Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-13 00:00:00

25 вересня 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, зазначивши третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог Управління службу у справах дітей Самарської у м. Дніпрі раду, в якому просив розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 20 лютого 2019 року Самарським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Дніпропетровській області, про що складено відповідний актовий запис № 34 та визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] . Позовні вимоги мотивовано тим, що 20 лютого 2019 року зареєстровано шлюб між позивачем та відповідачем. Від шлюбу подружжя має дитину сина [PERSON] , [INFO] , який проживає разом із позивачем. Подружнє життя з відповідачем не склалось через протилежні погляди на шлюб та сім`ю. З липня 2020 року подружні відносини між ними припинено, проживають окремо, спільне господарство не ведеться, немає спільного бюджету, а навіть останні не спілкуються між собою. Позивач також вказав, що з часу народження дитини відповідач майже не займалась його вихованням, а через три місяці після народження дитини відповідач взагалі залишила дитину на батька, згодом повернувшись. В липні 2020 року [PERSON] знов залишила чоловіка з дитиною, у зв`язку з чим останній звернувся до Управління-служби у справах дітей Самарської районної у місті Дніпрі ради із заявою про визначення місця проживання малолітньої дитини. Ухвалою суду від 29 вересня 2020 року позовну заяву було залишено без руху. Ухвалою суду від 16 грудня 2020 року було відкрито провадження у справі. В підготовчому судовому засіданні позивач підтримав свій позов. Відповідач в підготовчому судовому засіданні визнала позов повністю. Представник третьої особи не заперечувала щодо задоволення позовних вимог. Згідно ч. 3\~ст. 200 ЦПК України\~за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 4\~ст. 206 ЦПК України\~у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено та підтверджено копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , що 20 лютого 2019 року зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , про що Самарським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Дніпропетровській області складено відповідний актовий запис №34 (а. с. 11). Після реєстрації шлюбу прізвище дружини змінено на « [PERSON] ». Від даного шлюбу сторони мають малолітню дитину сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а. с. 12). Крім того, позивачем долучено копію рішення Виконавчого комітету Самарської районної у місті Дніпрі ради № 210 від 21.08.2020, з якого вбачається, що місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , визначено за місцем проживання батька [PERSON] , а саме [ADDRESS] (а. с. 14). Згідно зі\~ст. 24 СК України\~шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, що відповідає ст. 51 Конституції України. Відповідно до частини третьої\~статті 105\~Сімейного кодексу\~України,шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього кодексу. На підставі ч. 3 ст. 110 СК України чоловік, дружина мають право пред`явити позов про розірвання шлюбу протягом вагітності дружини, якщо батьківство зачатої дитини визнане іншою особою. Згідно частини другої\~статті 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя i збереження шлюбу суперечили б інтересам\~одного з них, інтересам їхніх дітей, що має істотне значення. Статтею 113 Сімейного кодексу України передбачено, що особа яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Таким чином, заслухавши учасників судового засідання, оцінивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні причини позову про розірвання шлюбу, суд вважає, що шлюб між сторонами слід розірвати і бере до уваги той факт, що сторони фактично припинили подружні стосунки. Вирішуючи питання про задоволення позову, суд враховує, що фактично шлюбні відносини припинені з липня 2020 року, спільне господарство не ведеться, позивач наполягає на розірванні шлюбу, відповідач не заперечує проти цього, позивач та відповідач створити міцної сім`ї за час спільного проживання не змогли, внаслідок чого шлюб фактично розпався, подальше спільне життя подружжя неможливе, а збереження шлюбу суперечить інтересам сторін. Вирішуючи питання щодо визначення місця проживання дітей суд вважає необхідним зазначити наступне. Частинами 1, 2\~ст. 161 СК України\~визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.\~\~Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У відповідності до ч. 7\~ст. 7 СК України\~дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених\~Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. При вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з як найкращого забезпечення інтересів дітей, що відповідає положенням ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована\~постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27.02.1991\~та набула чинності для України 27.09.1991, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй від 20.11.1959, яка підлягає застосуванню відповідно до\~ст. 9 Конституції України\~проголошено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Пунктом\~1 ст. 9 конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Крім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (ст.142 СК), у тому числі й на рівне виховання батьками. Так, 11.07.2017 Європейський суд з прав людини виніс рішення у справі «М.С. проти України», в якому йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, щодо підтримки ідеї про те, що в усіх рішеннях, які стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків випливає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток і належне виховання, у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. При цьому, згідно п. 6 Декларації прав дитини, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини,бути розлучена зі своєю матір`ю. Суд також враховує рішення Виконавчого комітету Самарської районної у місті Дніпрі ради № 210 від 21 серпня 2020 року про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з якого вбачається, що доцільним слід визначити проживання малолітньої дитини [PERSON] з батьком [PERSON] , за місцем його проживання: [ADDRESS] . Враховуючи вищевикладене, суд з урахуванням встановлених обставин, діючи передусім в інтересах дитини, беручи до уваги висновок компетентного органу щодо доцільності проживання дитини з одним із батьків, приходить до висновку про необхідність визначення проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом із батьком [PERSON] . В той же час, суд звертає увагу позивача, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини - ч. 1 ст.\~153, ч. 3 ст.\~157 СК України. Питання судових витрат суд вирішує на підставі ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved