Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-12 00:00:00

24 жовтня 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до КП «Адміністративно-технічне управління» Дніпропетровської міської ради про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що від листопада 2015 року він працював у відповідача на посаді першого заступника начальника. 22.09.2016 року його було звільнено у зв'язку із скороченням штату. Своє звільнення позивач вважає незаконним, оскільки його звільнення не узгоджували з профспілковим комітетом, відповідач порушив законодавство щодо надання можливості позивачу зайняти вакантні посади, а сам він не був попереджений про наступне вивільнення. Викладені обставини стали причиною звернення позивача до суду з позовом про визнання наказу про його звільнення незаконним, скасування цього наказу, поновлення його на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу від 22.09.2016 року по день ухвалення судом рішення (а.с.а.с. 1 - 7). 21 грудня 2016 року та 14.02.2017 року ухвалами суду до участі у справі в якості третіх осіб було залучено [PERSON] та Професійну спілку «Організація працівників Адміністративно-технічного управління» відповідно. У судовому засіданні позивач, його представниця підтримали позовні вимоги у повному обсязі. Представник Професійної спілки «Організація працівників Адміністративно-технічного управління» у судовому засіданні не заперечував проти задоволення позову. Представник відповідача, який водночас є представником [PERSON], до суду не з'явився, був повідомлений належним чином. Заслухавши пояснення позивача, представників сторін, третіх осіб, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Судом було встановлено, що 16.11.2015 року позивач на підставі наказу №75-к був прийнятий до КП «Адміністративно-технічне управління» Дніпропетровської міської ради першим заступником начальника (а.с. 9-звор.). Рішенням VII сесії Дніпропетровської міської ради від 18.05.2016 року №26/8 «Про реорганізацію та зміну найменування комунальних підприємств Дніпропетровської міської ради» вирішено реорганізувати КП «Адміністративно-технічне управління» Дніпропетровської міської ради з припиненням як юридичної особи шляхом приєднання до Комунального підприємства «Управління з організації контролю благоустрою об'єктів сфери відпочинку, споживчого ринку та захисту інтелектуальної власності», змінивши найменування на «Комунальне підприємство «Управління з організації контролю у сфері благоустрою та розміщення зовнішньої реклами» Дніпропетровської міської ради (а.с.а.с. 164, 165). Розпорядженням від 20.05.2016 року №1-20/5-рк «Про створення комісії з припинення як юридичної особи комунального підприємства Дніпропетровської міської ради» створено комісію з припинення як юридичної особи КП «Адміністративно-технічне управління» Дніпропетровської міської ради (а.с. 166). 21 липня 2016 року комісією з припинення як юридичної особи КП «Адміністративно-технічне управління» Дніпропетровської міської радибуло видано наказ №35-к про скорочення штату працівників, зокрема, посади першого заступника начальника (а.с.а.с. 68, 69). 22 липня 2016 року комісія з припинення як юридичної особи КП «Адміністративно-технічне управління» Дніпропетровської міської радинадіслала на адресу позивача письмове попередження про наступне вивільнення за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) (а.с.а.с. 45 - 47). 22 вересня 2016 року комісією з припинення як юридичної особи КП «Адміністративно-технічне управління» Дніпропетровської міської радибуло видано наказ №87-к про звільнення позивача за пунктом 1 статті 40 КЗпП у зв'язку скороченням штату працівників від 22.09.2016 року (а.с.а.с. 9-звор., 10). 17 лютого 2017 року Професійна спілка «Організація працівників Адміністративно-технічного управління» на своєму засіданні ухвалила рішення, оформлене у вигляді протоколу №14, про відмову в наданні згоди на звільнення позивача з посади першого заступника начальника КП «Адміністративно-технічне управління» Дніпропетровської міської ради(а.с. 179). Відповідно до частини третьої статті 22 Закону України від 15.09.1999 року №1045-XIV«Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» у разі, якщо роботодавець планує звільнення працівників з причин економічного, технологічного, структурного чи аналогічного характеру або у зв'язку з ліквідацією, реорганізацією, зміною форми власності підприємства, установи, організації, він повинен завчасно, не пізніше як за три місяці до намічуваних звільнень надати первинним профспілковим організаціям інформацію щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також провести консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом'якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень. Згідно з частиною першою статті 43 КЗпП розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Матеріали справи свідчать про те, що відповідач не дотримався приведених норм, не надавши перед скороченням штату працівників первинній профспілковій організації відповідну інформацію, а також, не узгодивши майбутнє звільнення позивача з професійною спілкою, членом якої позивач є (а.с.а.с. 12, 83). При цьому відповідачем протягом розгляду справи такий висновок спростовано не було. При цьому суд, безумовно, бере до уваги рішення Професійної спілки «Організація працівників Адміністративно-технічного управління» від 17.02.2017 року, згідно з яким post factum відповідної згоди на звільнення позивача відповідачем отримано також не було. У відповідності з частиною першою статті 492 КЗпП про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Суд встановив, що 22.07.2016 року на адресу позивача дійсно було надіслано письмове попередження про наступне вивільнення. Між тим, позивач таке попередження не отримував, про що свідчать відсутність повідомлення про вручення йому поштового відправлення і заперечення цього факту самими позивачем. За правилами, встановленими частиною третьою статті 492 КЗпП, одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. За змістом частини другої статті 40 КЗпП звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Судом встановлено, що позивачеві не було запропоновано вільні на підприємстві посади, на які його можна було б перевести, отже відповідач не дотримався приписів статей 40, 492 КЗпП. Частиною п'ятою статті 43 Конституції України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Таким чином, суд доходить висновку про те, що, оскільки звільнення позивача із займаної посади було здійснено з порушенням вимог закону, його має бути поновлено на роботі, а наказ про звільнення - визнано незаконним та скасовано. Згідно з частинами першою, шостою статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. У відповідності з частиною другою статті 235 КЗпП при постановленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно ухвалює рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Таким чином, суд вважає, що за час вимушеного прогулу за період від 22.09.2016 року по 13.07.2017 року з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середня заробітна плата в сумі 167 233,43 грн. Розрахунок середнього заробітку проведено судом у відповідності з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі - Порядок). За правилами, встановленими абзацом третім пункту 2 вказаної норми, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, які передували події, з якою пов'язана відповідна виплата. За змістом абзацу першого пункту 8 Порядку обчислення виплат провадиться шляхом множення середньоденного (погодинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (погодинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочих днів на число відпрацьованих робочих днів. Заробітна плата позивача за два фактично відпрацьованих місяці, що передували звільненню (березень, квітень), складає 35 424,00 грн. (а.с. 97). Кількість робочих днів за два фактично відпрацьованих місяці склала 43. Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача складає: 35 424,00 ? 43 = 823,81 грн./день. Визначаючи кількість робочих днів за розрахунковий період, суд виходить з таких даних. Кількість робочих днів, належних оплаті за час вимушеного прогулу за період від 22.09.2016 року по 13.07.2017 року, складає 203. Відтак, сума середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу позивача складає: 203 х 823,81 = 167 233,43 грн. (з утриманням з цих сум обов'язкових платежів і зборів). У порядку статті 88 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) з відповідача на користь держави слід стягнути компенсацію судових витрат у сумі 2 952,33 грн. Крім того, у відповідності зі статтею 367 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення у частині поновлення позивача на роботі та присудження позивачеві середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу у межах одного місяця в сумі 16 723,00 грн.

Outcome: approved