Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-15 00:00:00

26 липня 2016 року, [PERSON] звернувся до суду з названим позовом, в якому просив суд, визначити йому наступний порядок спілкування з малолітньою донькою [PERSON] ([INFO] р.н.), яка проживає разом із матір`ю - відповідачкою [PERSON] за адресою : [ADDRESS] : щотижнево, кожної п`ятниці о 10:00 годині ранку він забирає свою дитину за своїм місцем проживання за адресою : [ADDRESS] для безперешкодного спілкування з нею та повертає доньку матері [PERSON] о 18:00 годині вечора у неділю за її постійним місцем проживання : [ADDRESS] та зобов'язати відповідачку не чинити йому перешкод у вихованні та спілкуванні з малолітньою донькою [PERSON]. В судовому засіданні позивач та його представник повністю підтримали свої позовні вимоги. Відповідачка та її представник позов не визнали, мотивуючи його безпідставністю і необґрунтованістю, пояснивши, що питання по вихованню їхнього малолітнього сина можливо було б вирішити мирним шляхом у випадку звернення позивача до неї, чого позивачем зроблено не було, враховуючи їхні неприязні стосунки один з одним, надавши свої письмові заперечення на позов. Представниця 3-ої особи Органу опіки та піклування Овідіопольської РДА, приймаючи участь в судовому засіданні не висказала свою думку з приводу спірних правовідносин, просивши суд, при винесенні рішення по справ взяти до уваги про відмову позивача виконувати ухвалу апеляційного суду Одеської області від 15.03.2016 р., незаконно утримуючи у себе вдома малолітню доньку, що стало підставою для внесення даних до ЄРДР за ст. 382 ч. 1 КК України (невиконання рішення суду), однак, в подальшому повторно в судові засідання не з`явилась, про дату, час та місце судових засідань повідомлялась належним чином, особисто під розписки, причини неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності суду не надала (а.с. 63,100,101). Заслухавши пояснення сторін та їхніх представників, дослідивши письмові матеріали справи та висновок Органу опіки та піклування, суд вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав. За загальним правилом - кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона - повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи : роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі - розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Приписами статті 61 ЦПК України передбачено - обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Умовами статті 19 СК України передбачено, що рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання, якщо протягом 10 днів від часу його винесення заінтересована особа не звернулася за захистом своїх прав або інтересів до суду, крім випадку, передбаченого ч. 1 ст. 170 цього Кодексу. При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним - обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Статтями 141,142,150 СК України передбачено - мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Діти мають рівні права та обов'язки щодо батьків, незалежно від того, чи перебували їхні батьки у шлюбі між собою. Батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток та забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Статтями 151,153 СК України встановлено - батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини та право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам, а також мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Згідно із ст. 155 СК України - здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. У відповідності з ч. 2 та 3 ст. 157 СК України, той з батьків хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Статтею 158 СК України передбачено, що рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. За заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це, орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Частинами 1 та 2 статті 159 Сімейного кодексу України передбачено, якщо той із батьків з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування, з урахуванням віку, стану здоров'я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення. Відповідно до п. 3 ст. 9 «Конвенції про права дитини» від 20.11.1989 р., ратифіковану Постановою ВРУ № 789-ХІІ від 27.02.1991 р. - держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли суперечить найкращим інтересам дитини. Суд встановив і це підтверджується поясненнями сторін, що шлюб між сторонами, в якому народилась донька [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 20.03.2012 р., в якому батьком дитини записаний позивач - був розірваний рішенням Біляївського райсуду Одеської області від 17.03.2015 р., яке набрало законної сили і ніким не було оскаржене (а.с. 9,10). Також, рішенням Біляївського райсуду Одеської області від 01.02.2016 р., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 15.03.2016 р. - позов [PERSON] до [PERSON] про встановлення місця проживання дитини задоволений, встановлено місце проживання неповнолітньої [PERSON], [INFO] разом із матір`ю [PERSON], зобов'язано [PERSON] передати неповнолітню [PERSON] на постійне місце проживання до матері [PERSON] за адресою : [ADDRESS] та в задоволенні зустрічного позову [PERSON] про встановлення місця проживання дитини з ним відмовлено (а.с. 11,85-87). На виконання вищевказаних рішеннь Біляївського райсуду Одеської області від 01.02.2016 р. та ухвали апеляційного суду Одеської області від 15.03.2016 р. судом був виданий виконавчий лист від 01.04.2016 р. та відкрите виконавче провадження згідно постанови ВП № 50718335 від 07.04.2016 р.(а.с. 74,77). У зв'язку з невиконанням вищевказаного рішення суду боржником [PERSON], державний виконавець звернувся до Біляївського ВП Овідіопольського ВПГУНП в Одеській області, останнями були внесені дані до ЄРДР від 27.04.2016 р. за правовою кваліфікацією ст. 382 ч. 1 КК України (невиконання судового рішення) (а.с. 78). Суд встановив, що на сьогодні, малолітня донька сторін [PERSON], [INFO] проживає окремо від свого батька, з матір`ю [PERSON] за адресою : [ADDRESS], що підтвердили сторони процесу, і на сьогодні, між сторонами (батьками) існують стійкі, довготривалі неприязні відносини з приводу виховання їхньої малолітньої дитини, за вирішенням яких позивач звернувся до суду. Однак, відповідачка по справі [PERSON] створює перешкоди у спілкуванні, зустрічах та побаченнях малолітньої доньки [PERSON] зі своїм батьком - позивачем, уникаючи спілкування з останнім, не даючи можливості позивачу приймати участь у вихованні дитини, побоюючись, що позивач, забравши до себе доньку, знову буде утримувати у себе дитину, як це вже відбувалося при невиконанні позивачем вищевказаних рішень судів, коли останній утримував у себе дитину на протязі понад 10 місяців, яку повернув матері після заяви державного виконавця (а.с. 52,53). Згідно висновку Органу опіки та піклування Овідіопольської РДА від 30.06.2016 р., на засідання комісії якого були присутні обидва батьки, яких було заслухано комісією, перевірено позитивну характеристику батька та його належні житлово-побутові умови, за результатами дослідження яких, був встановлений наступний графік побачень та спілкування батька [PERSON] з малолітньою донькою [PERSON] ([INFO] р.н.), яка проживає разом із матір`ю [PERSON] за адресою : [ADDRESS], враховуючи стан здоров`я та вік дитини : щотижнево, кожної п`ятниці о 10:00 годині ранку батько [PERSON] забирає дитину за своїм місцем проживання за адресою : [ADDRESS] для безперешкодного спілкування з нею та повертає дитину матері [PERSON] о 18:00 годині вечора у неділю за її постійним місцем проживання : [ADDRESS]. Такий порядок спілкування встановлений терміном на 1 р. (а.с. 16-17). Як з`ясував суд, вищевказаний висновок Органу опіки та піклування Овідіопольської РДА, з яким категорично не згодна відповідачка - не був ніким оскаржений та є чинним на сьогоднішній день, з яким повністю погоджується суд, враховуючи, що досліджуваний висновок повністю відповідає як в першу чергу інтересам дитини, однакові рівні права на виховання якої мають матір і батько (ст. 141 СК України), так і вищевказаним нормам Законів (ст.ст. 151,153,157 СК України), а відповідно до приписів ст. 158 СК України - рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що як мати дитини, так і її батько бажають лише нормальних сприятливих умов для виховання і розвитку дитину, чиї інтереси захищаються вищевказаними нормами Законів, батьки повинні поважати і виховувати свою дитини, рівні права на що вони мають за Законом, а стійкі неприязні відносини між ними лише перешкоджають намірам обох батьків на належне виховання і розвиток малолітньої доньки. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що малолітня дитина, яка постійно проживає із своєю матір`ю має право на її виховання та побаченнях зі своїм батьком, який має бажання та можливість приймати участь у її виховання, побаченнях та спілкуванні, періодично забираючи до свого місця проживання і повертаючи дитину у встановлений вищевказаним висновком графіку побачень з дитиною, і на що за Законом батько має повноцінне право. На сьогодні, суд вважає недоцільним встановлення тимчасового обмеження зазначеного висновком графіку побачень з дитиною терміном на 1 р., вказаного у висновку, так як у випадку виникнення будь-яких перешкод у разі порушення зазначеного графіку, будь-який з батьків має право звернутися до суду для розв'язання спірних правовідносин. Таким чином, суд дійшов висновку, що позов обґрунтований і такий, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved