Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-09 00:00:00

24.09.2015 позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів в якому, з урахуванням заяви про змін предмету позову від 05.12.2014, просить визнати за ним право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS], загальною площею 54,80 кв.м, жилою площею 29,20 кв.м, усунути перешкоди у користуванні власністю, а саме: зобов'язати [PERSON] не чинити у будь-який спосіб співвласнику [PERSON], перешкод у користуванні належної йому н а праві власності 1/3 частини квартири [ADDRESS], шляхом надання [PERSON] можливості щоденного безперешкодного доступу до всіх приміщень даної квартири та надання ключів від всіх замків на вхідних дверях вказаної квартири; вселити [PERSON] в спірну квартиру; встановити наступний порядок користування зазначеною квартирою, без змін часток у праві власності: виділити в користування [PERSON] одну ізольовану кімнату меншою жилою площею, а [PERSON] - іншу ізольовану кімнату з балконом більшою жилою площею, кухню, коридор, вбиральню та ванну кімнату залишити у спільному користуванні. Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач [PERSON] посилається на те, що йому на праві власності належить 1/3 частина квартири [ADDRESS]. Інші 2/3 частини спірної квартири належать відповідачеві [PERSON]. Спірна квартира складається з двох ізольованих житлових кімнат, загальною житловою площею 29,20 кв.м, та підсобних приміщень:кухні, ванної кімнати, туалету, коридору. У даній квартирі одноособово проживає [PERSON], який також і самостійно користується даної квартирою. Позивач посилається на те, що відповідач не дає йому змоги ні користуватися, ні розпорядитися своєю частиною власності, зокрема: не надає можливості проживати в спірній квартирі під час приїзду позивача до м. Києва, не дає ключі від вхідних дверей спірної квартири, уникає зустрічей, не впускає його до квартири, чим порушує права і законні інтереси позивача як співвласника. Виходячи з наведеного позивач просить поновити його права власника спірної квартири і задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі. 11.11.2014 відповідач [PERSON] подав суду зустрічну позовну заяву до [PERSON] про визнання права власності на частину спірної квартири за набувальною давністю, яка була прийнята до спільного розгляду з первісним позовом ухвалою суду від 05.12.2014, постановленою судом не виходячи до нарадчої кімнати. Обгрунтовуючи вимоги зустрічної позовної заяви [PERSON] посилається на те, що [PERSON] протягом останніх 12 років 4 місяців, тобто з часу укладення договору купівлі-продажу спірної квартири, не користується своєю 1/3 часткою квартири [ADDRESS]. Весь цей час спірною квартирою, зокрема і 1/3 частиною квартири, належної [PERSON], безперервно та відкрито користується він, [PERSON], несе тягар утримання цього майна, сплачує комунальні послуги. [PERSON] весь цей час проживає у Німеччині, є громадянином цієї країни, має своє власне житло та постійну роботу. З часу придбання спірного нерухомого майна, [PERSON] не намагався заселитися до спірної квартири та проживати в ній. Документи на спірну квартиру, в тому числі і на частку належну позивачеві, знаходяться у нього, і позивач не ставив питання про надання йому цих документів. З огляду на викладене [PERSON] просить визнати за ним право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] в порядку набувальної давності після [PERSON]. Позивач [PERSON], який приймав участь в розгляді даної справи з участю перекладача [PERSON], та його представник [PERSON] в судовому засіданні підтримали позовні вимоги первісного позову і просили їх задовольнити. Вимоги зустрічної позовної заяви не визнали і просили відмовити в їх задоволенні, посилаючись на те, що позивач [PERSON] ніколи не відмовлявся від належної йому 1/3 частки спірної квартири. Відповідач не є добросовісним набувачем спірного майна, оскільки з 2002 року, моменту набуття права на свою частину спірної квартири, відповідач достеменно знав, що інша частина спірної квартири належить [PERSON], натомість відповідач перешкоджав позивачеві користуватися своїм майном, що і змусило позивача звернутися до суду з первісним позовом, який розглядається в цьому провадженні. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] у судовому засіданні первісний позов не визнали, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Підтримали вимоги зустрічної позовної заяви. Просили задовольнити зустрічний позов і відмовити в задоволенні первісного позову. Відповідач [PERSON] ([PERSON]) в судове засідання не з`явилася. Про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. За таких обставин, а також враховуючи, що рішення у справі не зачіпає її права та охоронювані законом інтереси, суд вважає за можливе розглянути справу у її відсутності. 3-ті особи - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON], реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві - не направили до суду своїх представників. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомили. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності їх представників. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову має бути відмовлено в повному обсязі, виходячи з наступного. Судом встановлено, що спірна квартира [ADDRESS] належить сторонам на праві спільної часткової власності в наступних частках. Позивачеві [PERSON] належить 1/3 частина спірної квартири відповідно до договору купівлі-продажу від 23.05.202 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого у реєстрі за №1649 (а.с.79). Відповідачеві [PERSON] належить 2/3 частини зазначеної квартири, з яких: 1/3 частина квартири належить йому відповідно до договору купівлі-продажу від 23.05.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого у реєстрі за № 1649, та 1/3 частина спірної квартири належить на підставі договору дарування 1/3 частини квартира [ADDRESS] від 23.05.2006 року, відповідно до якого [PERSON] ([PERSON]) подарувала належну їй 1/3 частину спірної квартири [PERSON] (а.с. 80). Як вбачається з реєстраційного напису на паравовстановлювальному документі - договорі купівлі-продажу від 23.05.2002 року, право власності [PERSON] на 1/3 частину квартири [ADDRESS] було зареєстровано у встановленому законом порядку 27.05.2002 ( а.с. 79, зворот). [PERSON] посилається на те, що його права та законні інтереси, як співвласника спірної квартири, порушуються іншим співвласником, а саме: право власності - не визнається з причини ненадання оригіналу (дублікату) правовстановлюючого документу (договору купівлі-продажу), тому, на його погляд, підлягають задоволенню його позовні вимоги про визнання за ним права власності на частину квартири. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права й позов про визнання права власності у разі втрати документа, що засвідчує право власності особи на річ, подається за відсутності можливості одержати у відповідних органах дублікат правовстановлюючого документа. Разом з тим, [PERSON] не надав суду докази на підтвердження того, що у нього відсутня можливість отримати дублікат правовстановлюючого документу. Суд вважає, що така можливість не втрачена, оскільки, як свідчать матеріали справи, договір купівлі-продажу спірної квартири посвідчено приватним нотаріусом КМНО [PERSON], та зареєстровано у реєстрі 23.05.2002 за № 1649. При цьому позивачем не надано суду доказів на підтвердження того, що йому відмовлено у видачі дублікату правовстановлюючого документу на спірну квартиру. Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку про те, що права позивача щодо його права власності на 1/3 частину співної квартири не порушені, тому в цій частині позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Разом з цим, суд дійшов висновку про задоволення позову [PERSON] в іншій частині. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ст. 382 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати своє помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. На підставі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З огляду на викладене, враховуючи, що позивач є власником 1/3 частин квартири [ADDRESS], його право користування частиною спірної квартири порушується з боку відповідача, суд дійшов висновку про те, що порушене право позивача на користування належним йому майном, зокрема 1/3 частиною спірної квартири підлягає захисту шляхом вселення позивача в спірну квартиру та зобов'язання відповідача [PERSON] не чинити перешкод в користуванні нею шляхом надання ключів від усіх замків вхідних дверей та надання [PERSON] можливості щоденного безперешкодного доступу до всіх приміщень даної квартири. Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22.12.1995 р. квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Як зазначено вище позивачеві належить 1/3 частина спірної квартири, а відповідачеві 2/3 її частини. З копії технічного паспорту на спірну квартиру вбачається, що квартира [ADDRESS] є ізольованою, двокімнатною, має кухню з балконом, ванну кімнату, туалет та коридор. Розмір житлових кімнат складає 16,3 кв.м та 12,9 кв.м. з прилеглим до неї балконом. Враховуючи обставини наведені вище, суд дійшов до висновку про те, що вимоги [PERSON] про визначення порядку користування житловим приміщенням підлягають задоволенню, оскільки сторони є співвласниками спірної квартири, квартира є неподільною річчю, між сторонами існує спір щодо користування спірною квартирою, житлові кімнати в спірній квартирі є ізольованими, що дає можливість встановити конкретний порядок користування спірним житлом. Враховуючи, що частка позивача у праві спільної часткової власності становить 1/3 частину, розмір житлової площі, яка відповідає частці позивача у праві спільної часткової власності, становить 9,7 кв.м = 29,20 : 3, суд вважає за можливе виділити у користування позивача житлову кімнату меншою площею 12,9 кв.м з балконом, що примикає до неї, яка більш наближена до розміру його частки у справі спільної часткової власності, а відповідачеві виділити житлову кімнату більшою площею 16,3 кв.м. При цьому, суд вважає за необхідне залишити в спільному користуванні [PERSON] та [PERSON] місця загального користування: кухню з лоджією, що примикає до неї, ванну кімнату, туалет, коридор. Суд критично оцінює доводи відповідача та його представника про те, що в разі задоволення вимог позивача будуть порушені права відповідача та його малолітнього сина [PERSON], 2010 р.н., який зареєстрований та проживає разом з батьком в спірній квартирі, оскільки відповідач та його малолітній син не позбавлені можливості користуватися кімнатою розміром 16,3 кв.м, яка виділена в користування [PERSON], є більшою за розміром в спірній квартирі, та всіма нежитловими приміщеннями спірної квартири. До того ж, відмова в задоволенні позову в частині вселення позивача в спірну квартиру та визначення порядку користування належним йому майном призведе до порушення прав позивача, який є власником 1/3 частини спірної квартири, і як власник має право користуватися спірною квартирою для особистого проживання і проживання членів своєї сім`ї, а також має право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. В задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на 1/3 частину квартири, належну позивачеві, за набувальною давністю має бути відмовлено з наступних підстав. Вимоги зустрічної позовної заяви відповідач мотивує тим, що 1/3 частина спірної квартири з 2002 року належить на праві власності позивачеві. Разом з цим, позивач більше 12 років спірним майно не цікавиться не несе витрати по його утриманню. Разом з цим, він -відповідач добросовісно заволодів цим нерухомим майном, а саме 1/3 частиною квартири [ADDRESS] і продовжує відкрито, безперервно ним володіти на протязі більш ніж 12-ти років, просив суд визнати за ним право власності на зазначене майно за набувальною давністю. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. За змістом ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Частиною 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Цивільний кодекс України набрав чинності 1 січня 2004 року, у зв'язку з чим стаття 344 цього Кодексу може застосовуватися до правовідносин, які виникли після 1 січня 2001 року. Для набуття права власності на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери перебігу строку набувальної давності недостатньо. Умови набувальної давності підтверджуються судовим рішенням. Давнісний володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння. Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України інститут набувальної давності базується на сукупності таких обставин: тривалого добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним. Тривалість володіння передбачає, що має закінчиться визначений законодавством строк перебування речі у володінні певної особи. Відкритість та безперервність володіння теж є необхідними умовами для набуття права власності за набувальною давністю і означають, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, а також те, що протягом зазначеного в законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обов'язку повернути річ власнику, а також йому не пред'являвся правомочною особою позов про повернення майна. Однією з основних умов для набуття права власності за набувальною давністю є добросовісне володіння, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Позивач посилається на те, що він більше 12 років безперервно, відкрито володіє часткою, належною позивачеві [PERSON]. Свідки [PERSON], [PERSON] показали в судовому засіданні, що відповідач [PERSON] більше 10 років проживає в спірній квартирі, несе витрати по її утриманню, сплату комунальних послуг. Позивач [PERSON] в спірній квартирі більше 10 років не проживає і ніколи там не проживав. Разом з цим, допитаний в судовому засіданні [PERSON] показав суду, що він ніколи не відмовлявся від права власності на 1/3 частину спірної квартири. Коли приїздив до м. Києва намагався потрапити в спірну квартиру, вирішити з відповідачем спір щодо користування спірним майном в позасудовому порядку. Разом з цим, відповідач [PERSON], достеменно знаючи про те, що [PERSON] є повноправним іншим співвласником спірної квартири, перешкоджав йому користуватися своїм майном, що і змусило позивача звернутися до суду з позовом, який розглядається в цьому провадженні. З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення зустрічного позову, оскільки [PERSON] з моменту набуття права власності на свою частину спірної квартири, тобто з 2002 року, достеменно відомо, що він неправомірно володіє чужим майном. Зазначеними вище доказами встановлено, що відповідач перешкоджав позивачеві користуватися спірним майном, що і змусило позивача звернутися до суду з позовом за захистом порушеного права користування спірним майном. Виходячи з наведеного [PERSON] не можна вважати таким, що добросовісно заволодів чужим майном, а тому зустрічний позов задоволенню не підлягає. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи (ч. 1 ст. 79 ЦПК). Відповідно до ч. 3 ст. 79 ЦПК України, до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, зокрема належать: витрати на правову допомогу витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз. Встановлено, що за подання первісного позову позивачем сплачено судовий збір в розмірі 2`230,80 грн., зокрема: 243,60 грн. за вимоги немайнового характеру і 1`987,20 грн. за вимоги майнового характеру. Таким чином, зважаючи на те, що суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] в частині вимог немайнового характеру з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 243,60 грн. судового збору. Встановлено, що представництво інтересів позивача в суді здійснював адвокат [PERSON] на підставі договору від 26.11.2013. За послуги адвоката позивачем сплачено 8`280,0 грн.. Згідно ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. За змістом вказаної статті компенсації підлягають витрати за: 1) правову допомогу у судовому засіданні, 2) правову допомогу під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням 3) правову допомогу під час ознайомлення з матеріалами справи в суді. Даний перелік є вичерпним. Згідно розрахунку суми гонорару за надану правову допомогу адвокатом надані наступні послуги: попередні консультації, отримання копій документів, направлення адвокатських запитів, підготовка позову, участь у перемовинах з іншими співвласниками квартири, участь у виконавчому провадження та участь у судових засіданнях. З урахуванням положень ст. 1 Закону № 4191-VI, компенсації підлягаю лише витрати за надання правової допомоги за участь у судових засіданнях в розмірі 2`354,80 грн. з розрахунку загального часу - 4 год. 50 хв., який адвокат приймав участь в судових засіданнях, а саме: 03.12.2014 (12 хв.), 05.12.2014 ( 1 год. 15 хв.), 28.01.2014 ( 2 год. 49 хв.), 10.02.2015 (34 хв.). Розрахунок проведений наступним чином: 1`218,00 грн. х 40% х 4 год. 50 хв. = 2`354,80 грн. Витрати за надання іншої допомоги адвокатом не підлягають компенсації за рахунок відповідача, з огляду на вимоги Закону № 4191-VI. Враховуюче викладене вище,

Outcome: partial