Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-31 00:00:00

26.12.2014 р. позивач звернувся в суд з указаним позовом, який обґрунтовано таким. З 29.01.2014 р. по 30.09.2014 р. позивач працював у відповідача пивоваром за безстроковим трудовим договором, що оформлено наказами про прийняття і звільнення з роботи. Натомість позивач працював до 23.10.2014 р., бо не знав, що його звільнено з роботи, а відповідач про це йому не повідомляв. 24.10.2014 р. відповідач оголосив позивачу, що його звільнено з роботи, видав йому трудову книжку та виплатив заробіток за серпень 2014 р. у сумі 1000 грн., однак нарахований заробіток у сумі 1073,85 грн. за вересень 2014 р. відповідач не виплатив позивачу, а також не нарахував і не виплатив позивачу грошову компенсацію за не використану щорічну відпустку. Відповідач не повідомив позивача про належні йому суми при звільненні, а також видав неналежно оформлену трудову книжку із відсутнім підписом керівника. Таке унеможливлює подальше працевлаштування і перебування на обліку безробітних в центрі зайнятості та одержання відповідних допомог. Позивач просить стягнути з відповідача заробіток за вересень 2014 р., грошову компенсацію за невикористану відпустку, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні і видачі трудової книжки (з 01.10.2014 р. по день винесення рішення в справі) і зобов'язати відповідача видати належно оформлену трудову книжку у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства з посиланням на відповідну статтю і пункт закону та засвідчити підписом керівника підприємства, видати довідку про розмір заробітної плати. Позивач також просить стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 70 тис. грн. з мотивів, що неправомірними діями відповідача позивачу завдано моральні страждання через втрату нормальних життєвих зв'язків, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідач позов заперечив, і цю позицію пояснив наступним. Позивач працював у відповідача з 01.02.2014 р. до 21.09.2014 р. , а з 22.09.2014 не з'являвся на роботі. При звільненні позивач одержав заробіток за вересень 2014 р., що стверджено його підписом у відомості про одержання заробітної плати на підприємстві. Позивач не має права на грошову компенсацію невикористаної відпустки, яка за графіком мала надаватися у жовтні 2014 р., оскільки позивач відповідно за пророблений період (8місяців) мав право на відпустку 16 календарних днів і грошова компенсація мала становити 356 грн. 30 коп. Натомість відповідач видав позивачу розрахунок як заробіток за вересень 2014 р. в сумі 1073 грн. 85 коп., тобто переплатив надмірно позивачу суму 378,32 грн., який мав отримати розрахунок при звільненні у сумі 695,53 грн. Відповідач вважає, що ці обставини підтверджені в ухвалі апеляційного суду Закарпатської області від 04.02.2015 р. в справі № 302/1329/14-ц. Відповідач також вважає, що вимогу про розрахунок і видачу трудової книжки позивач пред'явив тільки 24.10.2014 р., бо в день звільнення на роботу не вийшов, ігнорував прохання відповідача з'явитись на роботу за розрахунком. Позивач одержав трудову книжку 24.10.2014 р., про що розписався у Книзі. Опісля позивач не з'являвся для того, щоб у трудовій книжці виконав підпис керівник у записі про звільнення. На думку відповідача, позивач не звертався з вимогою видати довідку про заробіток. З огляду на викладене відповідач вважає, що не порушував трудових прав позивача, не доведено його вину, а тому не має підстав застосовувати ст. 237-1 КзпП України щодо стягнення моральної шкоди. Оцінивши зміст позовних вимог, доводи сторін і їх представників, докази подані в справу, суд установив такі обставини і дійшов наступного висновку. Позивач працював у відповідача пивоваром з 29.01.2014 р. по 30.09.2014 р., звільнившись з роботи за власним бажанням. Це стверджено змістом наказів про прийняття і звільнення з роботи з урахуванням обставин, установлених рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 22.12.2014 р., яке набрало законної сили 04.02.2015 р. згідно ухвали апеляційного суду Закарпатської області. Цим рішенням суду визнано законним звільнення позивача з роботи з таким формулюванням: звільнити з роботи із 30.09.2014 р. за власним бажанням (абзац 1 ст. 38 КзпП України) згідно поданої заяви, а в задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу і морального відшкодування відмовлено. Наведені обставини не підлягають доказуванню згідно з ст. 61 ч. 3 ЦПК України. Відповідач видав трудову книжку позивачу на його вимогу 24.10.2014 р., що стверджено підписом позивача в книзі обліку руху трудових книжок, яку веде відповідач. У трудовій книжці є запис про звільнення позивача з посиланням на дату звільнення 30.09.2014 р. на підставі наказу № 10 цієї ж дати з формулюванням звільнено за власним бажанням відповідно до ст. 38 КзпП України. Цей запис скріплений печаткою відповідача, однак не містить підпису керівника. Ці обставини визнані сторонами. Із змісту відомості про виплату заробітної плати працівникам відповідача за серпень 2014 р. видно, що цей заробіток позивач одержав 24.10.2014 р. (підтверджено особистим підписом позивача та проставлення ним дати одержання в графі «примітка»- а.с. 11), тобто виплата заробітної плати за вказаний період мала місце після звільнення з роботи позивача. Суд вважає недоведеним належними доказами посилання позивача на те, що він не отримував заробіток від відповідача за вересень 2014 р. і посилання представника відповідача на те, що позивач одержав цей заробіток, бо є підпис від його імені у відомості про виплату заробітної плати, з огляду на таке. Позивач ствердив у суді, що підпис у зарплатній відомості за вересень 2014 р. не належить йому і з цього приводу він подав заяву в Міжгірський РВ УМВС про злочин. Натомість відповідного процесуального рішення за наслідками кримінального провадження в справу не подано. Окрім цього, з індивідуальних відомостей про застраховану особу, виданих управлінням ПФУ в Міжгірському районі і поданих у справу позивачем, видно, що відповідач не сплатив страхових внесків за вересень 2014 р., а тому орган Пенсійного фонду не зарахував позивачу за цей місяць страховий пенсійний стаж. Отже, вимоги позивача про стягнення заробітку за вересень 2014 р. є передчасними. Ст. 116 КзпП України передбачено: при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідач визнав, що позивач мав право одержати за пророблений період у відповідача 16 календарних днів щорічної основної відпустки. Заперечення відповідача виплатити позивачу компенсацію за невикористану відпустку з мотивів переплати позивачу розрахунком при звільненні виплатою зарплати за вересень 2014 р. в більшому розмірі ніж це зароблено, суд відхиляє, виходячи з вищевикладених обставин і недоведеності його належними доказами. Суд визнає правильним розрахунок позивача щодо розміру грошової компенсації за 16 днів невикористаної відпустки з визначенням середньоденної заробітної плати 50,18 грн.: 16 днів х 50,18 грн./день = 802,88 грн., виходячи з кількості пророблено днів, заробітку в цей період та стажу, що дає право на відпустку. Ч. 4 ст. 235 КзпП України передбачено, що у разі затримання видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Згідно з ст. 47 ч. 1 КзпП України відповідач зобов'язаний видати працівникові в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КзпП України. З обставин справи видно, що позивач у день звільнення не працював. Натомість відповідач видав йому трудову книжку 24.10.2014 р., яка не є належно оформлена, бо не містить підпису керівника в записі про звільнення позивача з роботи. Таке унеможливлює працевлаштування позивача і реєстрацію в службі зайнятості. Отже, позивач має право на одержання втраченого заробітку, починаючи з 24.10.2014 р. по день винесення судового рішення, тобто за 112 робочих днів. Середній заробіток за два повних робочих місяці, які передували звільненню позивача з роботи (липень і серпень 2014 р.) становить: 2436 грн. : 43 робочі дні = 56,65 грн. Отже, компенсації підлягає сума: 112 днів х 56,65 грн./день = 6344 грн. 18 коп. Ст. 237-1 КзпП України, передбачено: відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.Відповідач порушив законні права позивача як працівника при його звільненні. Ці порушення призвели до моральних страждань, які проявились у втраті нормальних життєвих зв'язків і додаткових зусиллях для організації свого життя. Зокрема, в переживаннях через неможливість офіційно працевлаштуватись, одержати допомогу по безробіттю, здійснити пошук нової роботи. Натомість розмір відшкодування, заявлений позивачем, є явно надмірним і не відповідає глибині таких страждань. Суд вважає, що розмір морального відшкодування, виходячи з принципів розумності, достатності, співмірності відповідає сумі відшкодування 1 тис. грн. Суд вважає також доведеними вимоги позивача щодо зобов'язання відповідача видати йому належно оформлену трудову книжку і довідку про розмір заробітної плати, бо такі ґрунтуються на законі. Доводи відповідача про те, що ці документи не видані по причині захворювання керівника відповідача, перебування його в м.Києві судом відхиляються як не підтверджені і такі, що не заслуговують на увагу. Судові витрати у виді судового збору, виходячи з кількості задовольнених майнових і немайнових вимог за ставками передбаченими законом «Про судовий збір» і за вимогами ст. 88 ЦПК України, покладаються на відповідача із стягненням у користь держави, бо позивач за пільгою такі витрати не оплачував.

Outcome: partial