Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-07 00:00:00

25 березня 2019 року позивач звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про зняття з місця реєстрації. В прохальній частині позову позивач просить суд визнати [PERSON] [INFO] , особою такою, що втратила право користування житловим приміщенням, будинком за адресою: [ADDRESS] . Зняти з реєстрації [PERSON] [INFO] , який був зареєстрований за адресою [ADDRESS] . Витрати покласти на відповідача. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що [PERSON] на підставі договору на право будівництво індивідуального будинку від 27.11.1974р., на піраві приватної власності, належить індивідуальний будинок за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] , приблизно з весни 2017 року проживає окремо від його родини, в іншому регіоні. Завжди змінює своє перебування, де він мешкає зараз йому не відомо, телефонний зв`язок підтримує, але він уникає будь-яких повідомлень про своє місце проживання. Тобто відповідач, вже більш ніж 2 роки не проживає в його будинку, не сплачує комунальні послуги, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в домі не має. У зв`язку з тим, що він є пенсіонером за віком, самостійно утримує будинок, йому важко сплачувати комунальні послуги за особу котру фактично не проживає у помешканні, тому він звернувся до органів соц. захисту для отримання субсидії, але йому було відмовлено через кількість проживаючих у будинку осіб, дохід одного з них, [PERSON] - є невідомим. На сьогодні, будь-яка інформація про місце фактичного перебування відповідача йому не відома (а.с. 4-7). Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 16.04.2019 року було відкрито провадження по справі та призначене підготовче судове засідання (а.с. 38). 10.06.2016 Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська було закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду (а.с. 46а). Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав просив його задовольнити, також пояснив, що позивач змушений сплачувати за відповідача витрати за комунальні послуги, хоча відповідач за даною адресою не проживає вже з весни 2017 року. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином через розміщення оголошення на офіційному сайті «Судова Влада» (а.с. 50). У справі є достатньо доказів для її вирішення, що у сукупності із вказаними вище обставинами дає суду підстави для застосування положень ч. 1 п. 1 ст. 280, ст.ст. 281-282 ЦПК України. Вислухавши думку представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно договору на право будівництво індивідуального будинку від 10.11.1974р., №ФЛ-11, виданого Ігренською міською Радою депутатів, [PERSON] на праві приватної власності, належить індивідуальний будинок за адресою: [ADDRESS] (а.с. 15-18). З довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб видана на підставі заяви [PERSON] , вбачається, що за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 32). З складеного акту [PERSON] , від 14 березня 2014 року та заяви [PERSON] від 15.03.2019 року про не проживання особи за місцем реєстрації вбачається, що [PERSON] , та [PERSON] є сусідами відповідача, та зазначають, що відповідач з березня 2017 року фактично не проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с. 33). В силу ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Право на повагу до житла гарантує і ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 р. відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР«Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. У відповідності до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, тощо. У відповідності до ст. 310 Цивільного кодексу України, фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Так, згідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. В силу ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження цим майном. У відповідності до ст. 405 ЦК України,члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил статті 89ЦПК України щодо оцінки доказів. В судовому засіданні доведено, що відповідач [PERSON] в спірному будинку не проживає понад два роки без поважних причин, витрат по оплаті комунальних послуг, які нараховуються виходячи з кількості зареєстрованих не несе, перешкод в користуванні у нього не було. Зiбранi у справi докази та їх належна оцiнка дають підстави для задоволення позовних вимог. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Статтями 77 - 80 ЦПК України встановлено критерії доказів, а саме їх належність, допустимість, достовірність та достатність. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Вирішуючи позов по суті, суд, також, звертає увагу, що відповідно до положень ст. ст.12,13,81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином з відповідача також слід стягнути на користь позивача понесені ним витрати зі сплати судового збору в розмірі 768,40грн.

Outcome: approved