Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-17 00:00:00

25.10.2019 Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради Харківської області звернувся до суду з позовом про позбавлення батьківських прав, встановлення опіки та призначення опікуна малолітній дитині, в якому просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої дитини [PERSON] , встановити опіку над малолітньою та призначити [PERSON] опікуном дитини. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що малолітня [PERSON] перебуває на обліку у Службі у справах дітей, як дитина, що знаходиться у складних життєвих обставинах. Дитина виховується в неповній родині, мати дитини [PERSON] , відомості про батька внесені на підставі ст. 135 СК України. Умови проживання [PERSON] , незадовольні, в квартирі антисанітарія, брудно, затхло, стіни вкриті пліснявою, для дитини не створені умови для проживання, вісутнє місце для сну, не має місця для навчання, кімната завалена сміттям. Сусіди характеризують відповідача негативно, як таку, що вживає алкоголь та практично ніколи не буває трезва. Дитина не може проживати в таких умовах. На теперішній час питання щодо навчання та виховання малолітньої вирішує [PERSON] малолітня дитина не заперечує проти призначення опікуна [PERSON] . У зв`язку з чим позивач просить позбавити батьківських прав [PERSON] , встановити опіку над [PERSON] , призначити [PERSON] опікуном. Стягнути з [PERSON] аліменти на утримання дитини. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] , а потім [PERSON] позовні вимоги підтримала, висновок про доцільність встановлення опіки над малолітньою [PERSON] підтримала, просила задовольнити позовні вимоги. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов визнала, зазначила, що не заперечує проти позбавлення її батьківських прав, стягнення аліментів та призначення опікуна, рішення просила прийняти в інтересах дитини. У подальшому відповідач звернулась до суду з заявою про розгляд справи за її відсутності. Третя особа [PERSON] у судовому засідання пояснила, що є сестрою малолітньої [PERSON] , дитина проживає в її сім`ї, мати дитини ухиляється від виховання [PERSON] , не цікавляться здоров`ям, не займаються освітою, не надають матеріальної підтримки дитині. Просила призначити її опікуном малолітньої дитини. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши представника позивача, відповідача, третю особу, малолітню дитину [PERSON] , приходить до наступного: Згідно ст. 12 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особо, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серія [NUMBER] [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] (а.с. 7), відомості про батька внесені відповідно до вимог ст. 135 СК України (а.с. 8). З довідки - повідомлення головного лікаря КЗОЗ «Харківська міська дитяча поліклініка №4» вбачається, що [PERSON] знаходиться під наглядом лікаря - ортопеда, дитина відвідує поліклініку у супроводі старшої сестри або тітки, які виконують всі медичні показання, випадки звернення до поліклініки з приводу жорстокого поводження з дитиною в сім`ї батьків або родичів не було. Інформацією про взаємовідносини в сім`ї лікар- педіатр не володіє (а.с.14). Як випливає з характеристики, наданої заступником директора з НВР КЗ «Харківський навчально- виховний комплекс №106» [PERSON] навчається у закладі з першого класі. [PERSON] систематично відвідує школу, навчається на середньому достатньому рівні. За характером спокійна та неконфліктна. Дитина має охайний вигляд, досить врівноважена. На даний момент [PERSON] проживає з сестрою, мати дитини [PERSON] з дітьми не проживає, мешкає окремо (а.с.15). З заяви [PERSON] , матері дитини, вбачається, що вони не заперечує проти позбавлення батьківських прав відносно дочки [PERSON] (а.с.9а,а.с.55). З пояснень, наданих представником позивача [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні випливає, що підставою для постановки дитини на профілактичний облік було звернення на Урядову лінію тітки дитини з приводу невиконання батьківських обов`язків [PERSON] відносно своєї дитини. [PERSON] тривалий час ніде не працює, зловживає спиртними напоями, веде асоціальний спосіб життя. У судовому засіданні, у присутності педагога [PERSON] , була допитана малолітня дитина [PERSON] , яка пояснила, що з матір`ю вона не спілкується, вона ї соромиться, так як та вживає спиртні напої, мати її приділяє уваги, не займається її навчанням, вихованням та матеріально не утримує. Вона ( [PERSON] ) мешкає зі своєю сестрою, ка повністю її утримує, приділяє належну увагу, у неї в квартирі є місце для сну, місце для навчання. Просила залишити проживати її з сестрою [PERSON] . Згідно з міжнародними та національними правовими нормами до прав дитини належить, зокрема, право на врахування її думки щодо питань, які стосуються її життя. Зокрема, відповідно до положень ст. 12 ч. І Конвенції ООН від 20 листопада 1989 р. «Про права дитини» (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року ), держави - учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дітей, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей У Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківський прав» від 30 березня 2007 року зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Отже, в судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню до дитини, матеріально її не забезпечують, а тому підлягають позбавленню батьківських прав. Відповідно до ч. 3 ст. 60 ЦК України, суд встановлює опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Виходячи з положень ст. 167 СК України, дитина за бажанням другого з батьків може бути передана йому. Якщо дитина не може бути передана другому з батьків, переважне право перед іншими особами на передання їм дитини мають, за їхньою заявою, баба та дід, повнолітні брати та сестри, інші родичі дитини, мачуха, вітчим. Особам, зазначеним у ч. 4 ст. 167 СК України, дитина може бути передана лише за їх заявою або за поданням органу опіки та піклування. Відповідно до висновку про доцільність встановлення опіки над малолітньою [PERSON] [INFO] та відповідність її інтересам дитини від 05.09.2019 №10-22/1370/19 - [PERSON] своє рішення стати опікуном мотивує тим, що між нею та [PERSON] склались люблячі стосунки, заявниця не байдужа до долі дитини, бажає і надалі займатись її вихованням. [PERSON] з великою відповідальністю ставиться до опіки.(а.с19-20). Зазначене підтверджено і самою [PERSON] у судовому засіданні. Згідно ст. ст.180, 181 Сімейного Кодексу України, якими передбачено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789XII (78912) від 27 лютого 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з вимогами ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до частини 1 статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно зі статтею 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно з частиною 1 статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Метою законодавчого закріплення права одного з батьків, з ким проживає дитина на отримання аліментів у твердій грошовій сумі є перш за все захист інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Системно аналізуючи норми матеріального права та надані сторонами докази, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, з урахуванням положень ст.182 СК України, враховуючи фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Ч. 2 ст 166 СК України Особа визначено, що позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Приймаючи до уваги викладене, виходячи з інтересів дитини, суд приходить до висновку що позовні вимоги підлягають задоволенню. Згідно з ст. 141 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідачів.

Outcome: approved