушення ст. 60 ЦПК України, свого процесуального обовязку доказування не виконали. Так, суду не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження обставин, що унеможливлювали б оформити виїзд дитини за кордон через встановлену законом процедуру; позовні вимоги [PERSON] неконкретизовані: позивачка просить надати дозвіл на виїзд за кордон малолітньої дитини без зазначення країни прямування, відповідного часового проміжку перебування за кордоном, що є необхідним для виїзду дитини за кордон, адже відповідно до вищезазначених Правил, за відсутності спору, позивачка мала б отримати нотаріально посвідчену згоду батька лише із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, а не у необмежену кількість держав. Згідно з п. 1 ч 1 ст. 15 ЦПК України, у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних та сімейних правовідносин. Вирішуючи справу, суд дійшов висновку, що права позивачки щодо виїзду за кордон з дитиною без згоди батька не порушені, а відтак і не потребують судового захисту. За таких обставин, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити за їх безпідставністю. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, судові витрати, у відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, відносяться на рахунок позивачки і відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed