Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-21 00:00:00

24 листопада 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та зняття її з реєстраційного обліку, посилаючись на те, що їй на праві власності належить житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS], м. Тростянець, Сумська область. Цей житловий будинок вона придбала у свою приватну власність за договором дарування 26 листопада 2013 року у свого батька - [PERSON], який залишився і надалі проживатив ньому і бути зареєстрованим за вказаною адресою. Разом з ним, за цією адресою залишився зареєстрованим і його син (брат позивачки) - [PERSON]. Проте, останній вже тривалий час в цьому будинку не проживає, не оплачує комунальні послуги, не бере участі в утриманні будинку, має окрему сім'єю, до її сім'ї та її власності він не має ніякого відношення. У зв'язку із цим, позивачка просила суд: 1) визнати [PERSON], [INFO], таким, що втратив право на користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS], м. Тростянець, Сумська область; 2) зобов'язати Тростянецький районний сектор УДМС України в Сумській області зняти з реєстрації [PERSON] за вищезазначеною адресою. В судове засідання позивачка та її представник з'явилися, заявлені позовні вимоги підтримали посилаючись на обставини викладені у позові. Відповідач та його представник в судове засідання з'явились, проти позову заперечували. Сої заперечення відповідач обґрунтовував тим, що у житловому будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS], м. Тростянець, Сумська область він дійсно не проживав протягом останніх п'яти років, проте на це були поважні причини. Зокрема, причиною не проживання у будинку стали неприязні відносини з батьком, постійні сварки із ним. Батько, проживаючи у будинку разом із своєю співмешканкою, зловживає спиртними напоями, за будинком не слідкує, внаслідок чого будинок став не придатним для нормального проживання та потребує ремонту. Крім того, ще однією причиною не проживання у будинку стало те, що він (відповідач) тяжко захворів та тривалий час знаходився на лікуванні. На даний час іншого житла у нього не має, а тому має намір у подальшому проживати у будинку сестри. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. Суд, заслухавши учасників процесу, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, мотивуючи рішення, зазначає про наступне. З матеріалів справи судом було встановлено, що позивачка - [PERSON] є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], м. Тростянець, Сумська область, який був подарований їй батьком - [PERSON], що підтверджується копією договору дарування від 26 листопада 2013 року та копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № [NUMBER] від 26.11.2013.(а.с. 10-11) Як вбачається з копії будинкової книги на цей будинок, за вищевказаною адресою зареєстрований відповідач - [PERSON] (а.с.12-13) Судом встановлено і сторонами не заперечується, що відповідач [PERSON] вселився у належний позивачці будинок та був у ньому зареєстрований з 29 вересня 2000 року як член сім'ї колишнього власника жилого приміщення - [PERSON]. Розглядаючи заявлену позивачкою вимогу про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням суд бере до уваги наступне. Спірні правовідносини, які виникли між сторонами, стосуються права власності та права користування житлом і на час виникнення регулюються норми Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Цивільного кодексу України, Житлового кодексу України. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Із зазначеного слід дійти висновку, що виникнення права членів сім'ї власника будинку на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак - припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком. Таким чином, права членів сім'ї власника будинку на об'єкт власності є похідними від прав самого власника. Передбачаючи право власника житлового будинку на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (на відміну від договору найму (оренди) житла - ст. ст. 810, 814 ЦК України). Частина ж 4 ст. 156 ЖК України передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Отже, враховуючи, що відповідач - [PERSON] не набув самостійного права на житло з підстав передбачених законом (найм, оренда, вселення наймачем чи на підставі ордера тощо - ст. 810 ЦК України, ст. ст. 61, 64 ЖК України), з припиненням права власності його батька на спірний будинок припинилось і його право як члена сім'ї на користування цим будинком. Саме з таких позицій виходив Верховний Суд України в ухвалі від 6 листопада 2002 року, від 4 жовтня 2006 року, від 18 вересня 2008 року визнавши, що з припиненням права власності особи на жиле приміщення члени його сім'ї також втрачають право користування цим приміщенням і підлягають виселенню за позовом нового власника. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що позов у цій частині підлягає задоволенню. В той же час, не підлягає задоволенню вимога позивача про зобов'язання Тростянецького районного сектору Управління Державної міграційної служби України зняти відповідача з реєстрації за адресою: [ADDRESS], м. Тростянець, Сумська область, оскільки ця вимога заявлена до третьої особи, а не до сторони судового провадження та за своїм змістом спрямована на вирішення публічно - правового спору. На підставі викладеного,

Outcome: partial