Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-27 00:00:00

26.10.2016 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, вимоги якого змінено в порядку, передбаченому ст. 31 ЦПК України, в якому просить стягнути з відповідача [PERSON] аліменти на користь позивача на утримання доньки [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі в розмірі 2000,00грн., починаючи з дня подання заяви і до повноліття дитини (а.с.10). Позовні вимоги вмотивовані тим, що 25.07.2012 року між сторонами було укладено шлюб, від якого сторони мають малолітню доньку - [PERSON], [INFO]. На даний час відповідач не проживає з позивачем та дитиною, офіційно не працевлаштований, згоди щодо утримання дочки сторони не досягли. Позивач в судове засідання не з'явилась, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій змінені позовні вимоги підтримала та просила стягнути аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 2000,00грн. щомісяця, оскільки відповідач має нестабільний дохід. Відповідач в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги визнав в розмірі 2000,00грн. щомісяця, оскільки він офіційно не працевлаштований. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін по справі. Відповідно ч. 2 ст. 197 ЦПК, суд розглянув справу без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази в їх сукупності, приходить до наступного. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. За змістом ст. 18 Конвенції «Про захист прав дитини», суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ст. 27 Конвенції «Про захист прав дитини», батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Обов'язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов'язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Судом встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 25.07.2012р. (а.с.2) Від шлюбу сторони мають малолітню доньку - [PERSON], [INFO] (а.с.3). Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з вимогами ст. 181 Сімейного кодексу України, способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій або натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Згідно роз'яснень, які містяться в п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Частиною 4 ст. 174 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. За викладених обставин, суд приходить до висновку, що розмір аліментів, який підлягає стягненню на утримання малолітньої дитини, повинен бути встановлений у розмірі 2000,00грн. щомісячно, починаючи з дати звернення з позовом до суду і до досягнення дитиною повноліття. При визначенні розміру аліментів, суд виходить із засад розумності та справедливості, враховує можливість та бажання відповідача надавати допомогу в зазначеному розмірі, якої буде достатньо, з урахуванням утримання дитини з боку позивача, для належного утримання та розвитку дитини сторін. На підставі викладеного, позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини підлягає задоволенню. Згідно ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 367 Цивільного процесуального кодексу України, суд допускає негайне виконання рішення суду у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь держави підлягає судовий збір в розмірі 551,20 гривень. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved