Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-23 00:00:00

26.12.2018 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про визнання права власності за набувальною давністю на 1/12 частку квартири [ADDRESS]. В обґрунтування позову зазначила, що вона вже понад 10 років відкрито користується усією квартирою та несе витрати по оплаті житлово-комунальних послуг; відповідач ніколи долею квартири не цікавилася, не зареєструвала своє право власності на частку квартири, що свідчить про її байдужість до цього майна. У судовому засіданні позивач пред'явлений позов підтримала та наполягала на задоволенні; відповідач і треті особи не з'явилися, хоча про час і місце розгляду справи сповіщалися належним чином. За згодою позивача, 24.01.2019 року судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Судом встановлено такі факти і відповідні їм правовідносини. Позивач є власником ѕ частки квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності від 02.12.2002 року (а.с. 3; далі - Квартира); відповідач і треті особи є власниками 1/12 частки Квартири (кожний) на підставі рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 18.12.2003 року, яке набрало законної сили 20.01.2004 року, та ухвали цього ж суду від 25.10.2005 року (а.с. 5, 6, 8). Посилаючись на те, що відповідач не зареєструвала своє право власності на частку в Квартирі, не проживає в Квартирі, не бере участі в її утриманні та оплаті житлово-комунальних послуг позивач просить суд визнати за нею право власності на частку Квартири, що належить відповідачеві, за набувальною давністю як за особою, яка відкрито користується цим майном понад 10 років. Відповідно до частин першої, четвертої статті 344 Цивільного кодексу України (далі - Кодекс) особа, яка заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом; право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Аналіз наведених положень Кодексу дає суду підстави для висновку, що підставою для виникнення права власності на нерухоме майно за набувальною давністю є відкрите та добросовісне володіння особою чужим майном, за умови, що володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю і, що обставини, за якими він набув право володіння чужою річчю не давали йому жодного сумніву щодо правомірності набуття права на майно. Суд констатує, що позивач як власник ѕ частки Квартири набула право користування Квартирою в цілому як співвласник, оскільки її частка не виділена в натурі; набуваючи право користування Квартирою, позивач достеменно знала про те, що право власності на іншу 1/4 частку Квартири належить відповідачу і третім особам (у рівних частках) на підставі рішення суду. За таких обставин, положення статті 344 Кодексу на спірні правовідносини не поширюються, а порядок користування Квартирою між її співвласниками та порядок припинення права власності відповідача на частку Квартири повинен здійснюватися на підставі положень статей 358, 365 Кодексу, при цьому факт непроживання відповідача в Квартирі, а також факт не реєстрації свого права власності на частку Квартири та ухилення відповідача від її утримання не має юридичного значення і не породжує у позивача права власності на частку відповідача за набувальною давністю. Виходячи з вищевикладеного, пред'явлений позов не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed