Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-02 00:00:00

24 травня 2017 року [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом до [PERSON]. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що у березні 2017 року після звернення до суду відповідача [PERSON] до неї про припинення права власності на частку у спільному майні з присудженням грошової компенсації і визнання права власності на припинену частку спільного майна, вона дізналась, що 16 грудня 2016 року її дядько [PERSON] одержав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 5/6 часток житлового будинку з господарськими спорудами № 9 по вул. Приморський спуск в м. Очакові Миколаївської області. В подальшому 09 лютого 2017 року [PERSON] подарував відповідачеві [PERSON] вказану частину житлового будинку. Посилаючись на те, що зазначене вище свідоцтво було видано з порушеннями вимог чинного законодавства, а саме 1/6 частка цього будинку повинна бути розподілена між позивачкою та відповідачем [PERSON] в рівних частках після смерті бабусі позивачки [PERSON], просила визнати недійсними свідоцтво про право на спадщину за заповітом, а також договір дарування від 09 лютого 2017 року, укладений між [PERSON] та [PERSON]. Представник позивачки в судовому засіданні повністю підтримала заявлені вимоги. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала. В обґрунтування своїх заперечень послалась на відсутність порушень чинного законодавства під час укладання спірного договору. Також зазначила, що вказані представником позивачки порушення не можуть вважатися підставою для визнання договору дарування недійсним, адже відповідач [PERSON] є добросовісним набувачем спірного нерухомого майна. Відповідач [PERSON] та представник третьої особи Першої очаківської державної нотаріальної контори в судове засідання не зявилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, суд дійшов такого. 31 липня 2001 року помер батько позивачки [PERSON], що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть серії І-ФП № 129862 від 18.12.2001р. (т. 1 а. с. 84). [PERSON] за життя належала 1/2 частка житлового будинку № 9 по вул. Приморський спуск в м. Очакові Миколаївської області. На момент смерті [PERSON] у вказаному будинку проживав та був зареєстрований його батько [PERSON], який фактично прийняв спадщину після смерті свого сина. Крім того, із заявами про прийняття спадщини за законом звернулися позивачка [PERSON] та матір померлого [PERSON] (т. 1 а. с. 83, 86). Отже, позивачці [PERSON], [PERSON] та [PERSON] належало по 1/3 частці спадкового майна, що залишилось після смерті [PERSON], а усього [PERSON]належало 2/3 частки житлового будинку за адресою: Миколаївська область, м. Очаків, вул. Приморський спуск, 9, а позивачці [PERSON] та [PERSON] по 1/6 частці вказаного житлового будинку. 08 червня 1991 року [PERSON] склав заповіт, яким заповів все майно, що належатиме йому на момент смерті, своєму синові [PERSON], що було посвідчено державним нотаріусом Очаківської державної нотаріальної контори [PERSON] (т. 1 а. с. 159). Зі свідоцтва про смерть серії І-ФП № 003895 від 29.04.2005р. (т. 1 а. с. 147) вбачається, що 29 квітня 2005 року, не змінивши заповіту, [PERSON] помер. Відповідач [PERSON] 16 грудня 2016 року одержав свідоцтво про право на спадщину за заповітом після [PERSON], яке було видано Першою очаківською державною нотаріальною конторою на посвідчення права власності останнього на 5/6 часток житлового будинку з господарськими спорудами № 9 по вул. Приморський спуск в м. Очакові Миколаївської області (т. 1 а. с. 229). Разом із тим, до видачі вказаного свідоцтва, 08 листопада 2016 року, померла бабуся позивачки [PERSON], якій належала 1/6 частка спірного домоволодіння. Як вбачається з матеріалів спадкової справи, що її було заведено 15 березня 2017 року Першою Запорізькою державною нотаріальною конторою після померлої [PERSON], і завірену копію якої долучено до матеріалів цивільної справи (т. 1 а. с. 123-138), в ній міститься заява онуки померлої позивачки [PERSON] про прийняття спадщини у порядку представлення після померлого батька [PERSON], на підставі якої і було заведено вказану спадкову справу. Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно з ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи. Строк для прийняття спадщини, що відкрилась після смерті [PERSON], закінчився лише 08 травня 2017 року, тобто оспорюване свідоцтво про право на спадщину за заповітом на імя відповідача [PERSON] було видано до спливу шестимісячного строку після смерті [PERSON]. Статтею 1301 ЦК визначено підстави і порядок визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, зокрема, відсутність права спадкування у особи, на імя якої було видане таке свідоцтво. Отже, суд дійшов висновку, що відповідач [PERSON] не мав права отримувати свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 16 грудня 2016 року на 1/6 частку житлового будинку № 9 по вул. Приморський спуск в м. Очакові Миколаївської області, оскільки ця частка будинку належала [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті батька позивачки [PERSON], і вона повинна була бути розподілена між [PERSON] та [PERSON], в рівних частинах, по 1/12 частки кожному, а відтак вказане свідоцтво про право на спадщину за заповітом повинно бути визнано недійсним. 09 лютого 2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування 5/6 часток житлового будинку з господарськими спорудами № 9 по вул. Приморський спуск в м. Очакові Миколаївської області. Вказаний договір було посвідчено приватним нотаріусом Вітовського районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 73(а. с. 8). З урахуванням того, що відповідач [PERSON] мав право на розпорядження лише 3/4 частками житлового будинку, розташованого в м. Очакові вул. Приморський спуск, 9, але тільки після прийняття та оформлення в установленому законодавством порядку спадщини за законом після смерті [PERSON] і не мав права щодо розпорядження 1/12 часткою, яка за законом належить [PERSON], суд приходить до висновку про наявність правових підстав для визнання цього правочину недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. У суду не виникає сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності, вільного волевиявлення учасників правочину, а також форми договору дарування, а отже [PERSON] та [PERSON] не позбавлені права в подальшому укласти відповідний договір дарування, однак за умови дотримання усіх вимог чинного законодавства. Згідно з ч. 4 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Проаналізувавши викладене вище, суд дійшов висновку, що укладення спірного договору відчуження частки житлового будинку особою, яка не мала права її відчужувати, суперечить нормам цивільного законодавства, а відтак порушує права позивачки [PERSON] як спадкоємиці померлої [PERSON]. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та обєктивно наявні у ній докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний звязок у сукупності, зясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий та неупереджений розгляд справи з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову. Також, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки слід стягнути понесені нею та документально підтверджені витрати на сплату судового збору у розмірі 1\~280 грн (а. с. 56). На підставі викладеного,

Outcome: approved