Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-18 00:00:00

25.02.2014 року позивач [PERSON] звернулася до суду з зазначеним позовом, який в подальшому був уточнений, на обґрунтування якого вказала, що вона є єдиним спадкоємцем її рідного брата, [PERSON], який помер [INFO] року. Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді 1/3 частини квартири за адресою: [ADDRESS], право власності на яку він набув в порядку спадкування за законом, як особа, яка має право на обов»язкову частину у спадщині, після смерті його та позивача матері, [PERSON], яка померла [INFO] року, залишивши заповіт на ім»я позивача. [PERSON] у своєму позові зазначає, що [PERSON] фактично прийняв спадщину після смерті матері, оскільки постійно проживав разом з нею у спадковому домоволодіння на момент відкриття спадщини. У своєму позові [PERSON] посилається на те, що рішенням Жовтневого райсуду м. Луганська від 31.10.2013 року їй було надано додатковий строк на прийняття спадщини після смерті брата, [PERSON], однак, коли вона звернулася до нотаріальної контори з відповідною заявою, їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки втрачений оригінал правовстановлюючого документу, на підставі якого [PERSON] належала квартира за адресою: [ADDRESS], та який пред»являвся позивачем під - час оформлення прийняття спадщини після смерті вказаної особи, внаслідок чого залишилася його копія. Позивач зазначає, що [PERSON] за життя не зареєстрував своє право на спадкове майно через те, що страждав на серйозне захворювання, після смерті матері перебував у Дмитріївському психоневрологічному інтернаті. Виходячи з наведеного, посилаючись на положення ст. ст. 1262, 1268 ЦК України, [PERSON] просить суд ухвалити рішення, яким встановити, що на момент смерті [PERSON] [INFO] року йому на праві власності належала 1/3 частина квартири за адресою: [ADDRESS] право власності на яку була ним набута в порядку спадкування за законом після смерті його матері, [PERSON], яка померла [INFO] року, як особою, яка має право на обов»язкову частку у спадщині; визнати за нею, [PERSON], право власності на 1/3 частину квартири за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за законом другої черги після смерті її брата, [PERSON], який помер [INFO] року. До початку судового засідання від представника позивача [PERSON] [PERSON] надійшла заява з проханням провести розгляд справи за її відсутності. Уточнені позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Представник відповідача УКМ Луганської міської ради у судове засідання не з»явився, до його початку надав суду заяви з проханням розглянути справу за його відсутності, вирішення спору залишив на розсуд суду. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, які не заборонені законом. Право власності визнається таким, що виникло правомірно, якщо інше прямо не вбачається з закону чи незаконність придбання права власності не встановлена судом. Судом встановлено наступне. Квартира за адресою: [ADDRESS], належала на праві власності на підставі договору купівлі - продажу від 12.09.1991 року «[PERSON]» / мова оригіналу - російська/ / а. с. 15 - копія договору/. Право власності вказаної особи на зазначене нерухоме майно було зареєстровано в МКП БТІ 17.09.1998 року, реєстраційний номер 49527, про що наявна відповідна відмітка у наведеному правовстановлюючому документі. Як вбачається зі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, яке було видано 14.07.1999 року П»ятою Луганською державною нотаріальною конторою, реєстровий номер 1-1017 / а. с. 13/, спадкоємцем майна [PERSON], померлої [INFO] року, є [PERSON], яка успадкувала 2/3 частини квартири за адресою: [ADDRESS]. 1/3 частка квартири була залишена відкритою на користь [PERSON]. Згідно довідки Дмитрівського обласного психоневрологічного інтернату від 28.01.2014 року №22 / а. с. 25/ «[PERSON]» / мова оригіналу - російська/, перебував на повному державному забезпеченні з 18.12.1998 року до моменту смерті [INFO] року, був зареєстрований за адресою цієї установи. [PERSON] помер [INFO] року / а. с. 12 - копія свідоцтва про смерть/. Згідно відомостей, які відображені у домовій книзі на квартиру за адресою: [ADDRESS] / а.с. 20 - 21/, «[PERSON]» / мова оригіналу - російська/ перебував на реєстраційному обліку за вказаною адресою до 16.12.1998 року. До 27.11.1998 року за вказаною адресою перебувала «[PERSON] / мова оригіналу - російська/. [PERSON] та [PERSON] мали спільних батьків - [PERSON] та [PERSON] /а. с. 9 - копія про народження « [PERSON]» - мова оригіналу - російська, а. с. 10 - копія Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження [PERSON], копія свідоцтва про укладення шлюбу «[PERSON]» - мова оригіналу - російська/. Рішенням Жовтневого районного суду м. Луганська від 31.10.2013 року / а. с. 24/ [PERSON] було надано додатковий строк для подачі заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON], померлого [INFO] року, строком на 3 місяці. 24.01.2014 року [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Луганського міського нотаріального округу з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON], реєстровий номер 16 / а. с. 22/, яку було внесено до спадкового реєстру 28.01.2014 року, реєстровий номер у Спадковому реєстрі 5/2014. Було заведено спадкову справу №55658666 / а. с. 23 - копія Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі/. Як вбачається з листа приватного нотаріуса Новоайдарського районного нотаріального округу ГУЮ у Луганській області [PERSON] від 27.03.2014 року № 95/01-16 / а. с. 39/, [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] з роз»ясненням необхідності доведення наявності підстав для закликання до спадкування, оскільки згідно Витягу з Державного реєстру реєстрації шлюбів та народження прізвище спадкодавця «[PERSON]», а згідно свідоцтва про смерть, його видано на ім»я «[PERSON]». З досліджених судом доказів, які були наведені вище, судом було встановлено, що «[PERSON]» та «[PERSON]» є однією особою, різниця у написанні прізвища якої виникла через різницю у перекладі прізвища з російської мови, якою були складені первісні документи на цю особу. Відповідно до ст. 524 ЦК України / в ред. 1963 року/ спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно ст. 535 ЦК України / в ред.. 1963 року/ неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка). При визначенні розміру обов'язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку. Відповідно до ст. 548 ЦК України / в ред. 1963 р./ для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець його прийняв. Прийнята спадщина визнається такою, що належить спадкоємцю, з часу відкриття спадщини. Згідно зі ст. 549 ЦК України / в ред. 1963 р. / визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищий Спеціалізований Суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своєму листі «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм законодавства про власність та спадкування» зазначив наступне. Відповідно до статті 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на набуте до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення (постанова Верховного Суду України від 13 червня 2012 р. № 6-54 цс 12). Згідно ст. 128 ЦК України / в ред. 1963 року/ право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Обов»язкова реєстрація права власності у відповідних органах державної реєстрації прав власності на нерухоме майно вказаними нормативними актами передбачена не була. Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» був прийнятий 01.07.2004 року. Таким чином суд вважає встановленим факт, що на момент смерті [PERSON] [INFO] року йому на праві власності належала 1/3 частина квартири за адресою: [ADDRESS] право власності на яку була ним набута в порядку спадкування за законом після смерті його матері, [PERSON], яка померла [INFO] року, оскільки він, будучи непрацездатною особою, мав право на обов»язкову частину у спадщині, яка відкрилася після смерті [PERSON], фактично прийняв спадщину, постійно проживаючи зі спадкоємцем у спадковому нерухомому майні на момент відкриття спадщини. Згідно ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття… Відповідно до ст. 1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Згідно зі ст. 1269 ЦК України спадкоємець, котрий бажає прийняти спадщину, але на момент відкриття спадщини не проживав постійно з спадкодавцем, повинен звернутися до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини у строк, який передбачено ч. 1 ст. 1270 ЦК України, а саме: шість місяців з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Виходячи з наведеного, дослідивши усі надані суду докази у їх сукупності, перевіривши відповідність позовних вимог законодавству України, суд дійшов висновку про можливість визнання за позивачем [PERSON] право власності на 1/3 частину квартири за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за законом другої черги після смерті її брата, [PERSON], який помер [INFO] року, оскільки у судовому засіданні було встановлено, що вказане нерухоме майно дійсно належало спадкодавцю на момент смерті на праві власності, яке було ним набуто в порядку спадкування за законом після смерті його матері, [PERSON], яка померла [INFO] року, як особою, яка має право на обов»язкову частку у спадщині. [PERSON] фактично прийняла спадщину, звернувшись з відпорною заявою до органів нотаріату. Доказів існування заповіту [PERSON] або інших спадкоємців першої чи другої черги після смерті вказаної особи окрім позивача [PERSON], суду протягом розгляду справи надано не було. Приймаючи таке рішення, суд виходить з того, що у позасудовому порядку використати своє право на спадкування позивач не має можливості через те, що право власності спадкодавців на спадкове нерухоме майно не було зареєстровано ними за життя, а реєстрація речових прав за померлими особами не передбачено діючим законодавством України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved