Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-23 00:00:00

26 листопада 2015 року [PERSON] звернувся до Любешівського районного суду Волинської області з цивільним позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном. В остаточних позовних вимогах, сформульованих у заяві від 04 листопада 2016 року, позивач просить суд зобовязати [PERSON], [PERSON], [PERSON] усунути перешкоди у користуванні нежитловим приміщенням по вулиці Червоноармійській, 54 селища Любешів Любешівського району Волинської області шляхом позбавлення відповідачів права користування цим майном та їх виселення. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у 1997 році Закрите акціонерне товариство «Стохід» (далі ЗАТ «Стохід»), яке згодом змінило свою організаційну форму на Приватне акціонерне товариство «Стохід» (далі ПрАТ «Стохід»), придбало належні Любешівській ремонтно-будівельній дільниці Відкритого акціонерного товариства «Волиньрембуд» (далі ВАТ «Волиньрембуд») приміщення по вулиці Червоної Армії (у теперішній час вулиця Червоноармійська) у селищі Любешів Любешівського району Волинської області. 08 квітня 2015 року [PERSON] купив у ПрАТ «Стохід» і є власником нежитлового приміщення, яке знаходиться по вулиці Червоноармійській, 54 селища Любешів. Відповідачі ж були зареєстровані у вказаному приміщенні як у гуртожитку у зв'язку з їх трудовою діяльністю у ВАТ «Волиньрембуд» та ЗАТ «Стохід». У період з 2006 по 2010 роки [PERSON], [PERSON], [PERSON] звільнились з роботи. Протягом останніх декількох років відповідачі там не проживають, кожен з них має інше житло тощо. Позивач звертає увагу суду, що реєстрація відповідачів у будівлі по вулиці Червоноармійській, 54 проведена незаконно: вказане приміщення ніколи не належало до житлового фонду та не має статусу гуртожитку; ЗАТ «Стохід» було надано дозвіл на проживання відповідачів без відповідного спільного рішення адміністрації та профкому підприємства, без видачі ордеру на вселення тощо. Відповідачі не бажають самостійно знятись з реєстраційного обліку, чим чинять позивачу перешкоди у користуванні, розпорядженні та володінні майном. У матеріально-правовому обґрунтуванні позову позивач покликається на статті 58, 127, 128, 129 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК), на пункт 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року щодо правового статусу гуртожитку, порядку надання у ньому житлової площі, на статті 316, 319, 321, 386, 391 Цивільного кодексу (далі ЦК) щодо захисту права власності. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позов в остаточних позовних вимогах підтримав. Додав, що відповідачі чинять перешкоди позивачу у користуванні майном: зірвали замки, які позивач навісив на дверях належного йому приміщення по вулиці Червоноармійській, 54 селища Любешів, навісили свої замки, занесли всередину свої речі тощо. Вказане свідчить, що [PERSON], [PERSON], [PERSON] і надалі мають намір користуватися згаданим приміщенням, що створює перешкоди позивачу у реалізації його прав як власника майна. [PERSON] вважає, що відповідачі не набули житлових прав, адже згадана будівля не є житлом. Представник третьої особи ПрАТ «Стохід» [PERSON] вважає позов [PERSON] обґрунтованим, у цілому погодився з міркування представника позивача. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] до суду не з'являлись, про причини своєї неявки не повідомляли, будь-яких клопотань не подавали. Представник відповідачів [PERSON] до суду не з'явився, подав клопотання про відкладення розгляду справи. Зазначене клопотання було судом відхилене, а причини неявки представника відповідачів визнані неповажними. Враховуючи наведене, за згоди представника позивача суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням статті 224 Цивільного процесуального кодексу України (далі -- ЦПК). Відповідно до статті 60, частини 1\~ статті 212 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім наявності підстав звільнення від доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з частиною 3 статті 61 ЦПК обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом встановлено наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно з договором купівлі-продажу від 08 квітня 2015 року [PERSON] придбав у ПрАТ «Стохід» нежитлове приміщення площею 96,3 кв.м. по вулиці Червоноармійській, 54 селища Любешів. В цей же день у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно внесено відповідні відомості про [PERSON] як про власника вказаного приміщення. Згідно з актом обстеження житлово-побутових умов від 19 листопада 2015 року, складеного з участю представників Любешівської селищної ради Любешівського району Волинської області, підтверджено проживання відповідачів по вулиці Червоноармійській, 54, наявність там речей домашньої обстановки, домашнього інвентаря, господарства з птицею. У відповідності до довідки Березичівської сільської ради Любешівського району Волинської області № 965 від 25 листопада 2013 року [PERSON] тимчасово проживає у [INFO]. Довідкою Дольської сільської ради Любешівського району Волинської області № 687 від 23 листопада 2013 року стверджено проживання [PERSON] у селі Шлапань Любешівського району. Відповідно до корінця до ордера № 54 на житлове приміщення, виданого Любешівської селищною радою 10 жовтня 1991 року, [PERSON] надано квартиру [ADDRESS] селища Любешів для проживання її сім'ї, у тому числі і [PERSON] У доповідній записці контролера Любешівського виробничого управління житлового господарства від 20 жовтня 2013 року доведено до відому керівництва підприємства про те, що у будинку вулиці Червоноармійській, 54 селища Любешів у період з вересня 2012 року по жовтень 2013 року неможливо застати власників, практично там ніхто не проживає. Згідно з актами від 05, 10, 20 листопада 2016 року, складеними [PERSON], представником ПрАТ «Стохід» [PERSON] та [PERSON], у приміщенні по вулиці Червоноармійській, 54 селища Любешів [PERSON], [PERSON], [PERSON] були відсутні. Судами неодноразово розглядались справи за участю сторін щодо приміщення по вулиці Червоноармійській, 54 селища Любешів. Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 18 березня 2015 року у справі № 162/799/14-ц за позовом [PERSON] до Любешівської селищної ради Любешівського району Волинської області, ПрАТ «Стохід» відмовлено позивачу у визнанні незаконною та скасуванні державної реєстрації права власності, визнанні права власності на квартиру по вулиці Червоноармійській, 54 селища Любешів. При цьому констатовано, що місце проживання [PERSON] дійсно зареєстроване за вказаною адресою, проте безперервність користування цим нерухомим майном ним не доведена. Рішенням Любешівського районного суду Волинської області від 17 червня 2016 року у справі № 162/1502/15-ц за позовом [PERSON], [PERSON], [PERSON] до ПрАТ «Стохід», [PERSON], державного реєстратора реєстраційної служби Любешівського районного управління юстиції Волинської області [PERSON] про скасування реєстрації права власності, визнання договору купівлі-продажу недійсним, яке набрало законної сили відповідно до ухвали Апеляційного суду Волинської області від 07 вересня 2016 року, у позовних вимогах відмовлено повністю. При цьому встановлено такі обставини: що [PERSON] прописаний по вулиці Червоноармійській, 54 селища Любешів з 10 грудня 1981 року, [PERSON] з 01 березня 1991 року, [PERSON] з 11 червня 1993 року; відсутність доказів про надання цьому приміщенню статусу житлового. З довідки ПрАТ «Стохід» слідує що [PERSON] звільнена з роботи 07 червня 2006 року, [PERSON] та [PERSON] 02 серпня 2010 року та 01 листопада 2010 року відповідно. Аналізуючи наведене вище, суд констатує конфлікт приватно-правових інтересів позивача [PERSON] як власника приміщення по вулиці Червоноармійській, 54 селища Любешів, який прагне усунути перешкоди у його користуванні, та відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], які зареєстровані та використовують це приміщення як житлове. Вирішуючи цей спір, суд бере до уваги наступні приписи законодавства, встановлені ними правові принципи. Відповідно до пункту 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до частини першої статті 317, частини першої статті 319 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з частиною першою статті 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною другою статті 386 ЦК визначено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно з статтею 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналізуючи наведене вище, суд констатує, що право власності є непорушним, однак не абсолютним, використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності інших осіб, інтересам суспільства тощо. Одним з елементів права власності є право користування, яке полягає у використанні майна та вилученні з нього корисних властивостей. [PERSON] у повній мірі позбавлений цього права відповідачами, які прописані у приміщенні позивача як за місцем проживання, за одними доказами продовжують проживати [INFO] та зберігати там своє майно, а за іншими фактично не проживають. Згідно з статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У відповідності з частинами першою, четвертою статті 311 ЦК житло фізичної особи є недоторканним. Фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до статті 379 ЦК житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Згідно з статтею 1 ЖК громадяни мають право на житло. Це право забезпечується розвитком і охороною державного і громадського житлового фонду, сприянням кооперативному та індивідуальному житловому будівництву, справедливим розподілом під громадським контролем жилої площі, яка надається в міру здійснення програми будівництва благоустроєних жител наданням громадянам за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, а також невисокою платою за квартиру і комунальні послуги. Згідно з частиною першою статті 127 ЖК для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Необхідно звернути увагу, що рішенням Любешівського районного суду Волинської області від 17 червня 2016 року встановлено відсутність доказів належності приміщення по вулиці Червоноармійській, 54 селища Любешів до житла. Однак, у практиці Європейського Суду з прав людини, рішення якого частиною національного законодавства, поняття «житло» має більш ширше автономне тлумачення та означає місце, де особа є «вдома», де відбувається приватне та сімейне життя. У справі «Баклі проти Сполученого королівства» («Buckley v. UK», рішення від 25 вересня 1996 року), Суд зокрема зазначив, що житлом можна вважати облаштоване особою помешкання, навіть якщо таке облаштування було здійснено з порушенням національного законодавства. Отже, у ситуації яка склалась, суд повинен встановити пріоритетність прав однієї з сторін із дотриманням принципу справедливого балансу інтересів. Суд звертає увагу, що виселення є категорією житлового законодавства, тому предметом доказування у таких справах є втрата права на житло, або взагалі його відсутність. Завдяки негаторному позову захищаються права власника щодо здійснення права користування та розпорядження своїм майном. Вимога відповідно до цього позову полягає в усуненні перешкод, які заважають власнику або іншому титульному володільцю здійснювати повно і незаперечно свої права користування і розпорядження майном. У цьому контексті суд зазначає, що під час судового розгляду цієї справи, а також як слідує з змісту досліджених судових рішень [PERSON], [PERSON], [PERSON] не довели законність підстав вселення у спірне приміщення та проживання у ньому. Якщо припустити, що відповідачі вселились у будівлю як у гуртожиток тимчасово у звязку з їх роботою у ЗАТ «Стохід», то у цей час вони там уже не працюють. Оговорюючи питання чи єдиним житлом для відповідачів є приміщення по вулиці Червоноармійській, 54 селища Любешів, суд звертає увагу, що досліджені докази вказують на те, що відповідачі мають інше житло: сімя [PERSON] отримала квартиру по вулиці Незалежності, 1А селища Любешів; [PERSON] тимчасово проживає у [INFO]; [PERSON] проживає у [INFO]. Підтвердженням цього також може бути доповідна записка контролера Любешівського виробничого управління житлового господарства від 20 жовтня 2013 року про відсутність у період з вересня 2012 року по жовтень 2013 року осіб, які проживають у будинку по вулиці Червоноармійській, 54 селища Любешів. У контексті дослідження цього питання суд не бере до уваги акти від 05, 10, 20 листопада 2016 року, які складені [PERSON], представником ПрАТ «Стохід» [PERSON] та [PERSON], оскільки [PERSON] та ПрАТ «Стохід» заінтересовані у вирішенні цього спору. Таким чином, враховуючи обставини справи, суд дійшов висновку, що права [PERSON] як власника приміщення у цьому випадку мають пріоритетний характер. Необхідним для відновлення прав позивача є зобов'язанням відповідачів усунути перешкоди [PERSON] у користуванні майном шляхом виселення, адже іншого дієвого механізму не існує. При цьому позовна вимога про позбавлення права користування відповідачів спірним майном є зайвою, оскільки виселення передбачає і припинення права користування. Розподіл судових витрат між сторонами слід здійснити за правилами статті 88 ЦПК. [PERSON] при подачі позовної заяви сплачено 487,2 гривень судового збору. Крім цього, представник позивача просить стягнути з відповідачів 10500 гривень витрат на правову допомогу. На підтвердження, що вказані витрати дійсно понесені, подано договір про надання правової допомоги з адвокатом [PERSON], довідку-розрахунок, квитанцію до прибуткового касового ордера від 04 квітня 2016 року, копію посвідчення про право на зайняття адвокатською діяльністю. Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» встановлено граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, відповідно до яких в цивільних справах граничний розмір компенсації витрат, пов'язаних з правовою допомогою сторін, на користь якої ухвалено судове рішення, якщо компенсація сплачується іншою стороною, не перевищує суму, що обчислюється, виходячи з того, що зазначеній особі, виплачується 40 відсотків розміру мінімальної заробітної плати за годину її роботи. Відповідно до статті 26 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги, довіреність, ордер, доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. Згідно з статтею 19 цього Закону видами адвокатської діяльності є: надання правової інформації, консультацій і роз'яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; захист прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування у кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення; надання правової допомоги свідку у кримінальному провадженні; представництво інтересів потерпілого під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, прав і обов'язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб, держави, органів державної влади, органів місцевого самоврядування в іноземних, міжнародних судових органах, якщо інше не встановлено законодавством іноземних держав, статутними документами міжнародних судових органів та інших міжнародних організацій або міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; надання правової допомоги під час виконання та відбування кримінальних покарань. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом. Аналізуючи наведене, суд дійшов висновку, що сплачений позивачем адвокату [PERSON] гонорар за надання правової допомоги слід стягнути з відповідача частково з таких міркувань. У довідці-розрахунку вказано, що надання правової допомоги [PERSON] включало в себе ознайомлення з матеріалами справи, консультації та роз'яснення з правових питань, представництво інтересів в суді. На це все адвокатом [PERSON] потрачено 19 години 05 хвилин, а загальні витрати відповідача [PERSON] на правову допомогу становлять 10500 гривень. Між тим, вказана довідка не містить інформації скільки часу адвокатом було потрачено на кожен окремо вид наданої ним правової допомоги відповідачу [PERSON] Адвокат [PERSON] брав участь у судових засіданнях 04 та 24 листопада 2016 року. Відповідно до журналу судових засідань загальна їх тривалість становила 02 години 08 хвилин. На момент надання цього виду правової допомоги адвокатом розмір мінімальної заробітної плати становить 1450 гривень Таким чином, 02 години 08 хвилин ? 1450 гривень ? 40 % = 1237,6 гривень. Отже, загальна сума документально підтверджених судових витрат позивача становить 1724,8 гривень. Зазначена сума підлягає стягненню з позивачів у рівних частках, по 574,93 гривень.

Outcome: partial