Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-09 00:00:00

26 квітня 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, предметом якого є: стягнення моральної шкоди в розмірі 130 000 гривень (а.с. 1-9). Позовні вимоги обґрунтовано тим, що прокурором Очаківського відділу Миколаївської місцевої прокуратури №1 Ярмошевичем О.О. погоджено клопотання слідчого СВ Очаківського ВП ГУНП в Миколаївській області про проведення обшуку в помешканні позивача. При цьому, в основу клопотання було покладено свідчення потерпілої, в яких вона зазначила, що у вчиненні злочину підозрює [PERSON] Свою підозру потерпіла обґрунтувала тим, що під час судового розгляду іншого цивільного спору [PERSON] чітко перерахував викрадене в неї майно. Оскільки потерпіла не брала участі в судовому засіданні, в якому, як вона стверджує, [PERSON] правильно перелічив викрадені речі, а прокурор, затверджуючи клопотання слідчого про надання дозволу на обшук, ці обставини не перевірив, позивач зазнав незаконного втручання в його право на повагу до житла, у зв`язку із чим змушений звернутися до суду з вимогою про відшкодування моральної шкоди (а.с. 1-9). Скориставшись правом подати відзив, представник відповідача - прокуратури Миколаївської області, зазначив, що обшук в помешканні позивача був проведений на підставі ухвали слідчого судді в межах кримінального провадження, яке було розпочато за заявою потерпілої [PERSON] Остання вказала на позивача як на особу яку вона підозрює у вчиненні злочину, передбаченого частиною 3 статті 185 КК України, а саме крадіжки майна з належного їй кафе-бару «[INFO]». Оскільки розслідування кримінального провадження триває, прокурор вважає, що розгляд питання про правомірність проведення обшуку є передчасним. Крім того, у відзиві зазначено, що позивач не позбавлений можливості оскаржувати слідчі дії в порядку, передбаченому КПК України, в межах згаданого кримінального провадження. Вважаючи, що заявлена позивачем до відшкодування моральна шкода не доведена, а причинно-наслідковий зв`язок не підтверджений, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову (а.с. 61-64). На вказаний відзив позивач надав письму відповідь, в якій зазначив, що в порушення вимог частини 1 статті 41 КПК України додатковий допит потерпілої був проведений співробітником оперативного підрозділу без письмового доручення слідчого, що має наслідком недопустимість в якості доказу результатів проведеної слідчої дії. За таких обставин, протокол цього допиту не міг бути законною підставою для прийняття рішення про проведення обшуку. Прокурор, на якого законом покладено функцію захисту фізичних та юридичних осіб від порушень законів органами, які проводять оперативно-розшукову діяльність, дізнання та слідство, був зобов`язаний перевірити законність дій співробітника оперативного підрозділу щодо допиту потерпілої та обґрунтованість клопотання слідчого про проведення обшуку (а.с. 79-81). На подану [PERSON] позовну заяву управління Державної казначейської служби України в Очаківському районі Миколаївської області також подало відзив, в якому зазначило, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, який здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду відшкодовується лише у випадках вчинення дій, вичерпний перелік яких визначений статтею 1176 ЦК України, а в інших випадках - на загальних підставах. Заявляючи вимогу про відшкодування моральної шкоди, позивач не ставить питання про визнання незаконними дій органів прокуратури, хоча наявність підстав для відшкодування шкоди та незаконність дій і рішень, які, за твердженням позивача, призвели до виникнення такої шкоди, мають перебувати у прямому зв`язку. Посилаючись на те, що розмір моральної шкоди не повинен призводити до збагачення особи, представник просила відмовити в задоволенні позову (а.с. 70-73). У відповіді на відзив управління Державної казначейської служби України позивач зазначив, що такий спосіб захисту як стягнення моральної шкоди, відповідно до частини 2 статті 16 ЦК України, може бути заявлений самостійно. Крім того, позивач зауважив, що не може оскаржувати дії з проведення обшуку в межах кримінального провадження, оскільки не має в цьому провадженні процесуального статусу. Разом із тим, незаконність проведеного обшуку перебуває у прямому зв`язку із завданою позивачу моральною шкодою, пов`язаною з втручанням державних органів у його право на повагу до житла, і це право має цивільно-правовий характер, а тому підлягає захисту в порядку цивільного судочинства (а.с. 94-96). В судовому засіданні [PERSON] позов підтримав, пояснив, що вимогу про відшкодування шкоди пред`явлено до держави України у зв`язку із погодженням прокуратурою подання про проведення обшуку за відсутністю для цього достатніх підстав. При цьому, управління Державної казначейської служби України в Очаківському районі Миколаївської області (надалі - Управління) залучено до участі у справі в якості другого відповідача через пред`явлення вимоги про стягнення коштів з Державного бюджету України. Самостійних вимог до другого відповідача немає, Управління прав позивача не порушувало. Позивач пояснив, що в основу подання про проведення обшуку, яке в подальшому було погоджено прокурором, було покладено протокол повторного допиту потерпілої від 27 січня 2017 року, під час якого остання вказала на позивача та ще двох осіб як на тих, хто міг вчинити злочин. При цьому, допит потерпілої був проведений оперативним співробітником поліції за відсутності письмового доручення слідчого, наявність якого була обов`язковою для проведення даної слідчої дії. Крім того, зазначений протокол допиту був єдиною підставою для внесення подання для проведення обшуку, і прокурор, погоджуючи таке подання, не перевірив інформацію, надану потерпілою. Остання, вказуючи на позивача як на особу, яка могла вчинити злочин, пояснила, що саме позивач під час судового розгляду іншої цивільної справи точно назвав перелік викраденого у неї майна. Враховуючи ту обставину, що потерпіла в судовому засіданні, про яке зазначала під час допиту, не була присутньою, а фактично надавала свідчення з чужих слів, слідчий зобов`язаний був перевірити надану потерпілою інформацію шляхом витребування і прослуховування технічного звукозапису судового засідання, на яке посилалася потерпіла. Позивач також зазначив, що з трьох осіб, на яких вказала потерпіла, обшук був проведений лише у позивача та його родича, у третьої особи жодних слідчих дій не проводилося. Посилаючись на те, що єдиним і належним доказом, яким обґрунтовано погоджене прокурором подання про проведення обшуку, був протокол допиту потерпілої, проведеного за відсутності письмового доручення слідчого, а самі свідчення надавалися з чужих слів і не були перевірені, позивач просив позов задовольнити. Представник прокуратури проти задоволення позову заперечував, дав пояснення, що розслідування кримінального провадження, в межах якого був проведений обшук житла позивача, триває, а тому будь-які висновки щодо проведених слідчих дій є передчасними. Представник відповідача також пояснила, що заявлений позивачем розмір моральної шкоди не підтверджений жодними доказами, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню. Представник управління Державної казначейської служби України в Очаківському районі Миколаївської області в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у відсутності представника управління (а.с. 119). Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідка, дослідивши долучені до матеріалів справи письмові та електронні докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 27 січня 2017 року [PERSON] , будучи повторно допитаною в якості потерпілої у кримінальному провадженні, показала, що в ніч з 02 на 03 січня 2017 року з приміщення належного їй кафе-бару «[INFO]» невстановленою особою вчинено крадіжку наступного майна: каво машини «Делонгі», системного блоку з монітором марки «Самсунг», металічний сейф сірого кольору, в якому знаходилися пластикові картки з назвою «Бар «[INFO]», барний ніж у виді полу місяця з виделкою на кінці, дозатори на пляшки «Гейзер» у кількості 4 штук та барна ложка довжиною 15-20 см. Під час допиту потерпіла також зазначила, що у вчиненні крадіжки вона підозрює [PERSON] , [PERSON] , з якими вона перебуває у неприязних відносинах, а також [PERSON] , який цікавився каво машиною. [PERSON] також обґрунтувала свою підозру стосовно [PERSON] , зазначивши, що під час судового розгляду цивільної справи 25 січня 2017 року він чітко перелічив майно, яке було викрадено в ніч з 02 на 03 січня 2017 року (а.с. 11). З матеріалів справи вбачається, що 09 лютого 2017 року слідчий СВ Очаківського ВП ГУНП в Миколаївській області Лебедєв О.О. звернувся до слідчого судді Очаківського міськрайонного суду з клопотанням, погодженим прокурором Очаківського відділу Миколаївської місцевої прокуратури №1 Ярмошевичем О.О., про проведення обшуку за місцем проживання [PERSON] - в квартирі [ADDRESS] а.с. 10 ). Клопотання слідчого обґрунтовано тим, що допитана в якості потерпілої у кримінальному провадженні за фактом крадіжки [PERSON] підозрює [PERSON] у вчиненні злочину (а.с. 10). З протоколу обшуку вбачається, що 17 лютого 2017 року слідчим СВ Очаківського ВП ГУНП в Миколаївській області Лебедєвим О.О. на підставі ухвали слідчого судді проведено обшук квартири [ADDRESS] , під час якого речей, зазначених в ухвалі слідчого судді, не виявлено (а.с. 14-16). Вирішуючи цивільно-правовий спір, суд виходить з такого. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Європейська конвенція з прав людини) гарантовано право кожного на повагу до приватного і сімейного життя, житла і кореспонденції. При цьому, частина 2 цієї статті містить випадки, в яких втручання у право на повагу до житла є виправданим і не становитиме порушення. Так, органи державної влади не можуть втручатись у здійснення зазначеного права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або захисту прав і свобод інших осіб. Отже, за загальним правилом право на повагу до житла є непорушним, і держава повинна виконувати взяті на себе негативні зобов`язання. За практикою Європейського суду з прав людини аналіз втручання у право на предмет порушення гарантій статті 8 Конвенції здійснюється через застосування трискладового тесту (пункти 69-72 Рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Ратушна проти України», заява №17318/06; пункти 46-55 Рішення від 28 квітня 2016 року у справі «Багієва проти України», заява № 41085/05). Так, з метою перевірки обшуку на предмет порушення гарантій статті 8 Конвенції необхідним є визначення таких обставин: чи мало місце втручання, чи було втручання відповідно до закону, чи переслідувало легітимну мету, чи було необхідним у демократичному суспільстві, тобто пропорційним. Аналізуючи встановлені факти за наведеними критеріями, суд виходить з того, що обшук у житлі позивача безперечно становив втручання у його право на повагу до житла, а тому необхідно визначити, чи було це втручання здійснено відповідно до закону та чи переслідувало законну мету. Відповідно до частини 2 статті 234 КПК України, обшук проводиться на підставі ухвали слідчого судді місцевого загального суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування. У разі необхідності провести обшук слідчий за погодженням з прокурором або прокурор звертається до слідчого судді з відповідним клопотанням (частина 3 статті 234 КПК України). Вимоги до ухвали слідчого судді визначені статтею 235 КПК України. Судом встановлено, і сторони не заперечують, що підставою для проведення обшуку було рішення суду - ухвала слідчого судді, яка відповідала вимогам процесуального закону щодо змісту, а тому суд дійшов висновку, що втручання у право заявників було відповідно до закону. Суд також вважає, що втручання переслідувало легітимну мету - запобігання вчиненню злочинів. Аналізуючи наявність такої складової як «необхідність у демократичному суспільстві», суд звертається до практики Європейського суду з прав людини (надалі - Суд), в якій останнє тлумачиться як «нагальна суспільна потреба» такого втручання. В пункті 71 Рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Ратушна проти України» (заява №17318/06) Суд зазначає, що обшук, про який йдеться, був призначений в рамках кримінального розслідування крадіжки. Таким чином, обшук слугував легітимній меті, а саме запобіганню злочину. Залишається розглянути, чи було втручання «необхідним у демократичному суспільстві». Суд нагадав, що коли держави вважають за необхідне вдаватися до таких заходів, як обшуки житлових приміщень, з метою отримання доказів факту вчинення правопорушень, Суд буде оцінювати, чи були підстави, наведені для виправдання таких заходів, відповідними та чи було дотримано принцип пропорційності. Суд також буде вивчати наявність у національному законодавстві ефективних гарантій від зловживань та свавілля та перевіряти, як ці гарантії працюють в окремому випадку, який розглядається. Критерії, які слід брати до уваги в цьому контексті (але не обмежуватись ними), - це спосіб та обставини, за яких було ухвалено постанову про проведення обшуку, інші докази, доступні на той час, а також зміст та обсяг постанови. При цьому особлива увага має приділятись гарантіям, застосованим з метою обмежити розумними рамками вплив цього заходу (пункт 72 Рішення). З матеріалів справи вбачається, що підставою для звернення слідчого за отриманням дозволу на проведення обшуку була інформація, отримана від потерпілої, а саме: підозра позивача у вчиненні злочину через неприязні стосунки, що склалися між сторонами, та твердження про те, що [PERSON] в судовому засіданні перелічив речі, які були викрадені з належного відповідачці кафе-бару «[INFO]». З відтвореного звукозапису судового засідання у цивільній справі №483/966/16-к (а.с. 13, 18) встановлено, що 25 січня 2017 року під час розгляду зазначеної цивільної справи [PERSON] не називав речей, які були викрадені з належного [PERSON] кафе-бару «[INFO]». Натомість [PERSON] заявив клопотання про витребування цієї інформації від органів національної поліції. Суд звертає увагу на те, що судове засідання 25 січня 2017 року поводилося відкрито, що підтверджується змістом журналу судового засідання (а.с. 13), а отже твердження потерпілої могли, на думку суду, бути перевірені шляхом прослуховування технічного запису судового засідання, а також шляхом проведення дій, спрямованих на встановлення місця перебування позивача в ніч, коли був вчинений злочин. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка прокурор [PERSON] .О. показав, що затвердив клопотання слідчого про проведення обшуку, оскільки вважав, що для проведення цієї слідчої дії було достатньо підстав. Свідок також зазначив, що інформація, надана потерпілою, не перевірялася через брак часу, тому що для розслідування злочину треба було діяти швидко. Перевіряючи твердження свідка, суд встановив, що 08 лютого 2017 року прокурор погодив клопотання слідчого про проведення обшуку в помешканні позивача (а.с. 10), а наступного дня слідчим суддею постановлено ухвалу про надання дозволу на проведення обшуку (а.с. 67). Разом із тим, обшук було проведено лише 17 лютого 2017 року, тобто через 8 днів після отримання відповідного дозволу (а.с. 14). З наведеного слідує, що затримка у проведенні обшуку у 8 днів не вважалася надмірною для розслідування злочину, а тому суд не вбачає причин, з яких слідчий не міг протягом одного дня отримати технічний запис судового засідання, яке тривало біля 20 хвилин, з метою перевірки свідчень потерпілої. Суду також не надано доказів того, що органом досудового розслідування вживалися інші заходи для перевірки версії потерпілої про те, що крадіжку вчинив саме [PERSON] (встановлення місця перебування позивача в ніч, коли було вчинено крадіжку; показання свідків тощо). З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що клопотання про проведення обшуку в квартирі позивача було погоджено прокурором передчасно, без достатньої перевірки свідчень потерпілої та її версії щодо особи, яка могла вчинити злочин. Перевіряючи аргумент позивача про те, що допит був проведений співробітником оперативного підрозділу без доручення слідчого, суд виходить з такого. Частиною 1 статті 41 КПК України визначено, що оперативні підрозділи органів Національної поліції здійснюють слідчі (розшукові) дії в кримінальному провадженні за письмовим дорученням слідчого, прокурора. З дослідженого в судовому засіданні протоколу допиту потерпілої від 27 січня 2017 року вбачається, що допит був проведений начальником сектора Очаківського відділу поліції ГУ Національної поліції у Миколаївській області (а.с. 11). Допитаний в судовому засіданні в якості свідка прокурор [PERSON] пояснив, що доручення може бути загальним, тобто не на конкретну слідчу дію. Разом із тим, представником прокуратури не було наданого жодного доручення, на підставі якого 27 січня 2017 року був проведений додатковий допит [PERSON] .. Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Так, питання щодо відсутності доручення слідчого на проведення допиту було порушено у позовній заяві, копію якої було направлено відповідачу разом з копією ухвали про відкриття провадження у цій цивільній справі. Крім того, в ухвалі про відкриття провадження відповідачу було встановлено строк для надання відзиву на позовну заяву та всіх доказів (а.с. 20). 28 травня 2019 року прокуратура подала до суду відзив на 4 аркушах, довіреність, копію ухвали слідчого судді та копію витягу з ЄРДР (а.с. 61-68). Однак, всупереч припису наведеної вище правової норми відповідач покладеного на нього процесуального обов`язку не виконав - не надав суду доказів того, що допит потерпілої 27 січня 2017 року був проведений уповноваженою на це особою. Поряд із цим, позивач надав суду дві копії доручення за підписом слідчого, які не є тотожними, і зазначив, що ці доручення з`явилися після того, як він звернувся з даним позовом до суду. Так, позивач пояснив, що для виконання доручення слідчого воно надсилається до оперативного підрозділу, а у слідчого залишається свій примірник такого доручення. Крім того, він пояснив, що видане слідчим доручення реєструється у журналі самим слідчим, а також в журналі оперативного підрозділу, до якого таке доручення надходить. Перевіряючи аргумент позивача про відмінність двох примірників доручення слідчого, суд шляхом порівняння текстів двох копій доручення встановив відмінність у відстані між словами всередині тексту, що свідчить про те, що ці доручення не було виготовлено водночас. Вочевидь різною є і якість друку (а.с. 163, 164). Крім того, доручення слідчого адресовані тимчасово виконуючому обов`язки начальника Очаківського ВП ГУНП в Миколаївській області [PERSON] , тоді як 26 січня 2017 року (дата надання доручення) тимчасово виконуючим обов`язки начальника Очаківського відділу поліції був не [PERSON] , а [PERSON] , який виконував ці обов`язки з 15 по 30 січня, а 30 січня був призначений начальником Очаківського ВП ГУНП в Миколаївській області. Вказані обставини підтверджуються змістом письмової відповіді, наданої позивачу на його звернення начальником Очаківського ВП ГУНП в Миколаївській області [PERSON] (а.с. 165). Дослідивши долучені до матеріалів справи копії журналів реєстрації документів, суд встановив, що в журналі оперативного підрозділу за 26-31 січня 2017 року інформація про надходження доручення слідчого про допит потерпілої [PERSON] відсутня (а.с. 167, 168). Крім того, з копії журналу реєстрації документів, що складалися слідчим, вбачається запис під номером 613 «Доручення по к/п 2017-04», який зроблений поверх прочерку (а.с. 166). З урахуванням викладеного, а також того факту, що позивач довів належними і допустимими доказами порушення його права на повагу до житла за критерієм непропорційності втручання у зв`язку з погодженням прокурором клопотання слідчого про проведення обшуку за відсутності для цього законних і достатніх підстав, а відповідач свого процесуального обов`язку не виконав - не надав доказів на спростування обставин, покладених в обґрунтування позову, суд дійшов висновку про необхідність задоволення вимог позивача в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 30 000 гривень. Визначаючи розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню, суд виходить з того, що проведення обшуку в житлі будь-якої особи перебуває повністю під контролем держави - від збору доказів до безпосередньо проведення обшуку, а тому порушення прав людини представниками органів державної влади має більший ризик свавілля, що пов`язано зокрема із безпорадним станом людини перед державою. Не потребує доказування той факт, що проведення обшуку відбувається із залученням понятих, а тому така слідча дія в багатоквартирному жилому будинку в невеликому місті швидко стає відомою широкому загалу, що безперечно впливає на ставлення до особи, в якої проведено обшук, і звичний ритм її життя. Разом із тим, задовольняючи позов частково, суд виходить з принципів розумності та справедливості, а тому вважає, що вимога про стягнення відшкодування моральної шкоди підлягає задоволенню в частині стягнення 30 000 гривень. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує, що ухвалою суду від 10 червня 2019 року задоволено заяву позивача про повернення судового збору, зобов`язано Управління державної казначейської служби України в Очаківському районі Миколаївської області повернути [PERSON] сплачений ним судовий збір (а.с. 113). В судовому засіданні позивач підтвердив, що судовий збір йому повернутий, а тому він не просить про розподіл судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: partial