Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-10 00:00:00

24 квітня 2015 року між фізичною особою - підприємцем [PERSON] та [PERSON] було укладено договір, відповідно до якого позивачем було надано в якості інвестиції кошти в розмірі 173000 грн., що на момент перерахування зазначених коштів дорівнювало 7550 доларів США, для створення та фінансування діяльності магазину роздрібної торгівлі продуктами харчування та кафетерію, що розташовані за адресою [ADDRESS] . Відповідно до акту прийому-передачі грошових коштів позивач передав відповідачу вказану суму коштів, однак не зважаючи на взяті зобов`язання відповідач, припинив виплату прибутку, не виконав умови договору, в односторонньому порядку припинив дію договору не повідомивши про це позивача. Не погоджуючись з діями відповідача, позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом та просить суд визнати укладений між сторонами інвестиційний догові №1 від 24.04.2015 року розірваним з 19.11.2017 року, стягнути з відповідача суму неустойки в розмірі 595820 грн.73 коп., та сплачений при зверненні судовий збір. Ухвалою судді від 05.07.2018 року відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 10.03.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав з підстав викладених в позовній заяві, та повідомив, що відповідач не належним чином виконував взяті на себе обов`язки відповідно до інвестиційного договору, що призвело до вказаної суми неустойки. Відповідач в судове засідання не з`явилась, надала до суду відзив, в якому зазначила, що взяті на себе зобов`язання виконала в повному обсязі, 50 відсотків прибутку, який був отриманий від підприємницької діяльності був сплачений позивачу справно. Суд, заслухавши позивача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи та оцінивши їх у сукупності, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.ч.1,5,6ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом. За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин. Судом встановлено, що 24 квітня 2015 року між фізичною особою - підприємцем [PERSON] та [PERSON] було укладено договір, відповідно до якого позивачем було надано в якості інвестиції кошти в розмірі 173000 грн., що на момент перерахування зазначених коштів дорівнювало 7550 доларів США, для створення та фінансування діяльності магазину роздрібної торгівлі продуктами харчування та кафетерію, що розташовані за адресою [ADDRESS] . Відповідно до п.3.4.2. вказаного інвестиційного договору відповідач зобов`язаний щомісячно сплачувати Позивачу 50 % (п`ятдесят відсотків) чистого прибутку, що приносить діяльність Об`єкту інвестування. Всі витрати на функціонування Об`єкту інвестування, окрім витрат на суборенду приміщення, комунальних та інших обов`язкових платежів, мають бути письмово погоджені з Позивачем. У випадку недотримання вказаного письмового погодження дані витрати не враховуються при вирахуванні чистого прибутку від діяльності Об`єкту інвестування Відповідно до п. 5.4. Договору Відповідач несе повну матеріальну відповідальність за ефективність здійснення діяльності об`єкту інвестування та кошти, що передані Позивачем на виконання даною Договору. Згідно з п. 3.4.1. Договору Відповідач зобов`язаний здійснювати та повністю забезпечувати діяльність Об`єкту інвестування з мстою отримання прибутку. Відповідно до п. 9.4 Договору всі повідомлення Сторін, що стосуються цього Договору, мають здійснюватися в письмовій формі і будуть вважатись направленими належним чином, якщо вони надіслані за вказаними адресами рекомендованим листом, кур`єрською службою, доставлені особисто, факсом або електронними засобами зв`язку. Згідно ст. 1 Закону України «Про інвестиційну діяльність», інвестиціями є всі види майнових та інтелектуальних цінностей, що вкладаються в об`єкти підприємницької та інших видів діяльності, в результаті якої створюється прибуток (доход) або досягається соціальний ефект. Відповідно до ст. 2 ЗУ «Про інвестиційну діяльність», інвестиційною діяльністю є сукупність практичних дій громадян, юридичних осіб і держави щодо реалізації інвестицій. Згідно зі статтею 4 ЗУ «Про інвестиційну діяльність» об`єктами інвестиційної діяльності можуть бути будь-яке майно, в тому числі основні фонди і оборотні кошти в усіх галузях економіки, цінні папери (крім векселів), цільові грошові вклади, науково-технічна продукція, інтелектуальні цінності, інші об`єкти власності, а також майнові права. В частині 1 ст. 9 ЗУ «Про інвестиційну діяльність» зазначено, що основним правовим документом, який регулює взаємовідносини між суб`єктами інвестиційної діяльності, є договір (угода). Також, в 5 статті Інвестиційного договору передбачена відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов цього договору. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), відповідно до ст. 610 ЦК України. Згідно із ч. 1 ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, відповідно до ст. 611 ЦК України. Відповідно до наявних в матеріалах справи доказах, судом також встановлено, що 25.10.2017 року та 09.11.2017 року позивачем направлено було листи до відповідача з метою досудового врегулювання конфлікту. Відповідно до п.1.1 Інвестиційного договору № 1 від 24.04.2015 року об`єктом інвестування є діяльність магазину роздрібної торгівлі продуктами харчування, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 ЦПК України. Згідно ч.ч.1-2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів та показанням свідків. У відповідності до ст. 88 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідачем 03.02.2017 року було в односторонньо порядку розірвано вказаний інвестиційний договір у зв`язку з тим, що об`єкт інвестування був збитковим ,а позивач в силу п. 3.2.1 вказаного договору не виконав покладені на нього обов`язки. Відповідно до п.9.5 вказаного договору, сторони зобов`язуються не вчиняти дій, які можуть викликати виникнення обтяжень прав іншої сторони та не дотримання цього пункту може слугувати підставою для розірвання сторонами договору в односторонньому порядку з настанням наслідків передбачених договором та законодавством. Відповідно до ч.3 ст. 538 ЦК України у разі невиконання однією із сторін у зобов`язанні свого обов`язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов`язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов`язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги в частині визнання інвестиційного договору №1, укладеного між сторонами від 24.04.2015 року розірваним з 19.11.2017 року позивач зазначає про те, що діяльність відповідача здійснювалась на даному об`єкті інвестування на підстав договору суборенди №16 від 08 квітня 2015 року. Позивач зазначає, що йому відомо було, про те, що з 03.02.2017 року дія вказаного договору суборенди припинилась його не було пролонговано. Однак як вказує позивач причина цього стало не припинення діяльності відповідача, а припинення співпраці власника приміщення [PERSON] з орандарем [PERSON] .. Судом встановлено та не спростовано позивачем в судовому засіданні, відповідно до наданих відповідачем доказів, що в березні 2017 року, користуючись своїм законним правом вільного вибору контрагентів - суб`єктів підприємницької діяльності, відповідач уклав договір оренди з власником приміщення № 38, минаючи посередника. Відповідно до ч.1 ст. 267 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Однак відповідач припинив свою підприємницьку діяльність 14.11.2017 року і дію договору оренди 07.11.2017 року. В подальшому, орендуючи це приміщення, підприємницьку діяльність в ньому вело ТОВ «КС ГРУП+», зареєстроване як юридична особа у встановленому законом порядку. Однак суд зазначає, що діяльність ТОВ «КС ГРУП+» хоча й здійснюється діяльність за адресою [ADDRESS] , однак ця діяльність провадиться поза межами інвестиційного договору № 1 і позивачем не надано доказів про належність відношення до вказаного товариства за вказаною адресою. Згідно ст.ст. 546, 549 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до вимог ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згідно вимог ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК Українип ередбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частиною 6статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. ст. 76, 89 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів;показаннями свідків. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому досліджені наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групі доказів). Таким чином, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав для задоволення позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, оскільки суд ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed