Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-06 00:00:00

24 травня 2017 року позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом, про визнання права власності на 1/2 частку житлового будинку, що знаходиться у спільній сумісній власності подружжя, розташований в с. Мирне вул. Молодіжна, 16 Вітовського (стара назва-Жовтневого) району Миколаївської області, на 1/2 частку вказаного житлового будинку за набувальною давністю та про визнання права власності на земельну ділянку, на якій розташований даний житловий будинок. В обґрунтування своїх вимог зазначала, що з 27 вересня 1980 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] Під час подружнього життя вони придбали житловий будинок в с. Мирне вул. Молодіжна, 16 Вітовського (стара назва-Жовтневого) району Миколаївської області та земельну ділянку, площею 0.0984 га для будівництва та обслуговування даного житлового будинку. В 2002 році відповідач виїхав у невідомому напрямку та розшуковими заходами Жовтневого РВ УМВС України в Миколаївській області, його місцезнаходження не встановлено. Правовстановлюючі документи на житловий будинок, який був придбаний в грудні 1990 року, не оформлені. Позивачка відкрито та добросовісно володіє та користується житловим будинком, зробила ремонт, сплачує комунальні платежі та земельний податок. Відповідач до теперішнього часу ніяких претензій на будинок не заявляв. В звязку з неможливістю оформлення права власності на спірний будинок та земельну ділянку в позасудовому порядку вона змушена звернутися до суду. В судове засідання представник позивачки не з'явилася, у надісланій суду заяві просила розглядати справу за її відсутністю та без участі позивачки, позов задовольнити, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про час та дату слухання справи повідомлений належним чином, на підставі ч.9 ст.74 ЦПК України, про що свідчить оголошення в газеті, про причини неявки суду не повідомив, в зв'язку з чим суд допустив розгляд справи за його відсутності. Відповідач Шевченківська сільська рада Вітовського району Миколаївської області в судове засідання свого представника не направила, повідомивши письмово про відсутність заперечень щодо задоволення заявлених вимог позивача та можливість розгляду справи без присутності її представника. Дослідивши надані суду докази, суд встановив наступне. 27 вересня 1980 року між позивачкою та [PERSON] був зареєстрований шлюб (а.с.11). Відповідно до даних технічного паспорту, складеного комунальним підприємством Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації та характеристики будинку, господарських будівель та споруд, житловий будинок, розташований по вул. Молодіжна, 16 в с. Мирне Вітовського (раніше - Жовтневого) району Миколаївської області, був побудований в 1987 році, право власності на будинок не зареєстровано (а.с.14-19). Згідно до копії квитанції до приходного касового ордеру № 379 від 1 грудня 1990 року та довідки радгоспу Мирний, [PERSON] сплатив даному радгоспу ссуду за переселенським зобов'язанням в розмірі 2300 крб. (а.с.13). З облікової картки об'єкта погосподарського обліку на 2016 рік головою домогосподарства за адресою: с. Мирне вул. Молодіжна, 16 Вітовського (Жовтневого) району Миколаївської області, зазначена [PERSON] (а.с.23). Згідно з приписами ст. 5 ЦК України та п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень цього кодексу, норм розділу VII Прикінцевих положень СК України, правовий статус майна, інших обєктів цивільних прав, визначається нормами матеріального права, які діяли на час його набуття (створення). Відповідно до ст.22 Кодексу про шлюб та сімю України (1969 р.), який діяв на момент укладання шлюбу та придбання майна [PERSON] і [PERSON], майно, нажите подружжям під час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Відповідно до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь в містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР від 31.01.1966 року, яка діяла до затвердження Правил державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходиться у власності юридичних та фізичних осіб, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за №31/1056, реєстрації в БТІ підлягали лише будинки, які розташовані в містах та селищах міського типу. Виходячи із положень Інструкції про порядок здійснення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських рад народних депутатів, затвердженої наказом Міністра юстиції УРСР № 115 від 19 січня 1976 року право власності на жилий будинок підтверджувалось саме записом в погосподарчій книзі. У той час реєстрації нерухомого майна в сільській місцевості в БТІ не була передбачена нормативними актами. Відповідно до положень ст. 49 Закону України «Про власність», що діяв на час завершення будівництва спадкодавцем вказаного житлового будинку, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Відповідно до положень ст.ст. 100, 101 ЦК України (1963 року), громадяни могли мати у власності житловий будинок. При цьому глава десята цього кодексу також не повязувала наявність такого права з його обовязковою державною реєстрацією. На підставі викладеного, судом встановлено, що під час шлюбу [PERSON] і [PERSON] придбали спірний житловий будинок, отже останній є їх спільною сумісною власністю, де кожному належить право власності на ? частину. Як вбачається з довідки Жовтневого РВ УМВС України в Миколаївській області, оперативно розшуковими заходами місцезнаходження [PERSON] не встановлено (а.с.22). З довідок Шевченківської сільської ради Вітовського (Жовтневого) району Миколаївської області, у житловому будинку по вул. Молодіжна, 16 в с. Мирне Вітовського (раніше - Жовтневого) району Миколаївської області, зареєстрована позивачка з чоловіком-Шевченком О.Г. та з донькою і онукою, але з 2003 року [PERSON] за даною адресою не проживає. Позивачка проживає у вказаному будинку та сплачує податок за земельну ділянку (а.с.24, 27-28). Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. З аналізу положень вказаної статті вбачається, що для виникнення набувальної давності необхідні наступні підстави: володіння має бути добросовісним, строк володіння повинен бути не менше десяти років і таке володіння має бути відкритим. Добросовісність володіння слід розуміти так, що володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, тобто обставини, у звязку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали йому найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна. Особа на момент заволодіння майном повинна мати всі підстави вважати, що власник майна відсутній, або ж він є, але втратив інтерес до майна. Як слідує з досліджених доказів, відповідач [PERSON] залишив вказаний будинок з 2002 року та з того часу інтересу до нього не виявляє. Таким чином, суд приходить до висновку, що [PERSON] добросовісно і відкрито володіє вищевказаним будинком більше десяти років і продовжує ним володіти, тому є всі підстави для набуття нею права власності на 1/2 частину будинку за набувальною давністю. Відповідно до ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Також, згідно з ч. 1 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Виходячи з цих положень закону та обставин справи суд приходить до висновку, що з переходом права власності на житловий будинок до позивачки переходить і право власності на земельну ділянку, виділену для його обслуговування. Враховуючи, що іншим способом, окрім судового порядку, вона не може захистити майнове право, тому відповідно до ст. 16 ЦК України воно підлягає захисту шляхом визнання за нею права власності на спірне нерухоме майно.

Outcome: approved