Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-16 00:00:00

24 лютого 2014 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідачки кредитну заборгованість в сумі 14944,95 грн. В обґрунтування цих вимог вказував, що 16 березня 2007 року між сторонами було укладено кредитний договір, за яким відповідачка одержала кредит в сумі 3500 грн. зі сплатою суми кредиту та процентів за його користування щомісяця впродовж року. Всупереч договірним відносинам, у встановлені рекомендованим графіком терміни позичальницею не повернуто належні позивачу грошові кошти, в результаті чого виникла заборгованість, та нараховані проценти на фактичний залишок суми кредиту. Відповідно до ст.625 ЦК України, позичальниці також нараховані 3% річних та інфляційні втрати. На день складання позовної заяви заборгованість з кредиту складає 2636,12 грн., по процентам - 5543,23 грн., нараховано інфляційні втрати та 3% річних в сумі 6765,6 грн., а всього 14 944, 95 грн., які просить стягнути на свою користь та судові витрати по справі. Позивач свого представника в судове засідання не направив, проте в адресованій суду заяві просив справу розглянути у їх відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечував. Представник відповідачки [PERSON] в судове засідання не з'явилася, але звернулася до суду із заявою, в якій просила застосувати строк позовної давності, посилаючись на те, що позивач з листопада 2007 по січень 2011 року не висував до [PERSON] вимоги про сплату боргу. Більш того, виконати свої вимоги відповідачка була позбавлена можливості з вини самого позивача, який змінив своє місце розташування не повідомивши про це своїх клієнтів (позичальників), які за умовами договору мали сплачувати борг безпосередньо в приміщенні кредитної спілки. Лише в 2011 році на адресу відповідачки надійшов лист з вимогою погасити заборгованість із нарахованими відсотками та пенею за період, у який кошти не було сплачено не з її вини. Дослідивши надані письмові докази в межах заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку, що вказаний позов не підлягає задоволенню. За змістом ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. З матеріалів справи вбачається, що 16 березня 2007 року між сторонами по справі було укладено договір про надання кредиту в розмірі 3500 грн., за яким відповідачка зобов'язалася повернути отриману суму кредиту і сплатити відсотки за користування кредитом в строк відповідно до додатку № 1, передбаченого договором графіку платежу (а.с. 8-9). За період з 16.03.2007 року по 30.10.2007 року відповідачкою було сплачено основного боргу в сумі 863, 88 грн. та відсотків в сумі 966, 12 грн. З січня 2011 року нею сплачено 1200 грн. пені. При цьому, як вказує представник відповідачки, [PERSON] вважала, що вказані кошти сплачено на погашення основного боргу, так як прострочення сталося не з її вини. Частиною 1 ст. 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно зі ст.256 ЦК України, позовна давність - строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України встановлено загальний строк позовної давності у три роки. Відповідно до ч. 5 ст. 261 цього ж Кодексу, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання, перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. У кредитному договорі, укладеному між сторонами встановлено, що його виконання здійснюватиметься відповідно до графіку погашення кредиту, отже початком перебігу строку позовної давності є день, коли боржник повинен був сплатити черговий платіж, проте не сплатив його - 16 листопада 2007 року (а.с. 9). Крім цього, відповідно до п. 2.7 Договору передбачено, що спілка має право достроково розірвати договір і повернути наданий кредит та нараховані проценти, звернувшись з позовом до суду, у таких випадках: якщо позичальник протягом двох місяців не сплатив взагалі або сплатив не у повному обсязі платежі, узгоджені сторонами і рекомендованому графіку платежів; якщо позичальник не надав взагалі або надав неповні чи неправдиві дані про себе, які вплинули на прийняття рішення при наданні кредиту; якщо позичальник не виконує інших умов договору. Однак, КС «Аккорд» звернулася до суду з позовом про стягнення заборгованості тільки в лютому 2014 року знаючи, що відповідачкою не виконуються умови кредитного договору з листопада 2007 року. З розрахунку сум заборгованості вбачається, що починаючи з січня по липень 2011 року відповідачкою сплачено пені в сумі 1200 грн., але ці дії не можуть свідчити про переривання строку позовної давності, оскільки станом на січень 2011 року строк позовної давності вже минув, а тому наслідків, передбачених ст. 264 ЦК України не настало. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про необхідність в задоволенні позовних вимог кредитної спілки «Аккорд» про стягнення кредитної заборгованості з [PERSON] відмовити за спливом строку позовної давності.

Outcome: dismissed