Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-15 00:00:00

26.11.2014 року позивач звернувся в суд з позовом, в якому зазначив, що [PERSON] є власником нежитлових приміщень № 1,2 у житловому будинку [ADDRESS]. У цьому приміщенні на даний час розташований магазин «Фотолюкс». КП «Жилсервіс» є виконавцем послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у м. Вільногірськ. Тариф на ці послуги встановлений рішенням виконавчого комітету Вільногірської міської ради Дніпропетровської області від 18.02.2009 р. № 57 «Про встановлення тарифу на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій для орендарів та власників нежитлових та житлових приміщень». Відповідно до рішення виконавчого комітету Вільногірської міської ради Дніпропетровської області від 19.08.2009 р. № 326 «Про укладення договорів участі в утриманні будинку та прибудинкової території», власники нежитлових приміщень повинні укласти договори про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій з КП «Жилсервіс». У відповідності до ч. 1 ст. 73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», акти ради, прийняті в межах наданих їй повноважень, є обов'язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об'єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території. Згідно з п. 5 ч. ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» і п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 р. № 572, споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідачу неодноразово направлялися проекти договорів про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій щодо нежитлових приміщень № 1,2 у буд. [ADDRESS], однак договір не був підписаний та жодного разу відповідачем не була надана мотивована відмова від підписання договору. Останній раз [PERSON] був направлений договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій від 22.10.2014 р. № 249/ОЕР, який був отриманий нею 28.10.2014 р. згідно з відомостями, зазначеними у рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення. Відповідь на лист або підписаний примірник договору до КП «Жилсервіс» не надійшли до теперішнього часу. Направлений договір був складений на основі Типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2009 р. № 529, та повністю відповідає його змісту. Частина 1 ст. 649 Цивільного кодексу України передбачає, що розбіжності, які виникли при укладенні договору, вирішуються судом. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Таким чином, КП «Жилсервіс» змушене звертатися до суду для укладення договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій між КП «Жилсервіс» та [PERSON] Відповідач є власником нежитлового приміщення у житловому багатоквартирному будинку, тобто також співвласником допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішньо благоустрою, і зобов'язаний брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку, прибудинкової території, відповідно до своєї частки у майні будинку (ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). Приміщення, належне відповідачу на праві приватної власності, знаходиться в багатоквартирному будинку, який обслуговується КП «Жилсервіс», таким чином [PERSON] фактичне є споживачем житлово-комунальних послуг. Положеннями ч. 4 ст. 319 і ст. 322 Цивільного кодексу України встановлено, що власність зобов'язує, і власник зобов'язаний утримувати належне йому майно. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Цивільний кодекс України у ст.ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема, поняття договору і свободи договору, та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 208 Цивільного кодексу України, правочин між фізичною та юридичною особою належить вчиняти у письмовій формі. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у ст.ст. 642-643 Цивільного кодексу України. Частиною 1 ст. 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими, відповідно до актів цивільного законодавства. Закріпивши принцип свободи договору, Цивільний кодекс України, разом з тим, визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу, при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства. На підставі усього вище викладеного та

Outcome: approved