Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-13 00:00:00

26.02.2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Харківський електромеханічний завод» в якому просить стягнути на його користь з відповідача заборгованість по заробітній платі у розмірі - 3017грн.27коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 5607грн.20коп. В обґрунтування позову зазначив, що згідно наказу №206-К від 13.10.1982року він був прийнятий на роботу до відповідача на посаду регулювальника 5-го розряду електромеханічних радіотехнічних приладів і систем в цех А-8. Наказом №192-К від 10.10.2005року переведений в Електромеханічний цех електромонтером по ремонту і обслуговуванню 6-го розряду. Згідно наказу №204-К від 19.11.2014року його було звільнено з роботи за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України. При звільненні йому не виплачено заборгованість по заробітній платі. Його заробіток складає 1401грн.80коп. Так як затримка по виплаті заробітної плати складає за листопад, грудень 2014рік, а також січень і лютий 2015рік, тобто за чотири місяці відповідач повинен виплатити йому середній заробіток за весь час затримки розрахунку у розмірі - 5607грн.20коп./1401грн.80коп. х 4 міс. = 5607грн.20коп./. Позивач в судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити з підстав викладених у ньому. Представник відповідача Єрмак М.М. в судовому засідання позовні вимоги визнала частково, не заперечувала проти стягнення з Державного підприємства «Харківський електромеханічний завод» на користь позивача заборгованість по заробітній платі в сумі 3017грн.27коп. В іншій частині позовних вимог просила відмовити з підстав викладених у запереченнях. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази, з'ясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач, виходячи з положень ст.10 та ст.11 ЦПК України, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON], згідно наказу №206-К від 13.10.1982року був прийнятий на роботу до Державного підприємства «Харківський електромеханічний завод» на посаду регулювальника 5-го розряду електромеханічних радіотехнічних приладів і систем в цех А-8. Наказом №192-К від 10.10.2005року переведений в Електромеханічний цех електромонтером по ремонту і обслуговуванню 6-го розряду. Згідно наказу №204-К від 19.11.2014року його було звільнено з роботи за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України. (а.с. 4-5). В день звільнення, а саме 19.11.2014року, відповідач у порушення вимог ст.116 КЗпП України не провів з [PERSON] повного розрахунку. Згідно довідки про заборгованість по заробітній платі з урахуванням компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати на 19.02.2015року заборгованість становить -3017грн.27коп. (а.с. 6). Представник відповідача наявність боргу по заробітній платі та її розмір визнала, а тому зазначена обставина відповідно ст. 60 ЦПК України додаткового доказування не потребує, у зв'язку з чим, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі в розмірі 3017грн.27коп. підлягають задоволенню. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд зазначає наступне. Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно із частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. З огляду на зазначене, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З урахуванням наведених обставин суд дійшов висновку, що позивач має право на звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Однак, у задоволенні позову в цій частині слід відмовити, оскільки у порушення ст.ст. 10, 11, 58, 59, 60 ЦПК України позивачем на підтвердження цих позовних вимог не надано доказів щодо розміру його середньомісячної заробітної плати, розміру середньоденної (годинної) заробітної плати, даних щодо фактично відпрацьованих протягом двох останніх місяців робочих днів, на підставі яких суд мав би можливість перевірити правильність розрахунку середнього заробітку за час затримки, проведеного позивачем, та, у разі помилковості такого розрахунку, відповідно до зазначених довідок, виданих відповідачем Державним підприємством «Харківський електромеханічний завод», здійснити розрахунок на підставі Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N100. Що стосується заперечень відповідача щодо застосування ст..233 КЗпП України суд зазначає наступне. Відповідно до вимоги ч.1, ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. Тобто, перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Посилання відповідача, про відсутність вини підприємства щодо несвоєчасної виплати остаточного розрахунку при звільненні, на відсутність коштів є безпідставними, оскільки сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до ст.88 ЦПК України з Державного підприємства «Харківський електромеханічний завод» у дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 243грн.60коп.

Outcome: partial