Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-11 00:00:00

26 жовтня 2018 року представник позивача - адвокат [PERSON] звернувся до суду з даним позовом та просить суд ухвалити рішення, яким визнати [PERSON], [INFO] таким, що втратив право на користуванняч житловим приміщенням, а саме: житловим будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS], який належить на праві власності позивачу [PERSON], [INFO]. Вказаний позов обґрунтований тим, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS]. У даному будинку, окрім нього, зареєстрований його колишній зять [PERSON], [INFO], який з серпня 2006 не проживає у селі Кулішівка та виїхав на постійне місце проживання за межі Сумської області. Будь-які зв'язки у позивача з останніми відсутні, відповідач перед від'їздом не знявся з реєстрації та не бажає добровільно це зробити. Для отримання позивачем субсидії на комунальні послуги необхідно зняти відповідача з реєстрації у вказаному будинку, у зв'язку з чим представник позивача просив позов задовольнити. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позов підтримали з підстав наведеними у ньому, проти ухвалення заочного рішення не заперечують. Відповідач [PERSON] у судове засідання не прибув, у відповідності до ч. 8 ст. 128 ЦПК України є належним чином повідомленим про час та місце судового розгляду та не направив суду заяву про розгляд справи без його участі. Розгляд справи проведено у відповідності до вимог статті 280 ЦПК України у зв'язку з неявкою належним чином повідомленого відповідача, який про причини неявки суд не повідомив, відзив не подав, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, заслухавши позивача, представника позивача, допитавши свідків, дослідивши наявні у справі докази в їх сукупності, доходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] народився [INFO] року в селі Кулішівка, Недригайлівського району, Сумської області, що підтверджується копією паспорта серії [NUMBER] (а.с.7-8). З копії витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер №142622835, сформованого державним реєстратором Недригайлівської селищної ради [PERSON] (а.с.9), вбачається, що [PERSON] є власником житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS]. Вказана обставина підтверджується також витягом із погосподарської книги Кулішівського старостинського округу від 12.10.2018 за №213, із якого вбачається, що згідно даних погосподарської книги забудовником житлового будинку в [ADDRESS], є [PERSON] (а.с. 9,13). З довідки, виданої Кулішівським старостинським округом від 08.10.2018 за №209, вбачається, що [PERSON], [INFO], має слідчий склад сім'ї: дружина [PERSON], дочка [PERSON], зять [PERSON] Зять [PERSON], [INFO], зареєстрований, але з 2006 року не проживає. (а.с.12). Факт не проживання відповідача [PERSON] за місцем реєстрації у будинку позивача [PERSON], за адресою: село Кулішівка, вул. Центральна, буд. 12, був підтверджений також показами допитаних у судовому засіданні свідків [PERSON] та [PERSON], жителів с. Кулішівка Недригайлівського району Сумської області. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду (ст. 83 ЦПК України). Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Право власності на житло охоплює правомочності із володіння, користування та розпорядження ним як об'єктом права власності. Ці правомочності можуть належати тільки власнику житла та іншим особам, зокрема, які проживають разом із ним, у тому числі на праві спільної власності. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. У відповідності до ч. 1 ст. 316 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до ст. 319 ЦК України, власник має право володіти, користуватися, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ст. 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес способом, що встановлений договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 Житлового кодексу Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Частиною 4 ст. 156 Житлового кодексу Української РСР встановлено, що до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Із змісту ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вбачається, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. Виходячи з наведеного, суд вважає, що оскільки відповідач, будучи належним чином зареєстрованим у будинку, належному на праві власності позивачу, понад строк, встановлений законодавством, у ньому не проживає, а тому є таким, що втратив право користування ним, будь-яких письмових домовленостей стосовно користування житловим будинком за вказаною адресою не існує, тому вимога позивача підлягають задоволенню. Вимога про стягнення з відповідачів витрат по сплаті судового збору, позивачем не заявлялась. На підставі викладеного,

Outcome: approved