Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-22 00:00:00

25.04.2017 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи тим, що в 2003 році міський голова м. Гребінки Полтавської області видав розпорядження, яким надав дозвіл його батьку - [PERSON] та його сестрі - [PERSON] зареєструватись та проживати за адресою: [ADDRESS]. В 2006 році міський голова надав дозвіл на реєстрацію та проживання за вищевказаною адресою матері позивача - [PERSON] та позивачу. [INFO] батько позивача - [PERSON] помер. У 2011 році позивач вирішив належним чином оформити документи на будинок, тому звернувся до Комунального підприємства «Лубенське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» для отримання технічного паспорту на спірний будинок. 27.07.2011 року позивач отримав технічний паспорт на вищевказаний садибний житловий будинок, але в технічному паспорті власниками даного садибного житлового будинку зазначені [PERSON] та [PERSON]. [PERSON] та [PERSON] не проживають у вказаному будинку. Позивач намагався розшукати зазначених осіб, але йому це не вдалося. Оскільки дозволи на реєстрацію та проживання в будинку [ADDRESS] в сім'ї позивача, надавались міським головою, то відповідно вказаний будинок знаходиться на балансі міської ради Гребінківського району Полтавської області. Сестра позивача [PERSON] та її донька - [PERSON] згідно рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 17 жовтня 2016 року визнані такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. Поточні платежі за будинок, його ремонт здійснює позивач та його мати з 2003 року, добросовісно і відкрито володіє даним житлом. З огляду на вказане, на підставі ст. 344 ЦК України позивач просить суд визнати за ним право власності на вищевказаний житловий будинок. Позивач та третя особа у судовому засідання позов підтримали з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача заперечила проти задоволення позову з огляду на те, що спірне житло на балансі міської ради не перебуває, його власниками є [PERSON] та [PERSON] З'ясувавши обставини, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що в задоволенні позову належить відмовити, виходячи з наступних встановлених обставин і відповідних їм правовідносин. В силу ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи на засадах змагальності та диспозитивності, відповідно до яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Незважаючи на роз'яснення судом позивачу вказаних положень закону, позивач у судовому засіданні підтвердив, що ним надано всі докази на підтвердження його вимог. А тому, на підставі наявних у справі доказів судом встановлено, що згідно розпоряджень міського голови м. Гребінка № 225 та № 226 від 15.09.2006 року [PERSON] та [PERSON] дозволено зареєструватись за адресою: [ADDRESS] /а.с. 11-12/. Із копії паспорта позивача встановлено, що він зареєстрував місце проживання 05.09.2006 року за вказаною адресою /а.с. 4/. Із інформаційної довідки № 85853408 від 26.04.2017 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що відомості про житловий будинок за адресою: [ADDRESS], відсутні /а.с. 18/. Водночас, згідно даних комунального підприємства «Лубенське міжрайонне бюро технічної інвентаризації», право власності на відповідний спірний будинок зареєстровано 27.01.1970 р. за [PERSON] та [PERSON] /а.с. 49/. А тому з огляду на положення ЦК УРСР 1963 року та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» вказані особи є власниками спірного житла. Доказів того, що зазначені особи втратили таке право суду не надано. Відповідно до довідки Гребінківського комбінату комунальних підприємств від 22.06.2017 року № 128 спірний будинок у них на балансі не перебуває /а.с. 55/. Із копії рішення виконавчого комітету Гребінківської міської ради Полтавської області № 350 від 22.03.2002 року та копії акту обстеження спірного будинку від 21.03.2002 року судом встановлено, що з метою збереження спірного будинку його було передано у тимчасове користування [PERSON], який помер [INFO] /а.с. 6/. Таким чином, на підставі вищевикладеного судом встановлено, що позивач отримав тільки право проживання, а відповідно і користування спірним будинком, так само як і третя особа по справі. Власне, відносини з набуття права власності за набувальною давністю врегульовані у ст. 344 ЦК України, згідно якої особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Як роз'яснює Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.п. 9, 11 постанови № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. Встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду у цій категорії справ (ст. 214 ЦПК України). Тобто, виходячи зі змісту вищевказаної норми закону, особами, що мають право на придбання права власності на майно за набувальною давністю, мають бути незаконними добросовісними володільцями чужого майна відкрито протягом установленого законом строку. Тільки сукупність відповідних умов є підставою для визнання права власності за набувальною давністю. Однак, зважаючи на те, що згідно розпорядження міського голови позивачу було дозволено зареєструватись у відповідному спірному будинку, він таким чином, також отримав право користування відповідним будинком. А тому, був обізнаний з правовою підставою передачі йому в користування цього житла, відповідно такий аспект як добросовісне заволодіння чужим майном був відсутній. До того ж, набувальна давність поширюється лише на випадки фактичного, безтитульного володіння чужим майном, а наявність певного юридичного титулу виключає застосування набувальної власності. З огляду на вищевикладене, зважаючи на те, що позивач не довів, що він є добросовісним володільцем чужого майна, суд вважає, що відсутні підстави для набуття позивачем права власності на спірний житловий будинок за набувальною давністю, а тому у позові належить відмовити. З огляду на викладене, на підставі ст. 344 ЦК України,

Outcome: dismissed