Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-24 00:00:00

26.05.2017 р. позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON], третя особа Відділ у справах дітей Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про надання дозволу на виїзд за кордон дитини без згоди батька. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що [PERSON], від шлюбу з [PERSON] має малолітню доньку - [PERSON], [INFO]. 17 червня 2013 року шлюб між позивачкою та відповідачем було розірвано. В даний час дитина проживає з матірю за адресою: [ADDRESS]. Протягом декількох років після розлучення позивачем неодноразово здійснювались спроби мирного та адекватного вирішення питання щодо надання дозволу на виїзд за кордон та оформлення проїзного документа з [PERSON], шляхом телефонних розмов. 14.04.2017 року позивачем було скеровано лист - повідомлення про те, що [PERSON] має намір повезти дитину на оздоровлення влітку 2017 року за кордон, й прохання зв'язатись з нею, з метою подальшого вирішення даного питання (копія такого листа скерована й у відділ у справах дітей Шевченківської районної адміністрації м. Львова). Однак, відповідач необґрунтовано та безпідставно ухилявся від вирішення цього питання, що відповідно затримує оформлення документів. Такі систематичні дії відповідача призводять до: - ускладнення процедури оформлення документів на виїзд малолітньої дитини за кордон; - переносу запланованих поїздок за межі України; - затримку у придбанні білетів; - додаткових, незапланованих та безпідставних фінансових витрат. Однак, жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову в оформленні документів по наданні згоди на виїзд за кордон, відповідач не наводить. Вважає, що така позиція відповідача, який є батьком [PERSON] шкодить її інтересам та не сприяє її всебічному та гармонійному розвитку. Додатково наголошує на тому, що поїздка планується для оздоровлення та відпочинку дитини на короткий термін, без мети постійного проживання за межами України. Таким чином, жодні права батька, встановлені чинним законодавством України, в тому числі на побачення з дитиною, порушуватися не будуть. З огляду на ці обставини, позивачка має намір з серпня 2017 року по серпень 2021 року (до закінчення терміну дії проїзного документа) виїжджати разом з донькою до країн Євросоюзу та інших іноземних держав. Зі своєї сторони, [PERSON], зобов'язується вживати всіх заходів, необхідних для безпечного перебування дитини за кордоном, і по закінченню зазначеного строку забезпечити повернення дитини в [PERSON]. Виїзд дитини за кордон не пов'язаний із виїздом на постійне місце проживання разом з матір'ю або на довгострокове перебування за межами України з інших причин. За таких обставин змушена звернутися до суду, просить позов задовольнити. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, давши пояснення, аналогічні тим, що викладені в поданій до суду позовній заяві. Просить позов задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача заперечила проти задоволення позову, покликаючись на мотиви, викладені в запереченні на позовну заяву, які долучені до матеріалів справи. Просила у задоволені позову відмовити. Представник третьої особи Відділу у справах дітей Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради у судовому засіданні не заперечила щодо задоволення позову. Заслухавши пояснення сторін, зясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Як вбачається з долученої до матеріалів справи копії свідоцтва про народження, [PERSON] народилася 26.08.2011 року, її батьками є [PERSON] та [PERSON] сторони по справі. Дитина проживає з матірю та повністю знаходиться на її утриманні. Шлюб між сторонами розірваний та відновлено [PERSON] її дошлюбне прізвище [PERSON], що стверджується копією рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 17.06.2013 року. Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлено законом. Згідно ч. 7, ч. 8 ст. 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими договорами України, згода на обовязковість яких надана Верховною радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сімї. У відповідності до ч. 2, ч. 4 ст. 150 СК України, батьки зобовязані піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; батьки зобовязані поважати дитину. Відповідно до ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обовязків має ґрунтуватись на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Згідно п. 2 ст. 2 Протоколу № 4 Конвенції Про права людини, кожен має право вільно залишити будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням. Статтею 3, 6 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобовязуються забезпечити дитині таких захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обовязки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. У відповідності до ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в [PERSON]» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в [PERSON], гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Пунктом 18 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду закордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 р. № 231 регламентує, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Для дітей віком від 14 до 18 років у заяві зазначається відсутність обставин, що обмежують згідно із законодавством право їх виїзду за кордон. У відповідності до ч. 4 п. 4 Порядку провадження за заявами про оформлення паспортів громадянина України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 21.12.2004 р. № 1603 за наявності заперечень батьків або законних представників неповнолітніх дітей, які залишаються в [PERSON], паспорт/проїзний документ оформляється на підставі рішення суду. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в [PERSON] громадян України», оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. Як встановлює ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в [PERSON] громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. З матеріалів справи та з пояснень позивачки вбачається, що [PERSON] ставить питання про дачу дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька, оскільки останній відмовляє їй у наданні своєї згоди. Також позивачка пояснила, що наміру залишитися на постійне місце проживання за кордоном, чи залишити дитину вона не має. На думку суду, звернення [PERSON] до суду з даним позовом спрямоване на захист прав та інтересів дитини, відповідає бажанням дитини відпочити, відвідувати та побачити інші країни світу. Таким чином суд приходить до висновку, що надання дозволу дитині [PERSON] тимчасові короткострокові виїзди за межі України з її матір'ю - позивачкою, відповідатиме інтересам дитини, сприятиме її фізичному, духовному, інтелектуальному, культурному і соціальному розвитку та жодним чином не призведе до порушення прав відповідача. Оцінюючи зібрані по справі, докази в їх сукупності, виходячи з інтересів дитини [PERSON], суд приходить до висновку, що ненадання згоди батьком [PERSON] на виїзд за межі України дитини суперечить її інтересам, а відтак позов слід частково задовольнити, дозволити тимчасові виїзди дитини за кордон, оформлення в органах та установах України, розташованих на території України консульських та посольських установах іноземних держав проїзних та будь яких інших документів для тимчасових виїздів дитини [PERSON], [INFO], без згоди батька [PERSON].

Outcome: partial