Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-04 00:00:00

26 березня 2018 року [PERSON] (далі позивач, [PERSON]М.) звернувся в суд з позовом до [PERSON] (далі відповідач, [PERSON]Я.) про відшкодування шкоди заподіяної внаслідок ДТП. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 12 грудня 2015 року близько 16 год. 30 хв. в с. Гірка Полонка Луцького району Волинської області сталася ДТП в результаті наїзду на позивача автомобіля ВАЗ, під керуванням відповідача. Внаслідок ДТП позивач отримав ряд ушкоджень для здоровя, внаслідок чого проходив тривале лікування та поніс матеріальні витрати, які він оцінює у 51\~995,90 грн. Також внаслідок ДТП позивач переніс душевні страждання, тобто моральну шкоду, яку він оцінює у 100\~000,00 грн. Посилаючись на вищевикладене позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь 51\~995,90 грн. матеріальної шкоди та 100\~000,00 грн. моральної шкоди. Позивач у судове засідання не прибув, однак його представник звернулася до суду із письмовою заявою, в якій просить суд слухати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує. Відповідач в судове засідання не зявився з невідомих суду причин, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Як визначено у частині першій статті 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, однак не зявився в судове засідання, враховуючи, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, з наступних підстав. Судом встановлено, що 12 грудня 2015 року близько 16:30 на автодорозі Н-17 сполученням «Львів-Радехів-Луцьк» в с. Гірка Полонка Луцького району по вул. Луцькій, неподалік кафе «Транзит» водій [PERSON], керуючи легковим автомобілем марки «ВАЗ 210063», державний номер [NUMBER] та рухаючись в напрямку м. Луцька здійснив наїзд на пішохода [PERSON], [INFO]. Внаслідок ДТП пішохід отримав тілесні ушкодження у вигляді ЗЧМТ, СГМ, закритого перелому правого стегна, забійних ран обличчя, саден правої кисті і був госпіталізований з місця ДТП в реанімаційне відділення Луцької МКЛ. За даним фактом до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено кримінальне провадження №12015030130000980 від 13 грудня 2015 року. Під час досудового розслідування вказаного кримінального провадження було встановлено, що згідно висновку інженерно-транспортної експертизи за експертною спеціальністю дослідження обставин і механізму ДТП №272 від 01 серпня 2016 року встановлено, що у заданій дорожній ситуації з технічної точки зору, водій автомобіля ВАЗ повинен був з моменту обєктивного виявлення пішохода на проїзній частині негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу. Маневр обїзду був би небезпечний оскільки відбувся зустрічний розїзд. В даній дорожній ситуації з технічної точки зору водій автомобіля не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода шляхом застосування екстреного гальмування з моменту виникнення небезпеки для руху. У зв'язку з цим, кримінальне провадження постановою слідчого СВ Луцького РВП Луцького ВП ГУНП у Волинській області [PERSON] кримінальне провадження від 18 жовтня 2016 року кримінальне провадження було закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України. Надаючи правову оцінку доводам позивача про необхідність відшкодування відповідачу шкоди у зв'язку із вказаною ДТП, суд зазначає наступне. Частинами першою, другою та пятою статті 1187 ЦК України визначено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. В розглядуваному випадку судом встановлено, що відповідач, як особа, яка керувала транспортним засобом на момент ДТП та при якій було посвідчення водія, а також свідоцтво про реєстрацію ТЗ, був володільцем вказаного транспортного засобу в розумінні п.2.2 Правил дорожнього руху, який був обєктом підвищеної небезпеки. Отже, відповідач зобовязаний відшкодувати будь-яку шкоду, яка завдана цим транспортним засобом, тільки якщо він не доведе, що вона була завдана внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. З вивчених судом обставин ДТП не вбачається ознак умислу потерпілого у завданій шкоді, а також дії непереборної сили на транспортний засіб під керуванням відповідача, а отже останній зобовязаний відшкодувати позивачу матеріальну та моральну шкоду завданою транспортним засобом. При визначенні розміру матеріальної шкоди суд враховує надані позивачем копії виписки з медичної картки стаціонарного хворого, договору про надання медичних послуг, рахунків на оплату, фіскальних чеків, з яких слідує, що загальний розмір матеріальної шкоди у зв'язку з лікуванням позивача становить 51 995,90 грн. Однак, до вказаної суми позивачем безпідставно віднесено 1\~109,00 грн. благодійних внесків до БО «Муніципальна лікарняна каса», які не є безпосередніми та обовязковими витратами на лікування позивача, а отже їх відшкодування не можливо покласти на відповідача (а.с.16). Отже, із заявленої матеріальної шкоди у розмірі 51 995,90 грн. суд стягує 50 886,90 грн. і задовольняє позовні вимоги в цій частині. При вирішенні питання про розмір присуджуваної судом моральної шкоди суд враховує ті обставини, що позивач внаслідок ДТП отримав інвалідність 2 групи загального захворювання, пережив душевні страждання у зв'язку з ДТП, а також під час лікування, а тому справедливим та належним до стягнення розміром моральної шкоди буде 70\~000,00 грн., і суд задовольняє позовні вимоги в цій частині. Заявлена позивачем моральна шкода у 100\~000,00 грн. є явно завищеною та до відшкодування не підлягає. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд зазначає, що на підставі приписів п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач був звільнений від сплати судового збору, а тому, на підставі ст.141 ЦПК України судовий збір за результатом розгляду справи слід стягнути з відповідача на користь держави. Ставка судового збору за позовну вимогу майнового характеру (про відшкодування матеріальної шкоди) становила станом на час звернення до суду 704,80 грн. Із позовних вимог майнового характеру у розмірі 51 995,90 грн. суд задовольнив позовні вимоги у розмірі 50 886,90 грн. Отже, з відповідача слід стягнути судовий збір пропорційно задоволеним вимогам в цій частині, що становить 689,77 грн. (704,80 х (50 886,90 / 51 995,90)). Ставка судового збору за позовну вимогу немайнового характеру (про відшкодування моральної шкоди) становила станом на час звернення до суду 704,80 грн. Оскільки позовні вимоги немайнового характеру неможливо пропорційно поділити в залежності від частки їх задоволення, ставка судового збору стягується повністю. Отже, суд стягує з відповідача на користь держави 1 394,57 грн. (689,77 + 704,80) судового збору.

Outcome: partial