Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-22 00:00:00

25 листопада 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Відділу державної виконавчої служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області, [PERSON], третя особа - [PERSON] про виключення майна із акту опису та зняття арешту. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилався на те, що Згідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 27 лютого 1999 року Новомосковським житлово-експлуатаційним об'єднанням, він, [PERSON] та його мати - [PERSON] є власниками квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. У відповідності до рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 липня 2010 року з нього, [PERSON] на користь [PERSON] стягнуті аліменти на утримання дочки - [PERSON] [INFO] у розмірі 1\\4 частини з усіх видів заробітку (доходів) щомісяця, але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, тобто до 09 червня 2026 року. Відділом Державної виконавчої служби Новомосковського міжрайонного управління юстиції Дніпропетровської області було відкрите виконавче провадження № 1580\\2. 16 січня 2012 року йому стало відомо, що державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області [PERSON] було накладено арешт на все майно, яке належить йому, [PERSON] По зазначений факт його не було повідомлено, з актом опису та арешту майна він не був ознайомлений, що порушує його конституційні права. При звернення до Відділу державної виконавчої служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції, йому було відмовлено у знятті арешту з належного йому майна, надані роз'яснення, що виконавчий лист був направлений до Нікопольського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області, яким також відмовлено у зняття арешту з майна, роз'яснено право на звернення до суду. Позивач зазначив, що право власності, у відповідності до ст. 321 ЦК України, є непорушним, власник майна, на підставі ст. 386 ЦК України, має право звернутися до суду за захистом порушених прав власника. Крім того, у відповідності до ч.1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржнику, може звернутися до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення майна з-під арешту. Також, у відповідності до ч.5 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», у випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. В зв'язку з наведеним, в позові [PERSON] просив суд: -зняти арешт з усього майна, що належить на праві власності йому - [PERSON] [INFO]; -виключити з опису та звільнити з під арешту квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], загальною площею 66,4 кв.м., що належить [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 27 лютого 1999 року. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позов в повному обсязі, посилався на підстави звернення до суду, викладені в заяві, просив суд задовольнити вимоги. Представник відповідача - Відділу державної виконавчої служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області в судове засідання не з'явився, про місце, дату і час розгляду справи належним чином повідомлений. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала. посилалася на те. що підстав для зняття арешту з майна немає, оскільки позивач [PERSON] має заборгованість по аліментам на утримання неповнолітньої дитини. Третя особа - [PERSON], в судовому засіданні посилалася на те, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню, оскільки, державним виконавцем арешт накладено також і на належне їй майно - квартиру. Заслухавши пояснення позивача, відповідача. Третьої особи, дослідивши надані сторонами докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та третя особа [PERSON] є власниками, на праві спільної сумісної власності, квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло, виданим 27 лютого 1999 року Новомосковським житлово-експлуатаційним об'єднанням. Згідно рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 липня 2010 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуті аліменти на утримання дочки - [PERSON] [INFO] у розмірі 1\\4 частини з усіх видів заробітку (доходів) щомісяця, але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття. Судом встановлено, що на підставі рішення суду, Відділом Державної виконавчої служби Новомосковського міжрайонного управління юстиції Дніпропетровської області було відкрите виконавче провадження № 1580\\2. Як зазначалося вище, в позовній заяві [PERSON] посилався на те, що державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області [PERSON] було накладено арешт на все належне йому майно. Позивач не надав суду постанови Відділу державної виконавчої служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області про накладення арешту на належне йому майно. В той же час, у відповідності до листа Відділу державної виконавчої служби Нікопольського міськрайонного управління юстиції від 18.08.2014 р. № 524889, згідно Інформаційної довідки з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, 16.01.2012 року державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції [PERSON] накладено арешт на все нерухоме майно, належне [PERSON]. Суд приходить до переконання, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] належить відмовити, з наступного. Як зазначалося вище, в позовній заяві [PERSON], на обґрунтування позову, посилався на вимоги ч.1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої, особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржнику, може звернутися до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення майна з-під арешту. Суд приходить до висновку, що зазначена норма законодавства не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки, ч.1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» надається право особі, яка не є учасником виконавчого провадження звернутися до суду з позовом про звільнення майна з під-арешту. Оскільки позивач [PERSON] є учасником виконавчого провадження, державний виконавець, у відповідності до ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» мав право на арешт майна [PERSON], як боржника в зазначеному провадженні. Оскільки арешт на нерухоме майно державним виконавцем було накладено в межах виконавчого провадження у відповідності до рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 липня 2010 року про стягнення з позивача аліментів на утримання дитини, спір щодо зняття арешту не може розглядатися в позовному провадженні. Так, у відповідності до ст. 383 ЦПК України та закону України «Про виконавче провадження», учасники виконавчого провадження та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи. В зв'язку з наведеним, [PERSON], як учасник виконавчого провадження (боржник) мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважає, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця порушено його права чи свободи. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed