Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-14 00:00:00

25.11.2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ спільної сумісної власності та визнання права власності на частку в майні. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона з відповідачем в період з 04.02.2004 року по 26.12.2013 року спільно проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу. За період сумісного проживання вони вели спільне господарство та завжди мали один бюджет. Питання свого матеріального забезпечення, проведення ремонту квартири чи купівлі побутової техніки, меблів, питання ведення спільної підприємницької діяльності завжди вирішували спільно. Цей факт підтверджує зокрема те, що вона та відповідач з липня 2008 року спільно проживали в квартирі [ADDRESS], в якій вони зареєстровані з 15.12.2010 року, та в якій по даний час проживає відповідач, хоча квартира з 24.07.2007 року юридично оформлена на її ім'я та є її особистою приватною власністю, оскільки придбана за отриманні особисто нею 24.07.2007 року кредитні кошти, які вона самостійно сплачувала у банківську установу з часу отримання кредиту та придбання квартири. З 26.12.2013 року ведення між ними спільного господарства та сумісне проживання припинено. Відповідач на сьогодні не визнає та оспорює її право на частку в спільному сумісному майні, набутому ними за час спільного проживання, у зв'язку з чим вона змушена звернутися до суду для захисту своїх майнових прав. 31.03.2017 року, остаточно уточнивши свої позовні вимоги, [PERSON] просила встановити факт спільного проживання з [PERSON] однією сім'єю без укладання шлюбу в період з 04.02.2004 року по 26.12.2013 року та визнати спільним сумісним майном [PERSON] та [PERSON] - нежитлові приміщення магазину, що складаються з 1/2 частини нежитлової будівлі по [ADDRESS], відповідно до ухвали Балтського районного суду від 14.11.2012 року, які юридично оформлені на [PERSON]; автобус пасажирський Mercedes-Benz р/н [NUMBER], відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 07.08.2007 року, оформлений юридично на [PERSON]; автобус пасажирський MAN р/н [NUMBER], відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 20.08.2009 року, оформлений юридично на [PERSON]; автобус пасажирський БАЗ р/п [NUMBER], відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 19.05.2011 року, оформлений юридично на [PERSON]; авгобус-D Volkswagen р/н [NUMBER], відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 25.09.2013 року, оформлений юридично на [PERSON] Провести поділ спільного сумісного майна між [PERSON] та [PERSON] і визнати за нею право особистої приватної власності на: 1/2 ідеальної долі нежитлового приміщення магазину, що складається з 1/2 частини нежитлової будівлі по [ADDRESS], вартістю 191 199 грн.; автобус пасажирський Mercedes Benz 311 CDI р/н [NUMBER], відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 07.08.2007 року, оформлений юридично на [PERSON], вартістю 289 791 грн.; автобус-D Volkswagen LT 46 р/н [NUMBER], відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 25.09.2013 року, оформлений юридично на [PERSON], вартістю 399 680 грн. При цьому позивач просила стягнути на її користь з відповідача судові витрати, що складаються з витрат, пов'язаних з проведенням судових експертиз, в розмірі 4600 грн. та судового збору, у розмірі 8000 грн. В судовому засіданні [PERSON] та її представник - адвокат [PERSON] позов підтримали в повному обсязі та просили його задовольнити з підстав викладених у ньому. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат [PERSON] позов визнали частково, а саме в частині спільного проживання з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу, але не по 26.12.2013 року, а по день зради йому [PERSON] з [PERSON], тобто по 19.12.2010 року, за виключенням автобусу пасажирського MAN р/н [NUMBER], який ним було придбано за його особисті кошти. Також заперечував представник відповідача проти долученої до матеріалів справи відомості про пасажирів і характер руху рейсового автобусу Одеса-Обжиле, видану 01.12.2011 року ВАТ «Одесаавтотранс» АВ Одеса на ім`я ФОП [PERSON], вказуючи, що записи може і дійсно виконані позивачем, але значно пізніше, ніж у навіть найближчі дати після видачі цього документа. Проживали вони в одній квартирі, але відносини не підтримували, піти з квартири у нього не було куди. В магазині позивач працювала до тих пір поки він їй дозволяв, коштів від продажу товару у спільний бюджет не надходило. Він ставився до позивача добре і тому давав їй можливість працювати в магазині і заробляти на її особисте життя. Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомила, що проживала разом з відповідачем з 11.10.2014 року як чоловік та жінка в його квартирі [ADDRESS]. Вони їздили до його матері святкувати його день народження. [PERSON] знайомив її зі своїм братом, сином та сестрою [PERSON]. Проживали вони до середини березня 2015 року, розлучились по причині того, що вона запідозрила його в зраді. Зі слів [PERSON] вона знала, що він раніше проживав з [PERSON] майже 10 років, а точно в якому році вони розійшлися вона сказати не змогла. Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомила, що знає позивача та відповідача як подружжя, проживали з ними на одному поверсі. Вони спільно проживали та вели господарство. [PERSON] торгувала в магазині речами, проте вона не знає чи був він придбаним спільно з [PERSON] До дитини відповідача вона відносилась дуже добре. З позивачем вони почали товаришувати після того, як останній зробили операцію, під час їхнього спілкування іноді був присутній і відповідач. В листопаді та грудні 2013 року були дні народження [PERSON] та його сина, де була присутня [PERSON], вони навіть планували разом зустріти новий рік, проте пізніше [PERSON] виїхала з даної квартири. Свідок [PERSON] в судовому засіданні вказала, що знає [PERSON], так як вони сусіди. 8 березня 2013 року вони компанією святкували в сауні, де також були [PERSON] та [PERSON], вели себе як подружня пара. Вони вели розмову про роботу, і коли вона запитала у [PERSON] чи зможе вона привезти їй накидку, то остання повідомила, що в наявності такого товару немає, проте на замовлення привезти зможе. Крім того, бачила їх влітку 2013 року біля магазину разом. Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомила, що з [PERSON] вона знайома з 2005 року, оскільки працювали в одній школі. Саме через [PERSON] вона організовувала поїздку дітей до м. Київ влітку 2012 року, а влітку 2013 року до м. Миколаєва, де перевізником був [PERSON] Свідок [PERSON] в судовому засіданні вказала, що являється двоюрідною сестрою [PERSON], з ким у них дуже близькі відносини. З 2003 року брат почав зустрічатися з [PERSON], разом вони проживали до кінця 2010 року, до того моменту поки [PERSON] не дізнався про зраду дружини. Влітку 2010 року вона сама спостерігала зраду [PERSON], тому після того як брат повідомив їй про це, вона не була здивована. Десь через 3 місяці він познайомився з [PERSON] і вони стали проживати разом в тому ж будинку, тільки в іншій квартирі. На день народження її чоловіка в жовтні 2012 року [PERSON] була запрошена зі своїми родичами, а [PERSON] зі своїми окремо. Брат був один, тому що вона не сприймала [PERSON] як серйозну кандидатуру. З 2011 року відповідач разом з [PERSON] святкували різдвяні свята, він приводив останню до своєї матері та представляв її як свою майбутню дружину. Також вони виїжджали разом з батьками [PERSON] на природу та ходили в гості. Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомив, що являється батьком [PERSON], з якою на даний час проживає [PERSON] В 2011 році після різдва прийшла його дочка з [PERSON] і повідомила, що вони зустрічаються і бажають проживати разом, оскільки в нього із співмешканкою [PERSON] виникли розбіжності і вони припинили відносини. В березні 2011 року він з дружиною виїхали в м. Тульчин і дочка з відповідачем почали проживати в їхній квартирі. В січні 2014 року вони повернулися в м. Балта в свою квартиру, а дочка з [PERSON] переїхали в квартиру поверхом нижче. Про життя [PERSON] і [PERSON] йому нічого не відомо. Суд, заслухавши пояснення сторін та свідків, розглянувши подані стороною позивача документи, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступних висновків. Враховуючи, що сам відповідач не заперечував, що вони з позивачем почали проживати спільно з 04.02.2004 року і по 19.12.2010 року, тому даний період доказуванню не підлягає. Пояснення відповідача, що автобус пасажирського MAN р/н [NUMBER] був придбаний за його особисті кошти, судом не приймається, оскільки доказів наявності особистих коштів, які б доводили факт придбання спірного автомобіля за особисті кошти відсутні. Посилання позивачки на те, що спірне майно в період з 19.12.2010 року по 26.12.2013 року було придбано за спільні з [PERSON] кошти і під час спільної праці, не підтверджені належними доказами. Доказів стосовно того, що сторони в зазначений період до реєстрації шлюбу мали спільний бюджет та спільне використання його, - не надано. Відомість про пасажирів і характер руху рейсового автобусу Одеса-Обжиле, видана 01.12.2011 року ВАТ «Одесаавтотранс» АВ Одеса на ім`я ФОП [PERSON] не підтверджує факт придбання майна за спільні сумісні кошти сторін та під час спільної праці. Стосовно позовним вимог в частині встановлення юридичного факту проживання однією сім`єю [PERSON] і [PERSON] в період з 19.12.2010 року по 26.12.2013 року, то вказані вимоги не підлягають задоволенню, у зв`язку з недоведеністю. Сам по собі факт сумісного відпочинку [PERSON] і [PERSON] також не є достатнім доказом на підтвердження факту проживання позивача та відповідача однією сім'єю. У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, що спірне майно придбано внаслідок спільної праці чи за спільні кошти. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу. Згідно ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь - якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу. При застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що вказана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, а також якщо вони проживають однією сім'єю без шлюбу в період, протягом якого придбано спірне майно. Термін «проживання однією сім`єю» не слід розуміти буквально, адже факт реєстрації або проживання жінки та чоловіка за однією адресою не є ні головною ні обов`язковою ознакою наявності фактичного шлюбу, як відзначає Верховний Суд України, тому при застосуванні ст. 74 СК України судам необхідно врахувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ним склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. За ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у ст. 60 СК України. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна, ведення спільного господарства. Виходячи з наведеного, для правильного застосування ст. 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Згідно з вимогами ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Пленум Верховного Суду України в п. 20 Постанови № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» надав роз'яснення, що при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Правове значення в даному випадку має доведеність обставин, на які посилається позивач в підтвердження вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю та про поділ майна. Отже зважаючи на те, що позивачем у встановленому законом порядку не доведено факт того, що з 19.12.2010 року по 26.12.2013 рік між нею та відповідачем дійсно склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, а саме, що вони були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, а також й той факт, що джерелом придбання спірного майна були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тому суд вважає, що відсутні передбачені законом підстави для задоволення заявлених вимог в період з 19.12.2010 року по 26.12.2013 рік, як щодо встановлення юридичного факту, так і щодо визнання майна спільним сумісним, виділу частки спірного майна. Приймаючи рішення по справі. суд враховує правову позицію ВСУ, яка висловлена в постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15, згідно з якою майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. Суд критично відноситься до пояснень свідків [PERSON] та [PERSON], так як вони являються близькими людьми відповідачу, тому їх покази викликають сумнів у їх достовірності. Оцінюючи надані пояснення свідків зі сторони позивача, які в судовому засіданні підтверджували, що між сторонами були подружні відносини, до уваги суд не приймає, оскільки для визнання відносин сторін як відносин фактичного подружжя необхідно виявити факт взаємної матеріальної допомоги та підтримки та інші обставини, що свідчать про проживання жінки та чоловіка однією сім'єю. Проте, в судовому засіданні безспірно було встановлено, що відповідач зареєстрований за адресою, де проживала та зареєстрована позивачка, але даний факт не є достовірним доказом про проживання сторін однією сім'єю без шлюбу та набуття спільного майна. Крім того, суд звертає увагу, що продаж товарів в магазині, перебування в лікарні по хворобі, спільний відпочинок, а саме в сауні, на весіллі та на дні народженні та знаходження у позивача відомості не є достатніми підставами для висновку про те, що сторони на момент придбання спірного майна, а саме в період з 19.12.2010 року по 26.12.2013 рік, проживали як одна сім`я, і що майно у зв`язку з цим являється їх спільною сумісною власністю. Тому зазначені посилання позивача до уваги братися не можуть, оскільки пропонується суду виходити з припущення, що за ст. 60 ЦПК України заборонено. Таким чином, суд вважає можливим частково задовольнити заявлені позовні вимоги визначивши спільною сумісною власністю автобусів пасажирських Mercedes-Benz та MAN та про стягнення грошової компенсації вартості різниці ? частки автобуса MAN у сумі 46051 грн. У решті позову позивачу слід відмовити. Згідно розрахункових квитанцій позивачем сплачено 4600 грн. за проведення судових експертиз. Тому, витрати щодо проведення експертиз у зазначеному розмірі, підлягають стягненню на користь позивача. На підставі ст. 88 ЦПК України судові витрати позивача, які документально підтверджуються квитанціями про сплату судового збору, підлягають стягненню з відповідача пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 3371,22 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial