Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-30 00:00:00

25 листопада 2014 року від [PERSON] до Бориспільського міськрайонного суду Київської області надійшла позовна заява, з проханням зняти арешт з квартири [ADDRESS], що належить [PERSON] на праві приватної власності, накладений постановою державного виконавця Бориспільського міськрайонного управління юстиції Київської області Йова Р.О. 01 серпня 2012 року. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 11.02.2011 року державним виконавцем ВДВС Бориспільського МРУЮ у Київській області Йохною Г.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 2-241 від 07.02.2011 року про стягнення з позивача на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] у розмірі 1/3 частини від заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 05.11.2010 року і до досягнення дитиною повноліття. 01.08.2012 року державним виконавцем ВДВС Бориспільського МРУЮ у Київській області Йова Р.О. винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Відповідно до даної постанови арешт накладено на квартиру позивача, що знаходиться за адресою : [ADDRESS]. 25.06.2013 року позивач звернувся до ВДВС Бориспільського МРУЮ Київської області із заявою про зняття арешту із квартири у зв'язку з погашенням заборгованості по сплаті аліментів на утримання сина [PERSON]. Проте, у знятті арешту з цього майна йому відмовлено з тих підстав, що виконавчий лист № 2-241 від 07.02.2011 року про стягнення з позивача на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] на виконанні у них не перебуває, оскільки документ направлено за місцем роботи позивача до ВДВС Шевченківського РУЮ м. Києва. А також роз'яснено, що арешт з майна боржника знімається у разі фактичного виконання виконавчого провадження або за ухвалою суду. У судове засідання позивач з'явився, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції в м. Києві в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, проте подав до суду заяву, якою розгляд справи просив проводити у його відсутність. Третя особа [PERSON] та її представник в судовому засіданні проти позову заперечили та просили відмовити з тих підстав, що на дане майно також накладено арешт і в іншому провадженні. Крім того, вимоги позивача не конкретизовано, а саме : не вказано в рамках якого саме виконавчого провадження позивач просить скасувати арешт майна. Представник Відділу державної виконавчої служби Бориспільського міськрайонного управління юстиції Київської області в судове засідання з'явилась, при вирішення справи поклалась на розсуд суду. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи та матеріали виконавчого провадження № 24369019, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Частиною 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Відповідно до ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» у випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. У судовому засіданні встановлено, що 09 лютого 2011 року [PERSON] звернулась до ВДВС Бориспільського МРУЮ у Київській області із заявою про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа № 2-241 виданого 03.02.2011 року Бориспільським міськрайонним судом Київської області (а.с. 94, 95). 11 лютого 2011 року державним виконавцем ВДВС Бориспільського МРУЮ у Київській області Йохною Г.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 2-241 від 07.02.2011 року про стягнення з позивача на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], у розмірі 1/3 частини від заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 05.11.2010 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 96). Згідно інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 11.03.2011 року за № 29914739 [PERSON] має на праві приватної власності квартиру за [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу за № 6546 посвідченого 12.10.2006 року приватним нотаріусом Бориспіль-ського районного нотаріального округу Козій А.В. (а.с. 99). Згідно довідки-розрахунку заборгованості по аліментах за період з 05.11.2010 року по 31.07.2012 року заборгованість [PERSON] зі сплати аліментів становить 30 643,01 грн. (а.с. 104). 01 серпня 2012 року державним виконавцем ВДВС Бориспільського МРУЮ у Київській області Йова Р.О. винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (а.с.107). Відповідно до даної постанови арешт накладено на квартиру позивача, що знаходиться за адресою : [ADDRESS], яка належить [PERSON] на праві власності (а.с. 10,11,12). 16 листопада 2012 року старшим державним виконавцем ВДВС Бориспільського МРУЮ Київської області Лузановою О.В. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв'язку з направленням виконавчого листа по територіальності за місцем роботи боржника (а.с. 117). 25 вересня 2014 року позивач звернувся до ВДВС Бориспільського МРУЮ Київської області із заявою про зняття арешту із квартири у зв'язку з погашенням заборгованості по сплаті аліментів на утримання сина [PERSON] (а.с. 54). У листі ВДВС Бориспільського МРУЮ Київської області за № 35744 від 08.07.2013 року зазначено, що виконавчий лист № 2-241 від 07.02.2011 року про стягнення з позивача на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], не перебуває у них на виконанні, оскільки згідно постанови державного виконавця від 16.11.2012 року та у відповідності до вимог п.10 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ направлено за місцем роботи позивача (ТОВ « Несті Ойл ЛТД») до ВДВС Шевченківського РУЮ м. Києва (а.с.7). Згідно довідки-розрахунку заборгованості з аліментів наданої ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві за № 378/4 від 03.10.2014 року заборгованість станом на 30.09.2014 року у позивача відсутня (а.с. 52-53). Судом також встановлено, що 29 грудня 2014 року постановою державного виконавця ВДВС Бориспільського МРУЮ Київської області Лузановою О.В. накладено арешт на все майно, що належить боржнику [PERSON] у виконавчому провадженні № 41475259 з виконання виконавчого листа № 2/359/774 від 10.12.2013 року про стягнення з позивача на користь [PERSON] боргу в розмірі 27 017,50 грн. (а.с. 125). Дана постанова є дійсною та ніким не скасована. Відповідно до ч. 5 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» у випадку незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. Згідно ст.ст. 319 - 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майно на власний розсуд, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Однак, з матеріалів дослідженого виконавчого провадження вбачається, що право власності позивача обмежено не безпідставно та на законних підставах. Частиною 1 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. 01 серпня 2012 року державним виконавцем ВДВС Бориспільського МРУЮ у Київській області Йова Р.О. винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження лише в межах суми боргу (а.с.107). Судом встановлено, що дійсно, в рамках виконавчого провадження зі стягнення аліментів, наразі у позивача відсутня заборгованість. Проте, [PERSON] приховав від суду інформацію про наявність іншого виконавчого провадження, в рамках якого щодо усього належного йому на праві приватної власності майна, накладено арешт та оголошено заборону на відчуження. В судовому ж засіданні позивач підтвердив факт наявності іншого виконавчого провадження та наявність в його рамках постанови державного виконавця про арешт усього належного йому майна, про що він знав ще до звернення до суду з даним позовом. Крім того, [PERSON] не конкретизовано позовні вимоги щодо зняття арешту з квартири розташованої за адресою : [ADDRESS], а саме : не зазначено в рамках якого саме виконавчого провадження (серія, номер, ВДВС на виконанні якого воно перебуває) слід зняти цей арешт. Головуючим у справі роз'яснено сторонам вимоги ст. 10, 27, 31, 57-60, 207 Цивільного процесуального кодексу України. Позивач своїми правами не скористався. У зв'язку з наведеним суд вважає, що позивач достеменно знаючи про наявність обох виконавчих проваджень, де він є боржником, та про факт накладення арешту на майно в рамках виконання судових рішень по них, свідомо не конкретизував позовні вимоги щодо виконавчого провадження, щоб мати намір безперешкодно зняти арешт з квартири та в подальшому розпорядитися нею на власний розсуд. Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позову суд також враховує, що : 1) на це ж майно накладено арешт і в іншому виконавчому провадженні (ВП № 41475259); 2) зняття арешту у виконавчому провадженні № 24369019 з виконання виконавчого листа № 2-241 від 07.02.2011 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], може призвести до незаконного зняття арешту в рамках незавершеного виконавчого провадження ВП № 41475259 з виконання виконавчого листа за № 2/359/774 від 10.12.2013 року про стягнення з позивача на користь [PERSON] боргу в розмірі 27 017,50 грн.. Враховуючи вище викладене, суд прийшов до висновку, що підстави для зняття арешту з майна відсутні.

Outcome: dismissed