Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-25 00:00:00

25.07.2017 року до суду звернувся позивач [PERSON],представник позивача. адвокат Нем`ятий Г.О., з позовом про стягнення боргу до відповідачів [PERSON] , [PERSON] 30.08.2017 року отримані адресні довідки про реєстрацію відповідачів - фізичних осіб. Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 13.09.2017 року відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду в судовому засіданні на 25.10.2017 року. 11.10.2017 року відповідачами подана апеляційна скарга на ухвалу про відкриття провадження у справі в частині її непідсудності Верхньодніпровському районному суду Дніпропетровської області. 18.01.2018 року справа повернена апеляційним судом Дніпропетровської області для розгляду до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області. Справа призначена до розгляду на 19.04.2018 року. 16.04.2018 року відповідачем [PERSON] , подана зустрічна позовна заява, яка ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської областівід18.04.2018 року залишена без руху. Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 22.05.2018 року зустрічна позовна заява повернена позивачеві в зв`язку з неусуненням виявлених судом недоліків. 08.06.2018 року відповідачем [PERSON] , подана зустрічна позовна заява, яка ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області прийнята до спільного розгляду з первісно позовною заявою. 19.04.2018 року розгляд справи відкладений до 11.06.2018 року 11.06.2018 року розгляд справи відкладений до 01.10.2018 року 01.10.2018 року розгляд справи відкладений до 07.12.2018 року. 29.11.2018 року відповідачем [PERSON] , подана зустрічна позовна заява, яка ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області залишена без руху в зв`язку з виявленими недоліками. 07.12.2018 року розгляд справи відкладений до 21.02.2019 року. Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 21.02.2019 року прийнята зустрічна позовна заява [PERSON] , до спільного розгляду з первісною позовною заявою. 21.02.2019 року розгляд справи відкладений до 15.05.2019 року. 15.05.2019 року розгляд справи відкладений до 30.08.2019 року. 30.08.2019 року розгляд справи зупинений Ухвалою від 08.01.2020 року поновлене провадження у справі. Справу призначено до розгляду на 26.02.2020 року Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки відповідно до 43, 44, 49 ЦПК України. 26.02.2020 року в судовому засіданні оголошена вступна та резолютивна частина рішення. Згідно заявлених позовних вимог за первісною позовною заявою позивач просить стягнути солідарно з відповідачів борг в сумі 185500.00 грн. Позовні вимоги позивач обґрунтовує наступним: 14.11.2016 року між ним та відповідачем [PERSON] ,, був укладений договір позики. Факт отримання відповідачем грошових коштів підтверджується його підписом на договорі займу, розпискою та договором поруки від 14.11.2016 року, укладеним з дружиною відповідача [PERSON] . Відповідач порушуючи виконання умов договору позики б/н від 19.10.2016 року в односторонньому порядку припинив повертати основну суму боргу, сплачувати відсотки за користування позиченими грошовими коштами. Станом на 20.07.2017 року сума заборгованості за договором позики складає 68187 грн. 94 коп.. з яких сума заборгованості за договором позики складає 185500.00 грн. Дану суму відповідачі не повертають позивачеві в добровільному порядку, що й стало підставою звернення до суду. Відповідач [PERSON] ,, подала зустрічну позовну заяву, згідно якої просить визнати припиненою поруку за договором поруки від 14 листопада 2016 року, укладену між [PERSON] і нею та відмовити [PERSON] , у стягненні з неї заборгованості за договором позики в сумі 185000.00 грн. В обґрунтування позовних вимог за зустрічною позовною заявою відповідач [PERSON] , посилається на наступне: згідно договору позики від 14.11.2016 року [PERSON] , надав її чоловіку [PERSON] , в позику 185500.00 грн., що еквівалентно 7000.00 доларів США за офіційним курсом НБУ на момент підписання цього договору, строком на 36 місяців, починаючи з 14 листопада 2016 року по 14 жовтня 2019 року. За умовами укладеного договору позики [PERSON] , зобов`язувався повернути отриману позику та сплатити відсотки за користування нею. Також договором було погоджено, що [PERSON] , зобов`язується погашати позику частинами, не пізніше 10 числа кожного місяця відповідно до графіка погашення заборгованості за договором позики. Позика мала бути поверненою 14.10.2019 року. Разом з договором позики був укладений з нею договір поруки, згідно якого вона взяла на себе зобов`язання відповідати в повному обсязі за зобов`язаннями її чоловіка перед позивачем за первісною позовною заявою. Водночас вона вважає, що договір поруки від 14.11.2016 року є припиненим. Оскільки відповідач [PERSON], не звернувся до неї з відповідним позовом про стягнення заборгованості у межах шестимісячного строку від дня настання основного зобов`язання, так як черговий платіж за укладеним договором позики повинен бути здійсненим до 10.12.2016 року. Тому шестимісячний строк для пред`явлення вимоги до неї, як до поручителя, скінчився 10.06.2017 року, а позивач звернувся із позовом до суду лише у вересні 2017 року. Відповідачем [PERSON] , подана зустрічна позовна заява відповідно до якої останній просив визнати договір позики від 14 листопада 2016 року укладений між [PERSON] ,. та ним недійсним та визнати недійсним договір поруки, укладений між [PERSON] , та [PERSON] . Відмовити позивачеві з первісним позовом у задоволенні позовних вимог про стягнення боргу за договором позики в сумі 185000.00 грн. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що при укладенні договорів позики та поруки відбулись порушення вимог чинного законодавства. Оскільки позивач не узгодив з ним умови укладеного договору позики. Крім того при укладенні договору та підписанні всіх необхідних документів позивач повідомив їх, що грошових коштів у нього наразі немає та їм необхідно почекати деякий час. Гроші за укладеним договором позики [PERSON] , пообіцяв перерахувати за декілька днів на розрахунковий рахунок [PERSON] в банку. При цьому він зажадав від [PERSON] , надати йому оригінали правовстановлюючих документів на будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Після того як [PERSON] , отримав всі необхідні документи, він від них пішов та більше на зв`язок з ними не виходив. Таким чином позивач шляхом вчинення шахрайських дій вирішив заволодіти грошовими коштами та майном подружжя [PERSON] за допомогою судового рішення, оскільки насправді грошові кошти, які зазначені в договорі позики від 14.11.2016 року він не отримував. З цього приводу [PERSON] , зверталась до Індустріального відділу поліції м. Дніпро. Вважає, що договір позики був укладений в результаті введення його в оману, що має наслідком визнання його недійсним. Оскільки договір поруки є похідним від основного зобов`язання то при визнанні договору позики недійсним, недійсним повинен бути визнаний і договір поруки. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги за первісною позовною заявою підтримав. Просив їх задовольнити в повному обсязі, давши пояснення фактично викладені в позовній заяві. Також пояснив, що з відповідачем [PERSON] , він перебував в дружніх відносинах. [PERSON] , просив в нього гроші в борг, оскільки мав заборгованість перед банком. Він погодився надати йому грошові кошти в борг. При цьому відповідач хотів, щоб він позичив йому гроші без складання будь-яких документів. Але він повідомив, що надасть грошові кошти, лише при укладенні відповідного договору. Він разом зі своїм адвокатом склали необхідні документи, які були підписані відповідачем у належному йому автомобілі і там же відбулась передача грошових коштів. Борг відповідачі йому так і не повернули, натомість почали порушувати проти нього кримінальні справи провадження за якими на даний час закрите, хоч він пішов їм назустріч надавши грошові кошти на їх прохання. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Відповідачами [PERSON] , і [PERSON] , подані заяви про визнання позовних вимог за зустрічними позовними заявами. Представник відповідача проти задоволення позовних вимог за первісним позовом заперечував виходячи з того, що не було фактичної передачі грошових коштів. Укладений договір не спрямований на настання реальних наслідків і його довірителі були введені позивачем в оману. Тому просив задовольнити позовні вимоги за зустрічними позовними заявами і відмовити у задоволенні позовних вимог за первісним позовом. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з`ясувавши зміст позовних вимог, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до наступних висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 14 листопада 2016 року між сторонами був укладений договір позики відповідно до якого позивач передав в борг відповідачеві грошові кошти в сумі 185500 гривень, що еквівалентно 7000.00 доларів США, за офіційним курсом Національного банку України на момент підписання договору, а позичальник (тобто відповідач) зобов`язується сплатити позикодавцю відсотки суми позики (фіксована незмінна сума винагороди, що нараховується у відсотках. Відсотки від суми позики є винагорода позикодавця за надання позики позичальнику, та не є відсотками за користування грошовими коштами) та повернути суму позики впродовж строку позики. Договір позики між сторонами укладений шляхом підписання письмового документу, договору позики. Крім того відповідач на підтвердження укладеного договору позики видав розписку, датовану 14.11.2016 року. В тексті наданої розписки відповідач зазначив, що в момент укладання договору позики в іноземній валюті, усвідомлюючи значення своїх дій, розуміючи природу правочину, знаючи свої права та обов`язки у відповідності зі справжньою волею без будь-якого застосування фізичного чи психологічного примусу, на вигідних для нього умовах, що не є результатом впливу тяжких обставин, одержав грошові кошти в сумі 185500.00 гривень, що еквівалентно 7000.00 доларів США, за офіційним курсом Національного банку України від [PERSON] . Відповідно до ст. 1046 ЦК України - За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч.1. 2 ст. 1047 ЦК України Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що договір позики між сторонами укладений в належній формі шляхом підписання письмового документу, договору позики, та на підтвердження укладення договору і отримання грошових коштів, сторонами була підписана і боргова розписка. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог та умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичайно ставляться. При укладенні договору позики сторони погодили, що відповідач буде повертати позику частинами у відповідності до графіку повернення позики. Проте станом на дату подання позовної заяв , 25.07.2017 року відповідач [PERSON] , взяті на себе зобов`язання не виконав, не внісши жодного платежу на повернення позичених грошових коштів. Таким чином станом на 20.07.2017 року сума заборгованості відповідача за договором позики складає 68187 грн. 94 коп. Представник відповідача не заперечував факту неповернення відповідачем суми позики відповідно до взятих на себе зобов`язань. Проте в судовому засіданні і поданій зустрічній позовній заяві посилався на те, що позивач, змусивши його довірителя підписати всі вищезазначені документи, грошової суми ( суми позики) [PERSON] , так і не надав, оскільки не перерахував грошові кошти на вказаний [PERSON] , рахунок в банку. Даючи оцінку даним доводам відповідача [PERSON] ,. суд виходить з наступного. За своєю правовою природою договір позики відноситься до реальних договорів, тобто вважається укладеним в момент передачі грошових коштів, чи інших речей, визначених родовими ознаками, тобто предмету позики. Відповідно до ч.1 ст.1051 ЦК України - Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Будь-яких доказів на підтвердження того, що грошові кошти не були отримані відповідачем від позивача, представником відповідача та відповідачем не надано. В чому полягав обман відповідача позивачем представником відповідача так і необґрунтовано. В свою чергу в підписаному сторонами договорі позики зазначається, що позикодавець надає позику одночасно із підписанням договору. Позика надається шляхом передачі готівки із рук Позикодавця в руки позичальника. Позика надається в готівковій формі з видачею розписки позикодавцю. Позикодавець передає позику одноразово (п.2.2, 2.4, 2.5, 2.6 укладеного сторонами договору). Жодного доказу на спростування даних обставин відповідач та представник відповідача не надав. А доводи відповідача в зустрічній позовній заяві, що позика повинна була бути переведена на його банківський рахунок взагалі суперечить умовам укладеного договору та ніякими доказаними не підтверджується. Оскільки відповідачем навіть не названий банківський рахунок, на який за його доводами повинна бути переведена сума позики. Крім того відповідач, [PERSON] ,на підтвердження отримання грошових коштів видав позивачеві розписку від 14.11.2016 року. В поданому відповідачем [PERSON] , зустрічному позові про припинення договору позики, остання також підтверджувала факт отримання грошових коштів. Крім того відповідач [PERSON] , надала письмову згоду на отримання позики її чоловіком [PERSON] , від позивача [PERSON] . Всі зазначені обставини, а також той факт, відповідач не оспорював договір позики на тій підставі, що грошові кошти ним не були одержані від позивача, доки позивач не звернувся із позовом до відповідачів про повернення позики, розцінюються судом як намагання відповідачів будь-яким способом уникнути від виконання взятих на себе зобов`язань за укладеним договором позики та на думку суду є безпідставними. На підставі вищевикладеного суд, у відповідності до обраного позивачем способу захисту порушених прав, який передбачений ст. 16 ЦК України, вважає, що позовні вимоги в частині стягнення боргу підлягають задоволенню. Оскільки, відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості ( ст. 627 ЦК України). Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України - Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1050 ЦК України - Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Судом встановлено, що сторони погодили повернення позики частинами. Так як на час звернення позивача із позовом відповідач [PERSON] ,. мав заборгованість в сумі 68187 грн. 94 коп., відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України позивач наділений правом вимагати від відповідача повернення позики в повному обсязі, а саме в сумі 185500.00 грн. Крім того на даний час сплинув строк, визначений в укладеному між сторонами договорі позики, протягом якого відповідач повинен був повернути позивачеві позичені кошти. Тому позика підлягає поверненню позивачеві в повному обсязі. Відповідно до змісту ст.ст. 610, 612 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом Відповідно до ч. 2 ст. 615 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Сторони визначили позику у грошовій одиниці України - гривні та погодили її еквівалент у доларах США. Позивач просить повернути йому суму позики в грошовій одиниці України - в гривні. Тому з відповідача [PERSON] ,. підлягає стягненню сума позики саме в грошовій одиниці України в гривнях. Враховуючи, що на час розгляду справи в відповідачами не надано доказів про повернення позичених грошових коштів позивачеві, ні в гривнях, ні в в еквіваленті , в доларах США, суд приходить до висновку про задовлення позовних вимог та стягнення з відповідача [PERSON] ,. на користь позивача [PERSON] ,. грошових коштів за договором позики від 14.11.2016 року в сумі 185500 .грн. Також судом встановлено, що на забезпечення укладеного договору позики між позивачем [PERSON] ,. та відповідачем [PERSON] , був укладений 14.11.2016 року договір поруки. Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України - За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Відповідач [PERSON] ,. заперечує проти стягнення з неї заборгованості в солідарному порядку, як з поручителя, та згідно зустрічної позовної заяви просить визнати договір поруки припиненим посилаючись на те, що позивач пропустив шестимісячний строк пред`явлення до неї вимоги, як до поручителя. Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного суду України по справі № 2-1283/11 від 21.03.2018 року встановлено наступне. Згідно частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Згідно із частини четвертої статті 559 ЦК України ( в редакції, що діяла на час укладення договору) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України). З укладеного між сторонами договору поруки вбачається, що сторони погодили, що даний договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до моменту припинення основного договору, окрім випадків, передбачених ст. 559 ЦК України (п .7.1 договору). Згідно укладеного між сторонами договору позики ( основного зобов`язання) п.2.7 сторони погодили, що погашення кредиту та сплата нарахованих відсотків проводяться позичальником щомісячно в строк до 14 жовтня 2019 року. Таким чином в основному зобов`язанні чітко зазначений строк поверхня позики, це 14.10.2019 року Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки відноситься до преклюзивних строків. Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку, що строк дії поруки (будь який із зазначених у ч. 4 ст. 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення) позову, кредитор вчиняти не вправі. З огляду на преклюзивний характер строку поруки обумовлене ним припинення права кредитора на реалізацію цього виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «Пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання, як умови чинності поруки необхідно розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної вимоги, а не будь-якої іншої письмової вимоги про погашення заборгованості до боржника, однак і в такому випадку кредитор може звернутись до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Outcome: approved