Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-15 00:00:00

25 березня 2019 року до Жовтневого районного суду м. Харкова звернувся [PERSON] із позовною заявою до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю, виселення в якій просив суд усунути перешкоди у користуванні квартирою [PERSON] шляхом визнання [PERSON] таким, що він втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] та виселити [PERSON] з квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення та вирішити питання про судові витрати. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 28 листопада 2018 року ним було зареєстроване право власності на квартиру [ADDRESS] , яку він отримав у спадок за заповітом після смерті його сестри [PERSON] . Відповідач по справі [PERSON] перебував у шлюбі з [PERSON] (померлою сестрою позивача, від якої він отримав у спадок квартиру) у період з 14 вересня 2007 року по [INFO] червня [INFO] року. На теперішній час відповідач самовільно, без реєстрації, проживає у квартирі [ADDRESS] , без дозволу її власника позивача по справі [PERSON] . Добровільно звільнити квартиру відповідач відмовляється. Вказані обставини і вимусили позивача звернутися до суду з зазначеною позовною заявою. УхвалоюЖовтневого районного суду м. Харкова від 04 квітня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю, виселення. Призначено судове засідання. 02 травня 2019 року від відповідача по справі надійшла заява в якій він заявляє, що [PERSON] підозрюється у вбивстві спадкодавця його сестри [PERSON] , яка була власником квартири [ADDRESS] . Окрім того, позивач винен у вбивстві його матері [PERSON] та наразі посягає на життя відповідача. Позивачв судовому засіданні заявлений позов підтримав в повному обсязі, просив суд його задовольнити. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що, на його думку, він правомірно проживає у спірній квартирі, оскільки за життя його колишня дружина обіцяла залишити квартиру йому. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Так, в судовому засіданні було встановлено, що [INFO] померла [PERSON] . За життя вона проживала за адресою: [ADDRESS] . Зазначена квартира належала їй на праві власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 26 квітня 2009 року та свідоцтвом про право на спадщину за законом від 15 травня 2001 року. З 14 вересня 2007 року по 24 вересня 2013 року [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON] , що підтверджується рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 18 червня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 24 вересня 2013 року про розірвання шлюбу. Під час перебування у шлюбі з [PERSON] , [PERSON] 25 червня 2012 року о 13 год. 40 хв. склала заповіт, відповідно до якого все своє майно заповіла [PERSON] . Заповіт посвідчений приватним нотаріусом Гриб Н.М. за реєстровим № 441. Вказані обставини були також встановлені рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 15.09.2015 року, яке було залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 11.11.2015 року та постановою Верховного суду від 08.05.2018 року. (а.с.8-10, 11-13, 15-17) Відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. На теперішній час квартира [ADDRESS] належить на праві власності позивачу по справі - [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, серії та номер: [NUMBER] , виданого 28.11.2018 року, видавник: Третя ХДНК, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. (а.с. 7, 18, 19) Позивач зазначає, що в належній йому на праві власності квартирі проживає відповідач по справі, який не має наміру її звільняти. Відповідач по справі в судовому засіданні пояснив, що він на теперішній час проживає у квартирі [ADDRESS] . Зареєстрований він за іншою адресою, а саме: [ADDRESS] . За час свого життя його колишня дружина [PERSON] , яка була власницею спірної квартири, обіцяла, що вказана квартира залишиться йому. (а.с. 27) На думку відповідача, позивач по справі не має будь-яких прав на спірну квартиру, оскільки скоїв злочин щодо життя та здоров`я його сестри [PERSON] та її матері [PERSON] , що підтверджується його неодноразовими звернення до правоохоронних органів, прокуратури та Президента України. (а.с. 35-40, 41, 43-46, 47-56, 57-59, 60, 61) Відповідач зазначає, що померла [PERSON] не хотіла мати ніяких стосунків з позивачем та навіть розірвала договір довічного утримання, який було з ним укладено, що підтверджується рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 серпня 2014 року. (а.с. 42) Відповідач [PERSON] \~намагався в\~судовому порядку\~визнати недійсним\~заповіт складений\~на ім`я\~позивача,\~однак рішенням\~Жовтневого районного\~суду м.\~Харкова від\~15.09.2015\~року,\~яке було\~залишене без\~змін ухвалою\~Апеляційного суду\~Харківської області\~від 11.11.2015\~року та\~постановою Верховного\~суду від\~08.05.2018\~року,\~йому було\~відмовлено у\~задоволенні його\~позовних вимог. (а.с.8-10, 11-13, 15-17) Відповідно до частини 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі статтею 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 Цивільного кодексу України). За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Стаття 150 ЖК України передбачає, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до статті 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом, а припинення права власності можливе лише з підстав, передбачених статтею 346 ЦК України. Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, то власник житла має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 815 ЦК України, наймач зобов`язаний використовувати житло лише для проживання у ньому, забезпечувати збереження житла та підтримувати його в належному стані. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за житло. Наймач зобов`язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором найму. Згідно ч. 1 ст. 816 ЦК України у договорі найму житла мають бути вказані особи, які проживатимуть разом із наймачем. Ці особи набувають рівних прав з наймачем прав та обов`язків щодо користування житлом. Наймач та особи, які постійно проживають разом з ним, мають право за їхньою згодою та згодою наймодавця вселити у житло інших осіб для постійного проживання у ньому. Особи, які вселилися у житло відповідно до частини першої цієї статті, набувають рівних з іншими особами прав користування житлом, якщо інше не було передбачено при їх вселенні (ст. 817 ЦК України) Відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. (ст. 72 ЖК України) Отже, виходячи з аналізу вищенаведених норм, слід зробити висновок, що пред`явлення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, можливе лише за наявності в особи підстав для знаходження у спірному приміщенні. Судом було встановлено, що відповідач по справі [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Будь-яких договорів з власником квартири [ADDRESS] , як то договір найму, оренди, він не укладав. Відповідач не є членом сім`ї позивача. Отже, будь-яких правових підстав для проживання у спірній квартирі у відповідача немає. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині усунення перешкод у користуванні квартирою [PERSON] шляхом визнання [PERSON] таким, що він втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Окрім того, позивач просив суд виселити [PERSON] з квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно до ст. 116 ЖК Української РСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом було встановлено, що на теперішній час квартира [ADDRESS] належить на праві власності позивачу по справі - [PERSON] . Відповідач, всупереч вищезазначеним вимогам закону, не надав суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що в нього є правові підстави для проживання у спірній квартирі. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що з метою забезпечення гарантованого Конституцією України права власності позивача та недопущення його порушення позовні вимоги в частині виселення відповідача підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial