Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-11 00:00:00

26 жовтня 2016 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власним житловим приміщенням, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Ухвалою суду від 31.10.2016 року відкрито провадження по справі. На обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказала, що є власником житлового будинку загальною площею 87.8 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS].. Позивач вказала, що за вищевказаною адресою також зареєстрована [PERSON]. [PERSON] у своїй заяві також зазначила, що [PERSON] у вищевказаному будинку не проживає більше чотирьох років, не сплачує кошти за користування будинком, та комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню будинку. [PERSON] зазначила, що на даний час не може вільно розпоряджатись своїм майном, оскільки відповідач зареєстрована у її будинку. У зв'язку з вищевикладеним позивач просить суд задовольнити її позов. В судове засідання 12.12.2016 року позивач або її представник не з'явились, разом з тим 22.11.2016 року від представника позивача до суду надійшла заява в якій просили справу розглядати без їхньої участі, зазначив, що на позовних вимогах наполягають, також уточнили позовні вимоги, а саме: просили усунути перешкоди у користуванні власним житловим приміщенням шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом (а.с.28). В судові засідання 10.11.2016 року, 23.11.2016 року та 12.12.2016 року відповідач не з'явилась, хоча була належним чином повідомлена про час, день та місце розгляду справи, про що свідчать поштові повідомлення про вручення кореспонденції, які відповідачем отримані 06.11.2016 року та 17.11.2016 року (а.с.36-37). Крім того, відповідач повідомлена про розгляд справи на 23.11.2016 року та 12.12.2016 року через оголошення в газеті «Одеські Вісті» (а.с.30,34), а тому в даному випадку, суд вважає за необхідне розглянути справу за відсутності відповідача за наявними в матеріалах справи доказами. Відповідно до частини 4 статті 169 Цивільно-процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), - у разі якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд ухвалює заочне рішення відповідно до статті 224 ЦПК України. Врахувавши думку представника позивача, викладену в його письмовій заяві від 22.11.2016 року, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. В силу статті 379 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 року зі змінами та доповненнями (далі -ЦК України) житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення призначені та придатні для постійного проживання в них. Статтею 9 Конституції України визначено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду», суди застосовують при розгляді справ Європейську Конвенцію з прав людини і практику суду як джерело права. У розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод термін ''суд, встановлений законом'' поширюється не лише на правову основу створення чи законності існування суду, але й на положення щодо його компетенції та повноважень і на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність (рішення Європейського суду з прав людини у справах: ''Сокуренко і Стригун проти України'' від 20 липня 2006 року та ''Лавентс проти Латвії'' від 7 листопада 2002 року). Право на житло передбачено в міжнародно-правових актах Організації Об'єднаних Націй та Ради Європи. У Загальній декларації прав людини 1948 року визначено, що кожна людина має право на житло (пункт 1 статті 25). У Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права 1966 року держави - учасниці визнали право кожного на достатній життєвий рівень, у тому числі на житло (пункт 1 статті 11). У розумінні п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеним чи позбавленим свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання ''вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав особи на житло'' (рішення у справі ''Кривіцька та Кривіцький проти України'' від 02.12.2010 року та ''Рохля проти України'' від 17.05.2011 року). Одночасно суд зауважує, що пункт 2 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до ст.ст. 1, 10, 60 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ; кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі ; доказування не може грунтуватись на припущеннях. Згідно технічного паспорту (а.с.4-6) - власником будинку за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] Згідно домової книги [PERSON] прописана за адресою: [ADDRESS]. (а.с.7-12). З довідки виданої виконавчим комітетом Березівської міської ради від 29.09.2016 року вбачається, що [PERSON] зареєстрована, але не проживає за вищевказаною адресою (а.с.13). Згідно довідки Березівського РС [PERSON] з 12.11.2007 року за адресою: [ADDRESS] (а.с.38). Відповідно акту складеного депутатом Березівської міської ради від 29.09.2016 року зазначено, що [PERSON] за вищевказаною адресою зареєстрована, але не проживає, не веде спільного господарства з власником будинку. (а.с.14). Згідно договору довічного утримання від 05.08.2015 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір, згідно якого [PERSON] передала у власність [PERSON]/100 частки будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с.15-16). З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що [PERSON] є власником 57/100 частки вищевказаного будинку (а.с.19). Частиною 2 статті 405 Цивільного кодексу України передбачено: «Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом». Статтею 391 ЦК України встановлено: «Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном». Згідно з пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року ''Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України'' «у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Коли в жилому приміщенні не залишалися члени сім'ї особи, яка була відсутня, його повернення в це приміщення до часу розгляду справи в суді є істотною обставиною, але вона не може бути безспірною підставою для відмови в позові, а повинна оцінюватись у сукупності з іншими обставинами». Таким чином, суд доходить висновку, що позивач, являючись власником спірного житлового будинку, позбавлений права вільно розпоряджатись своєю власністю, оскільки у спірному будинку зареєстрована [PERSON], яка не проживає в ньому без поважних причин більше чотирьох років, участі у витратах на утримання будинку не приймає, вибралась із будинку добровільно та перешкод у користуванні будинком ніхто не чинив. Відповідно до положення статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права чи обмеження у його здійсненні. Відповідно до статті 9 ЖК України «ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом». Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 02 грудня 2010 року «Справа Кривіцька і Кривіцький проти України», у контексті Конвенції, поняття «Житло» не обмежується приміщеннями, в яких проживають на законних підставах або які були у законному порядку встановлені, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є самою крайньою формою втручання у права на житло. Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, щодо усунення перешкод в користуванні та розпорядженні житловим приміщенням шляхом визнання [PERSON] такою, що втатила право користування житловим будинком розташованим за адресою: [ADDRESS]., а тому позов підлягає задоволенню. Питання про розподіл судових витрат відповідно до статті 88 ЦПК України позивачем у позовній заяві не заявлено. Згідно квитанції про сплату судового збору позивач сплатила судовий збір у розмірі 551 грн.20 коп.

Outcome: approved