Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-22 00:00:00

25 листопада 2020 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом до відповідача - ПАТ «Дніпропетровський агрегатний завод», із вимогою про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні (а. с. 2-4). В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що з березня 2010 року він працював на посаді інженера-електронщика відділу головного механіка в ПАТ «Дніпропетровський агрегатний завод». 19 вересня 2019 року ним особисто було подано заяву про звільнення за власним бажанням начальнику відділу кадрів [PERSON] , яку попередньо завізовано у головного механіка ПАТ «Дніпропетровський агрегатний завод» [PERSON] 18 вересня 2020 року його було звільнено за власним бажанням на підставі наказу № 1004-К, про що зроблено відповідний запис в трудовій книжці та проведено остаточний розрахунок. Вважає бездіяльність відповідача протиправною та такою, що порушує його трудові права, тому просить суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Ухвалою суду від 26 листопада 2020 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін та призначено судове засідання на 23 грудня 2020 року (а. с. 17), копія якої надіслана учасникам справи 01 грудня 2020 року за вихідним № 25999/20-вих/2/204/2164/20 (а. с. 19) та, яка отримана відповідачем 08 грудня 2020 року, підтвердженням чого є рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а. с. 21). Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, прохав їх задовольнити. Не заперечував проти розгляду справи за відсутності відповідача та ухвалення заочного рішення. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, прохав їх задовольнити, посилаючись на обставини зазначені в позовній заяві. Не заперечував проти розгляду справи за відсутності відповідача та ухвалення заочного рішення. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а. с. 38), про причини неявки суд не повідомив. Дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників процесу, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та спираючись на вимоги ст. ст. 223, 280 ЦПК України, ухвалив заочне рішення. Судом встановлено, що 24 березня 2010 року позивача прийнято на роботу у відділ головного механіка на посаду інженера-електроніка до ПАТ «Дніпропетровський агрегатний завод», підтвердженням чого є запис в трудовій книжці серії [NUMBER] (а. с. 36 на звороті). 19 вересня 2019 року позивачем написано заяву про звільнення за власним бажанням, що встановлено 10 серпня 2020 року рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська у справі № 204/2951/20 ( а. с. 5-8) та не підлягає повторному доказуванню.18 вересня 2020 року відповідачем звільнено позивача за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, підтвердженням чого є запис в трудовій книжці серії [NUMBER] (а. с. 37 на звороті) та проведено остаточний розрахунок. У судовому засідання свідок [PERSON] повідомила, що вона є дружиною позивача та разом з ним ходила 18 вересня 2020 до ПАТ «Дніпропетровський агрегатний завод», де відповідач провів остаточній розрахунок з її чоловіком та видав останньому трудову книжку. Відповідно до вимог ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Отже, за змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. Приписами ч. ч. 1, 2 ст. 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Відповідно до вимог ч. ч. 1 та 2 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 4, 5 ст. 24 ЗУ «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. Забороняється провадити виплату заробітної плати у магазинах роздрібної торгівлі, питних і розважальних закладах, за винятком тих випадків, коли заробітна плата виплачується працюючим у цих закладах особам. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Приписами ч. 1 ст. 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, сума остаточного розрахунку, тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що не проведення розрахунку з працівником у день звільнення є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Отже, передбачений ч. 1ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначену в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Положеннями ст. 43 Конституції України, кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних с у передбачених цим Кодексом випадках. Пунктом 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Середньоденна заробітна плата позивача, відповідно до заробітної плати за останні два відпрацьованих місяці за вирахуванням передбачених законом податків та обов`язкових платежів, становить: серпень 2019 року 7840 гривень 63 копійки, вересень 2019 року - 7642 гривні 23 копійки, що разом складає (7840,63 + 7642,23 = 15482,86 гривень), поділеної на кількість робочих днів за ці два місяці (21+21) = 368 гривень 64 копійки. Оскільки заява позивачем про звільнення за власним бажання датована 19 вересня 2019 року, орієнтованою датою звільнення є 03 жовтня 2019 року, тому право на виплатити середнього заробітку у нього виникає наступного дня за днем орієнтованої дати звільнення, тобто 04 жовтня 2019 року й тому для розрахунку береться заробітна плата за серпень-вересень 2019 року та кількість фактично відпрацьованих днів у них. Однак позивачем допущено помилку у розрахунку середнього заробітку через те, що він бере невірний період для розрахунку. Сума, яка підлягає стягненню як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні обраховується наступним чином: 360 гривень 26 копійок * на 239 днів (жовтень 2019 року - 19 робочих днів, листопад 2019 року - 21 робочий день, грудень 2019 року - 21 робочий день, січень 2020 року - 21 робочий день, лютий 2020 року - 20 робочих днів, березень 2020 року - 21 робочий день, квітень 2020 року - 21 робочий день, травень 2020 року - 19 робочих днів, червень 2020 року - 20 робочих днів, липень 2020 року - 23 робочих дні, серпень 2020 року - 20 робочих днів, вересень 2020 року - 13 робочих днів), та складає суму у 88104 гривні 84 копійки. Саме ця сума підлягає стягненню на користь позивача з відповідача. Враховуючи наведене, позовні вимоги [PERSON] про стягнення з Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають частковому задоволенню. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з вимогами пп. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір», за подачу позовної заяви майнового характеру, поданої фізичною особою, сплачується судовий збір, який становить 1% від ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Розмір задоволених позовних вимог становить 88104 гривні 84 копійки (середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні) 1% ціни позову становить 881 гривня 05 копійок (88104 гривні 84 копійки / 100% = 881 гривня 05 копійок), що є більшою від визначеного ЗУ «Про судовий збір» мінімального розміру судового збору, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 881 гривня 05 копійок. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial