Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-26 00:00:00

26 вересня 2013 року [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування заявлених вимог він посилається на те, що 27.07.1972 року розпочалось будівництво будинку за адресою [ADDRESS], роботи по будівництву будинка проводилися за рахунок його тітки [PERSON], невдовзі його тітка вийшла заміж і стала мати прізвище [PERSON]. Підчас будівництва будинку його мати (рідна сестра [PERSON]) [PERSON] та його батько [PERSON] також приймали участь у будівництві. На час будування домоволодіння йому було 8 років. 29.01.1975 року рішенням Червоногвардійського районного виконавчого комітету № 91 від 29.01.1975 року було офіційно визнано законним будівництво домоволодіння за адресою [ADDRESS]. Після будівництва на території вище зазначеного будинку мешкали його тітка [PERSON] і її чоловік [PERSON], але їх стосунки не склалися, тому що [PERSON] пиячив, дебошував та вів антисуспільний спосіб життя, згодом його тітка та її чоловік розійшлися і [PERSON] віддала [PERSON] ? частину спільного будинку де останній мешкав до смерті. Слід зазначити, що власних дітей та будь-яких інших спадкоємців [PERSON] не мав. [INFO] [PERSON] помер і ? частина домоволодіння стала безхозною. Після смерті [PERSON] його тітка [PERSON] залишилася одна у домоволодінні і змушена була опікуватися і підтримувати у належному стані весь будинок в цілому. У 1985 році із старого сараю що був розташований на території земельної ділянки, що примикає до домоволодіння шляхом переобладнання було створено гараж. На старому технічному паспорті чинному до 2004 року ця споруда була зазначена як сарай. Підчас прийняття спадщини у новому технічному паспорті ця споруда зазначена як самочинно збудований гараж. Він також має намір визнати право власності на самочинно збудований гараж за набувальною давністю тому, що він відкрито, безперервно користується цією спорудою з 1993 року; це є приналежність до головної частини (домоволодіння) на ? частину якого він теж має намір набути право власності за набувальною давністю. [INFO] померла його тітка [PERSON] Так як власних дітей у неї не було, то вона склала заповіт на користь своєї рідної сестри (його матері) [PERSON] Але під час складання заповіту не було враховано те, що юридично [PERSON] має право скласти заповіт тільки на належну їй 1/2 частину домоволодіння. Після смерті його тітки він став проживати у будинку разом з дружиною [PERSON] та малолітнім сином [PERSON] якому на той час виконався один рік та один місяць за адресою: [ADDRESS]. У 1996 році він офіційно зареєструвався за вище зазначеною адресою. Він разом із моєю сім'єю почав облаштовувати будинок з 1995 року було зроблено наступне: змінили вікна на металопластикові, змінили вхідні двері, зробили бетонні перекриття у коридорі, поставили франтони Добавили у частину дому померлого [PERSON] батареї, змінили АОГВ з електричним двигуном, Зробили капітальний ремонт у всіх кімнатах, провили централізоване водопостачання, встановили газовий та водні лічильники. Окрім того, його мати, а згодом і він сумлінно сплачували комунальні послуги за користування усім будинком, а також податок на земельну ділянку. [INFO] помирає його мати [PERSON] Як спадкоємець першої черги він вступив у спадщину за законом на все майно померлої матері ([PERSON]). Свідоцтво на право на спадщину йому було видано державним нотаріусом Магдалинівської державної нотаріальної контори Сорокою В.Б. за № ВВВ № 702224 від 19 серпня 2004 року. Однак він знову ж таки успадкував майно, що належало його матері тільки у вигляді 1/2 частини будинку. Незважаючи на те, що він фактично з 1993 року володіє та користується усім будинком у цілому, покращує стан будинку, зробив капітальний ремонт, доглядає земельну ділянку, він не має юридичного права власності на весь будинок у цілому, тобто він не може у повній мірі володіти, користуватися та розпоряджуватися 1/2 частиною будинку, що належала померлому [PERSON] Він не звертався до ДМБТІ та згодом у Державну службу реєстрації нерухомого майна, тому що згідно ст. 344 ЦК набуття права власності за набувальною давністю можливо тільки виключно через суд. Він вважає, що має всі підстави для набуття права власності на безхозну 1/2 частину у домоволодінні за адресою [ADDRESS]. Після 01.01.2013 року ніяких реєстраційних дій по нерухомому майну за вищезазначеною адресою не проводилось. Що стосується земельної ділянки то набувальна давність складає 15 та більше років відкритого та безперервного користування земельною ділянко, право власності на неї він може отримати після звернення до органів державної влади та місцевого самоврядування. Він має намір зробити відповідне звернення після набуття права власності за набувальною давністю на ? часину домоволодіння та самочинно переобладнаний гараж. Оскільки він безперервно володіє та користуюся нерухомим майном за адресою [ADDRESS] у вигляді проживання та використання усіма корисними властивостями усього домоволодіння включаючи також 1/2 частину, що належала померлому [PERSON] як невід'ємну частину домоволодіння, він має намір звернутися до суду із позовною заявою про набуття права власності на нерухоме майно. Треба зазначити, що з моменту смерті [PERSON] до теперішнього часу немає ніяких претензій з боку будь-яких третіх осіб на 1/2 частину домоволодіння, яка належала померлому. Немає ніяких рішень щодо визнання спадщини відумерлою. Просить винести рішення про набуття ним права власності на 1/2 частину домоволодіння, що належала померлому [INFO] [PERSON]; винести рішення про набуття ним права власності на переобладнаний гараж, що зазначений у технічному паспорті літерою «Г», так як він є приналежністю до головної частини власності (домоволодіння). У судовому засіданні представники позивача заявлені вимоги підтримали та просили їх задовольнити у повному обсязі посилаючись на підстави викладені в позовній заяві. Інші сторони у судове засідання не з'явилися. Заслухавши пояснення представників позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Як встановлено у судовому засіданні, [PERSON] помер [INFO], що підтверджується відповіддю начальника Кіровського відділу РАГС м. Дніпропетровська Сагайдак Н.І. від 13 лютого 2002 року № 156-05/67 (а. с. 7). Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину від 07 квітня 2004 року спадкоємцем майна [PERSON], яка померла [INFO] є [PERSON] (позивач у справі). Відповідно до технічного паспорту виготовленого станом на 05 березня 2004 року та копії будинкової книги (а. с. 10-14 та 16-24) домоволодіння [ADDRESS] належав [PERSON] ? частини та [PERSON] ? частини на підставі Свідоцтва про право на спадщину від 07 квітня 2004 року після смерті [PERSON], яка померла [INFO], що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно станом на 19 серпня 2004 року (а. с. 9). Також відповідно до наданої до суду копії технічного паспорту станом на 05 березня 2004 року у домоволодінні наявне самочинне будівництво літ. Г - гараж самовільно переобладнаний із сараю. Відповідно до характеристики будинку, господарських будівель та споруд [ADDRESS] (а. с. 14) літ. А-1 - житловий будинок 1973 року побудови, літ. Б - убиральня, літ. В - сарай, літ. Г - гараж, літ. Д - навіс, № 1-8 - огорожа, І - мостіння. Відповідно до звіту про оцінку ? частки житлового будинку (А-1) з відповідною часткою надвірних побудов і споруд, розташованого за адресою: [ADDRESS], ринкова вартість належної позивачеві частини станом на 2013 рік становить 60000 грн. (а. с. 164-179). Судом встановлено, що на момент звернення [PERSON] з позовом до суду він проживає та зареєстрований за адресою: [ADDRESS], що підтверджується довідкою квартального комітету від 09.09.2013р. (а. с. 148). Суд критично ставиться до письмових пояснень громадянина [PERSON] (а. с. 145) та громадянки [PERSON] (а. с. 146), що позивач зі своєю сім'єю проживає з 1993 року [ADDRESS], оскільки дані особи не заявлялись позивачем як свідки та не були попереджені про кримінальну відповідальність за ст. ст. 384, 385 КК України за завідомо неправдиві показання та не були піддані присязі свідка у судовому засіданні. До суду позивачем надані копії квитанцій зокрема про сплату комунальних послуг за адресою: [ADDRESS], що також не є належними доказами та підставою набуття права власності за набувальною давністю. Підстави набуття права власності визначені Главою 24 ЦК України. Відповідно до норм ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 344 ЦК України встановлено, що однією з підстав набуття права власності є набувальна давність. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Зі змісту ст. 344 ЦК України випливає, що у випадку, якщо є всі підстави вважати, що власник майна тривалий час не виявляє наміру визнати певну річ своєю, він погодився з її втратою - вона може бути визнана власністю фактичного добросовісного володільця. Інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ - не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним. Тривалість володіння передбачає, що має закінчиться визначений у Кодексі строк, що розрізняється залежно від речі (рухомої чи нерухомої), яка перебуває у володінні певної особи, і для нерухомого майна складає десять років. Добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно. Тому встановлення добросовісності залежить від підстав набуття майна. Відкритість та безперервність володіння теж є необхідними умовами для набуття права власності за набувальною давністю і означають, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, а також те, що протягом означеного в законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обов'язку повернути річ власнику, а також йому не пред'являвся правомочною особою позов про повернення майна. Згідно зі статтею 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито та безперервно володіти нерухомим майном протягом 10 років набуває право власності на це майно за набувальною давністю. Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила статті 344 про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим кодексом - з 1 січня 2001 року. Цивільний кодекс України набрав чинності з 1 січня 2004 року та відповідно приписи ст. 344 ЦК України поширюються лише на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Слід врахувати, що набувальна давність поширюється на випадки фактичного, безтитульного (незаконного) володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу, наприклад, договору купівлі-продажу, найму, оренди, зберігання тощо, виключає застосування набувальної давності. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, за набувальною давністю виникає з моменту державної реєстрації. Також, відповідно до вимог ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. У зв'язку із цим, норми ч. 5 ст. 376 ЦК України можуть бути підставою для задоволення позову про визнання права власності на самочинно збудований об'єкт нерухомості за умови, що власником (землекористувачем) здійснено самочинне будівництво з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших норм і правил, без порушення прав інших осіб. Відповідно до ст. 331 ЦК України якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації право власності виникає з моменту його прийняття до реєстрації. Тобто, у разі задоволення позовних вимог та визнання за позивачем права власності на спірне майно з будь-яких підстав, суд фактично поклав би на себе повноваження будівельно-архітектурних, санітарно епідеміологічних, пожежних та інших органів, в компетенцію яких входить обов'язок робити висновки щодо відповідності будівлі встановленим вимогам. У даному випадку, також не виконано вимог Закону щодо здачі в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, що є обов'язковим згідно із Законами України «Про основи містобудування», «;Про планування і забудову територій» та Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженого постановою КМУ від 22 вересня 2004р. №1243. Виходячи зі змісту частин першої і другої статті 331 ЦК України, частини першої статті 182 ЦК України та пункту 8 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, право власності на новостворене нерухоме майно виникає у особи, яка створила це майно, після закінчення будівництва об'єкта нерухомості, введення його в експлуатацію, отримання свідоцтва про право власності та реєстрації права власності. Враховуючи вищевикладене та пояснення представників позивача у судовому засіданні, судом встановлено, що позивач фактично просить визнати право власності за набувальною давністю на домоволодіння в цілому за наявності технічного паспорту станом на 2004 рік, самочинного будівництва, наявності спільної часткової власності, відсутності інформації реєстрації права власності на домоволодіння та проведення інвентаризації станом на час звернення з позовом до суду, за відсутності відповідних клопотань у порядку ст.ст. 133-137 ЦПК України. У відповідності до положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що гуртується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі позивачкою цього зроблено не було. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтями 27, 46 ЦПК України передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України. Таким чином, враховуючи те, що позивачем не доведено факт безперервного, добросовісного та відкритого користування частиною домоволодіння, що належала померлому [INFO] [PERSON], не надано належних доказів щодо порушення його прав при реєстрації у встановленому законом порядку самочинної перебудови сараю у гараж, не заявлено відповідних клопотань до суду у разі виникнення труднощів у витребуванні відповідних доказів, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] до територіальної громади Дніпропетровської міської ради, третя особа: Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації про набуття права власності на ? частину домоволодіння що належала [PERSON], померлому [INFO] та на самочинно збудований гараж за набувальною давністю. Відповідно до ст.. 88 ЦПК України, враховуючи результат розгляду справи суд вважає за необхідне судові витрати понесені [PERSON] по сплаті судового збору у сумі 600 грн. 00 коп. віднести за його рахунок

Outcome: dismissed