Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-02 00:00:00

26.09.2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. У позовній заяві вказує, що між ним та відповідачем було укладено договір позики коштів, на підтвердження якого позичальником 26.10.2010 року була написана розписка, яка посвідчує передання йому позивачем 2500 євро, що становили на час його укладання за курсом НБУ 27500 грн., під 10% місячних. Цей борг повинен бути погашений 26.03.2011 року, а відсотки в сумі 250 євро повинні були сплачуватися щомісячно до 30-го числа кожного місяця . Однак у визначений у розписці час відповідач, як суми основного боргу так і відсотків за його користування, не дивлячись на неодноразові вимоги [PERSON] про виконання взятого на себе зобов'язання, йому не сплатила. 01.03.2014 року [PERSON] повернула позивачеві 1000 грн. в рахунок заборгованості за відсотки, решту боргу та відсотків зобов'язалася повернути в майбутньому, але до цього часу не виконала свого зобов'язання. Позивач прохав суд стягнути з відповідача на його користь в погашення основного боргу по договору позики 2500 євро, що за курсом НБУ становить - 41526 грн., та відсотків за користування кредитом 1250 євро, що за курсом НБУ становить -19763 грн., а всього стягнути 61 289 грн., а також понесені ним судові витрати, що складаються із судового збору в сумі 612,89 грн. та правової допомоги - 500 грн. Позивач [PERSON] в судове засідання підтримав свої позовні вимоги. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, однак подала заяву до суду, в якій позов не визнала, вказавши, що частини боргу в розмірі 1000 грн. вона не повертала та прохала застосувати при розгляді справи позовну давність, оскільки строк повернення боргу закінчився, розглянувши справу за її відсутності. Суд, перевіривши матеріали справи, заслухавши позивача, свідків [PERSON] та [PERSON], вважає, що позов не підлягає задоволенню. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Судом установлено, що 26.10.2010 року між [PERSON] до [PERSON] було укладено договір позики, на підтвердження якого останньою було надано розписку позивачеві від 26.10.2010 року на суму боргу 2500,00 (дві тисячі п'ятсот) євро під 10 (десять) % місячних. (а.с. 7). Відповідач за договором позики свої зобов'язання не виконав, боргу перед позикодавцем в передбачений строк, а саме до 26.10.2011 року не погасив, а тому станом на 26.09.2014 року утворилась заборгованість на загальну суму 61289,00 грн., що складається з: - боргу - 2500,00 євро, що становить за курсом НБУ - 41526,00 грн.; - відсотків - 1250 євро, що становить за курсом НБУ - 19763,00 грн. (а.с.6). Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що була передана йому позикодавцем) у строк та порядку, що встановлені договором. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання, а в ст. 625 ЦК України зазначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три процента річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Посилаючись на норми частини першої статті 261, статті 262, частини третьої статті 267 ЦК України, суд дійшов висновку про те, що позивач звернувся до суду за захистом порушеного права після спливу позовної давності, про застосування якої заявлено [PERSON] у спорі, що є підставою для відмови в позові. Що стосується доводів позивача про сплату 01.03.2014 року частини суми боргу в розмірі 1000 грн., що вписано, зі слів самого [PERSON] та свідків [PERSON], [PERSON] , в оригіналі розписки самим позикодавцем та підтверджено його підписом, але не визнано [PERSON], то суд виходив із відсутності фактичних письмових доказів передачі вказаних коштів позичальником позикодавцю.

Outcome: dismissed