Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-30 00:00:00

24.09.2013 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності, після уточнення якого просила визнати квартиру [ADDRESS] об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначити її частку в зазначеній квартирі в розмірі ? та виключити цю частку із заповіданого спадкового майна, визнати право власності на ? частину зазначеної квартири за позивачем, визнати право власності на ? частину зазначеної квартири за позивачем та стягнути з відповідача на користь позивача половину суми, затраченої на поховання, утримання, догляд та лікування [PERSON] Позов обґрунтований такими обставинами. З 1987 року [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім'єю за адресою: [ADDRESS]. В 1993 році вказана квартира була обмінена на квартиру № 51 в тому ж будинку. Рішенням Малиновського районного народного суду за [PERSON] було визнано право власності на квартиру [ADDRESS], та 24.01.1994 року зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН». 13.01.2001 року між позивачем та [PERSON] було укладено шлюб. Після реєстрації шлюбу подружжя проживало у спірній квартирі, яка знаходилась в занедбаному та непридатному для проживання стані та потребувала капітального ремонту. Протягом 2008 року позивач провела капітальний ремонт усієї квартири за свої кошти, оскільки [PERSON], будучи інвалідом другої групи, не працював та ніяких додаткових грошових коштів, окрім пенсії у зв'язку із інвалідністю не отримував. Постійне лікування [PERSON], а також всі фінансові витрати на їжу, життєві потреби та побут позивач здійснювала за рахунок своєї заробітної плати. [INFO] [PERSON] помер, заповівши спірну квартиру позивачу та своїй доньці [PERSON] в рівних частках. Поховання [PERSON] було здійснено за рахунок [PERSON] Позивач зазначає, що вартість спірної квартири була збільшена за рахунок того, що позивач за свої кошти зробила капітальний ремонт у квартирі, у зв'язку з чим вона має гарантоване законом право на ? частину квартири, а спадкодавець, заповідаючи спірну квартиру вийшов за рамки належного йому майна. Крім того, позивач вважає, що має право на відшкодування половини витрачених нею за останніх три роки коштів на утримання, догляд та лікування [PERSON] в розмірі 13500 грн. Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали та просили його задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечувала, зазначивши, що позивач з її батьком на час укладення договору міни квартир не проживала однією сім'єю, батько мав самостійний дохід та мав можливість забезпечувати себе самостійно, зроблений у квартирі ремонт є косметичним, а не капітальним, а затрати на поховання були здійсненні за рахунок допомоги на поховання, яка була надана [PERSON] Управлінням пенсійного фонду України в Малиновському районі м. Одеси. Вивчивши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги належить задовольнити частково з наступних підстав. Судом встановлено наступні обставини та визначено до них відповідні правовідносини. Рішенням Малиновського районного народного суду м. Одеси від 24.12.1993 року було визнано договір міни житлового приміщення дійсним та визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS]. Право власності на зазначену квартиру було зареєстровано за [PERSON] 24.01.1994 року Одеськім міжміським бюро технічної інвентаризації під № 364, кн. 57 пр., стор. 14. Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Малиновського районного управління юстиції, 13 січня 2001 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, про що зроблено актовий запис № 6. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] до реєстрації шлюбу в 2001 році та до ухвалення вищезазначеного судового рішення, на підставі якого за [PERSON] було визнано право власності на спірну квартиру, проживали однією сім'єю починаючи з 1987 року. Цей факт знайшов своє підтвердження в судовому засіданні на підставі показань свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які були допитані в судовому засіданні кожен окремо, попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, у зв'язку з чим у суду не виникло сумнівів щодо достовірності їхніх свідчень. Водночас суд звертає увагу, що спірна квартира була придбана у період дії Кодексу про шлюб та сім'ю України, яким не передбачалося можливості виникнення права спільної сумісної власності чоловіка та жінки, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу. З урахуванням норм чинного на той час Закону України «Про власність» (ч. 1 ст. 17) та п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення фактів ведення спільного господарства, побуту та бюджету, визначення ступеня участі працею й коштами у придбанні спірного майна не є підставою для визнання майна об'єктом права спільної сумісної власності осіб. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] та [PERSON] після укладення шлюбу надалі проживали у квартирі [ADDRESS], яка була в непридатному для проживання стані та потребувала капітального ремонту. У матеріалах справи міститься копія договору про виконання робіт № 123 від 09.07.2008 року, відповідно до якого [PERSON] виступила замовником щодо виконання ТОВ «Білд Райт» капітального ремонту квартири за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до п. 2.1. договору замовник сплачує виконавцю плату у розмірі 57600 грн., в тому числі ПДВ 9600 грн. Факт виконання капітального ремонту спірної квартири та його оплати підтверджується актом про прийняття виконаних робіт № 12 від 18.10.2008 року, який було підписано [PERSON], як замовником, та представником ТОВ «Білд Райт», як виконавцем робіт. Проведення капітального ремонту зусиллями та за рахунок [PERSON] підтверджується також показаннями свідків. Так, свідок [PERSON] зазначила, що до проведення ремонту спірна квартира була в занедбаному стані, а [PERSON] був інвалідом та не міг самостійно зробити ремонт. Свідок [PERSON], у свою чергу, пояснила, що капітальний ремонт дійсно був проведений у 2008 році [PERSON], оскільки [PERSON] був тяжко хворий, у зв'язку з чим не працював. Той факт, що [PERSON] страждав на ряд захворювань, підтверджується медичною документацією, дослідженою судом. Крім того, відповідач підтвердила те, що її батько страждав на сахарний діабет. Відсутність у [PERSON] доходу, окрім пенсії у зв'язку з інвалідністю, підтверджується дослідженими судом податковою декларацією та звітами суб'єкта малого підприємництва - фізичної особи - платника єдиного податку, відповідно до яких обсяг виручки від реалізації товарів (робіт, послуг) складав 0 грн. Суд не бере до уваги наданий [PERSON] договір оренди нежитлового приміщення, укладений між [PERSON] та [PERSON], на підтвердження того, що [PERSON] мав постійний дохід, який давав йому можливість зробити капітальний ремонт у спірній квартирі з таких міркувань. Зазначений договір було укладено 30.07.2012 року, у той час як капітальний ремонт у спірній квартирі було проведено в 2008 році. Таким чином, цей договір є неналежним доказом у справі. Зважаючи на викладені обставини, суд вважає доведеним той факт, що капітальний ремонт у квартирі [ADDRESS] було зроблено за рахунок та силами [PERSON] Завдяки проведеному ремонту спірна квартира істотно збільшилась у своїй вартості на вартість здійсненого ремонту та встановленої побутової техніки. Таким чином, суд вважає, що до спірних відносин належить застосувати положення ч. 1 ст. 62 СК України, відповідно до яких, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, позовні вимоги в частині визнання квартири [ADDRESS] об'єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] є законними та обґрунтованими. Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. При визначенні частки [PERSON] у праві спільної сумісної власності суд виходить з положень ст. 70 СК України, згідно з якими частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Враховуючи відсутність шлюбного договору між сторонами та будь-якої іншої домовленості між подружжям, суд вважає, що частка [PERSON] у праві спільної сумісної власності на спірну квартиру становить ?. [INFO] [PERSON] помер, про що 28.03.2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції зроблено відповідний актовий запис № 3235. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді квартирі [ADDRESS]. Відповідно до складеного 01.04.2009 року заповіту, посвідченого державним нотаріусом Сьомої Одеської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 3-1175, [PERSON] заповів належну йому ізольовану квартиру під [ADDRESS] своїй дружині [PERSON] та дочці [PERSON] в рівних частках кожній. Відповідно до ч. 1 ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Зважаючи на вище викладені обставини, суд вважає, що [PERSON] при складанні заповіту в 2009 році вийшов за межі належних йому майнових прав, оскільки спірна квартира, придбана [PERSON] у 1993 році, істотно збільшилась у своїй вартості внаслідок витрат, зроблених [PERSON] Отже, [PERSON] міг зробити розпорядження на випадок смерті лише щодо належної йому ? частки у праві спільної сумісної власності. У зв'язку з викладеним частка [PERSON] та [PERSON] у праві власності на спірну квартиру в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] повинна становити по ? кожній. Щодо вимог позивача про стягнення з [PERSON] грошових коштів, витрачених на догляд, утримання, лікування та поховання [PERSON], суд дійшов до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 1232 ЦК України спадкоємці зобов'язані відшкодувати розумні витрати, які були зроблені одним із них або іншою особою на утримання, догляд, лікування та поховання спадкодавця. У матеріалах справи містяться документально підтверджені відомості про те, що [PERSON] загалом витратила на поховання [PERSON] 9935 грн. Відповідно до особового рахунку № [NUMBER], [PERSON] отримала від Управління пенсійного фонду України в Малиновському районі м. Одеси допомогу на поховання [PERSON] в розмірі 3150,20 грн. Таким чином, затрати на поховання [PERSON], які понесла [PERSON], складають 6785 грн., тому половина цієї суми, а саме 3392,50 грн. повинна бути стягнута з [PERSON] Що стосується стягнення з [PERSON] витрат на утримання, догляд та лікування [PERSON] у розмірі 13500 грн., суд наголошує на наступному. Виходячи із принципу змагальності сторін, кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. [PERSON] не надала суду доказів щодо понесених нею витрат на утримання, догляд та лікування [PERSON], у зв'язку з чим суд вважає, що в цій частині позов [PERSON] не може бути задоволений. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial