Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-05 00:00:00

26 липня 2019 року [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Джамалли Равіль Хагані-Огли, звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив суд визнати недійсним договір дарування від 28 липня 2016 року 1/3 частини трьох кімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , номер об`єкта в РПВН 12707241 між [PERSON] (податковий номер: [NUMBER] , місце реєстрації: [ADDRESS] ) та [PERSON] (податковий номер: [NUMBER] , місце реєстрації: [ADDRESS] ) посвідченого приватним нотаріусом Новокаховського міського нотаріального округу Крамчаніним С.А. та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що 24 жовтня 2014 року між ним та відповідачем [PERSON] укладено договір позики, за умовами якого останній зобов`язався повернути суму позичених коштів у загальному розмірі 18000,00 доларів США, проте своє зобов`язання не виконав. У зв`язку з чим він звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення зазначеної заборгованості, в забезпечення якого ухвалою суду від 21 березня 2016 року накладено арешт на квартиру [ADDRESS] . 28 квітня 2016 року заочним рішенням Новокаховського міського суду Херсонської області його позов задоволено та стягнуто з [PERSON] на його користь борг за зазначеним договором позики. 21 червня 2016 року ухвалою суду зазначене заочне рішення суду скасовано та призначено справу до розгляду. 28 липня 2016 року відповідач [PERSON] здійснив заходи щодо відчуження іншого нерухомого майна, відомості про яке були відсутні в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на момент подання ним позову, а саме: 1/3 частки квартири [ADDRESS] , шляхом укладання договору дарування від 28 липня 2016 року, за яким належну йому 1/3 частку квартири подарував своїй матері [PERSON] 18 січня 2017 року рішенням Новокаховського міського суду Херсонської області стягнуто з [PERSON] на його користь заборгованість за договором позики ; 13 липня 2018 року рішенням Новокаховського міського суду Херсонської області стягнуто з [PERSON] на його користь 3% річних, пеню та судові витрати, всього 99103,82 грн., яке набрало законної сили 19 лютого 2019 року. Проте, зазначенні рішення суду до теперішнього часу [PERSON] не виконанні, останній затягує процес їх виконання та намагається відчужити належні йому активи, подаючи до суду позови про поділ майна подружжя, про розподіл майна, визнання права власності на майно та зняття з нього арешту. Тому вважає, що [PERSON] , уклав фіктивний правочин на квартиру [ADDRESS] , з метою виведення належної йому частки даного нерухомого майна, з-під можливого звернення стягнення на нього, тому просить суд визнати оспорюваний договір дарування не дійсним. 29 серпня 2019 року ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. 21 жовтня 2019 року на адресу суду надійшов відзив представника відповідача [PERSON] - [PERSON] , відповідно до якого він позовні вимоги не визнав, посилаючись на те, що на момент укладення спірного договору не було ухвалено рішення суду, про стягнення з [PERSON] на користь позивача заборгованості, при цьому заочне рішення суду на цей момент було скасовано, тому вважає, що твердження позивача про те, що він передбачав негативні наслідки у випадку стягнення з нього боргу за договором позики є хибними та необґрунтованими. Крім того, зазначив, що [PERSON] з 04 вересня 2003 року по 28 липня 2016 року був зареєстрований та фактично проживав за адресою: [ADDRESS] , таким чином спірний договір дарування був спрямований на реальне настання правових наслідків щодо передачі майна [PERSON] , яка є пенсіонером, та особисто сплачувала всі комунальні послуги та витрати на утримання спірної квартири, а реєстрація права власності за ним на частку у спірній квартирі створювало для неї перешкоду в реалізації її права на призначення субсидії. Саме з цією метою було прийнято рішення про переоформлення на останню права власності на спірну частку нерухомого майна, чим на його думку не було порушено право позивача, оскільки у [PERSON] на момент набрання вищезгаданим рішенням суду законної сили у власності перебувала інша квартира, яку в ході примусового виконання зазначеного рішення суду виставлено на електроні торги через ДП «Сетам» зі стартовою ціною - 607 900 грн., що повністю покриває заборгованість перед позивачем [PERSON] за зазначеним рішення суду, тому просив відмовити в задоволенні позову за необґрунтованістю. 13 грудня 2019 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засідання представник позивача позов [PERSON] підтримав з тих же підстав та просив його задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача позов не визнав з підстав зазначених у відзиві та просив відмовити в задоволенні позову. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась з невідомих суду причин, хоча про день, час та місце розгляду повідомлялась належним чином. Суд, вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача [PERSON] . Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Так, судом встановлено, що 24 жовтня 2014 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір позики, за яким позикодавець надав позичальнику поворотну (строкову) безвідсоткову позику у розмірі 18 000 доларів США, яку позичальник зобов`язався повернути до 24.04.2015 року - 9 000 доларів США, до 24.10.2015 року - 9 000 доларів США, проте свої зобов`язання не виконав. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №175002220 від 24 липня 2019 року [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] ; на праві спільної часткової власності1/3 частка квартини [ADDRESS] ; на праві спільної часткової власності 195/2000 частки комплексу, виробничих нежитлових будівель та споруд, розташованих за адресою: [ADDRESS] . У лютому 2016 року [PERSON] звернувся до суду із позовом про стягнення боргу за зазначеним договором позики, з метою забезпечення якого, ухвалою суду від 21 березня 2016 року накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 77,3 кв.м., право власності на яку зареєстроване за [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків № [NUMBER] ) реєстраційний номер майна в Реєстрі прав власності на нерухоме майно № 2519794 , в межах ціни позову - 735315,30 грн. 28 квітня 2016 року заочним рішенням Новокаховського міського суду Херсонської області стягнуто з [PERSON] реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] на користь [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , борг за договором позики в сумі 18 000 доларів США, що в гривневому еквіваленті на час розгляду справи складає 453 780 грн., а також неустойку за порушення умов Договору в сумі 9 000 доларів США, що в гривневому еквіваленті на час розгляду справи складає 226 890 грн., всього в сумі 27 000 доларів США, що в гривневому еквіваленті на час розгляду справи складає 680 670 грн., та судовий збір в сумі 6890 грн. 21 червня 2016 року ухвалою Новокаховського міського суду Херсонської області заочне рішення по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики від 28.04.2016 року скасовано та призначено розгляд справи. 28 липня 2016 року на підставі договору дарування, посвідчений приватним нотаріусом Новокаховського міського нотаріального округу Крамчаніним С.А., [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла у дар 1/3 частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . 18 січня 2017 року рішенням Новокаховського міського суду Херсонської області стягнуто з [PERSON] реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , який зареєстрований за адресою : [ADDRESS] на користь [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , борг за договором позики в сумі 18 000 доларів США, що в гривневому еквіваленті на час розгляду справи складає 497 160 ; грн.., а також неустойку за порушення умов Договору в сумі 9 000 доларів США, що в гривневому еквіваленті на час розгляду справи складає 248 580 грн., всього в сумі 27 000 доларів США, що в гривневому еквіваленті на час розгляду справи складає 745 740 грн., всього в судовий збір в сумі 6890 грн., всього в сумі 752 630 грн. 18 травня 2017 року рішенням апеляційного суду Херсонської області рішення Новокаховського міського суду Херсонської області від 18 січня 2017 року змінено, виключивши з мотивувальної та резолютивної частин рішення посилання на стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості за договором позики у гривневому еквіваленті у розмірі 497160,00 гривень та 248580,00 гривень, а всього 745740,00 гривень, в решті рішення суду залишити без змін. 13 липня 2018 року рішенням Новокаховського міського суду Херсонської області стягнуто з [PERSON] , ІПН [NUMBER] , на користь [PERSON] , ІПН [NUMBER] 3 % річних за користування позикою в сумі 32634,56 грн., пеню в сумі 65493,98 грн., судовий збір в сумі 975 грн. 28 коп., а разом - 99103 грн. 82 коп. З наведених обставин вбачається, що під час розгляду судом цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, [PERSON] вжив заходи щодо розпорядження належною йому часткою спірної квартири на користь матері. Заборгованість [PERSON] перед [PERSON] перевищує вартість арештованого іншого майна належного боржнику. Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються такими нормами чинного законодавства: відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України). З правого висновку Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) вбачається, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості за договором позики, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, суд врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача недостатньо іншого майна, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. При цьому твердження позивача про те, що оспорюваний договір дарування був спрямований на реальне настання правових наслідків щодо передачі майна [PERSON] , посилаючись при цьому на те, що він на протязі тривалого часу фактично не користувався спірною квартирою, а перебування у нього у власності частини спірної квартири призводило до порушення права його матері на отримання субсидії, суд сприймає критично, враховуючи, що відновлення прав матері у такий спосіб, позивач вирішив здійснити саме після пред`явлення до нього позову [PERSON] ; посилання відповідача на ту обставину, що за рахунок продажу іншого майна, арештованого в рамках виконавчого провадження, може бути в повному обсязі погашена заборгованість перед позивачем, суд до уваги не приймає, оскільки таке твердження відповідача спростовується доказами наданими позивачем. Отже, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам позивача, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника, тому позов [PERSON] підлягає задоволенню. З огляду на вищевикладене,

Outcome: approved