Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-02 00:00:00

24 лютого 2016 року позивач по справі звернувся до Шевченківського районного суду Харківської області з позовом до Петропільської сільської ради Шевченківського району Харківської області, яким просить визнати за ним право власності на квартиру № 2 житлового будинку № 79-А по вулиці Центральній в селі Петропілля Шевченківського району Харківської області. В обґрунтування позову вказує, що він з 1996 року проживає у квартирі № 2 житлового будинку № 79-А по вулиці Центральній в селі Петропілля Шевченківського району Харківської області, проте без будь-яких правовстановлюючих документів, які підтверджували б його право власності на дану квартиру, вселився в квартиру з усного дозволу колишнього голови КСП. У звязку з відсутністю у позивача належним чином оформлених та посвідчених правовстановлюючих документів на нерухоме майно він не може повноцінно володіти та розпоряджатися своєю квартирою, внаслідок чого змушений звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів. У судовому засіданні позивач і представник позивача за довіреністю (а.с.25) підтримав позовні вимоги та наполягав на задоволенні позову. Представник відповідача Петропільської сільської ради Шевченківського району Харківської області в судове засідання не зявився, надавши письмову заяву з клопотанням про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позовних вимог заперечень не надав (а.с.24). Суд, перевіривши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача, вивчивши докази в їх сукупності, дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Спірні відносини є цивільними правовідносинами, які регулюються нормами цивільного законодавства ст. 47 Конституції України; ст.ст. 328, 344, ЦК України, відповідно до яких кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. В 1992 році [PERSON] влаштувався на роботу в колгоспі імені Петровського водієм в селі Петропілля Шевченківського району Харківської області. Після реорганізації колгоспу імені Петровського утворилося КСП «Надія», працівники якого почали заселятися в квартири будинку № 79-А по вулиці Центральній в селі Петропілля Шевченківського району Харківської області. [PERSON] разом зі своєю сімєю з 1996 року також вселився і став проживаюти у квартирі № 2 житлового будинку № 79-А по вулиці Центральній в селі Петропілля Шевченківського району Харківської області, що підтверджується довідкою про склад сімї Петропільської сільської ради Шевченківського району Харківської області № 153 від 01.03.2016 року (а.с. 27), утримують зазначену квартиру в належному стані, здійснюють ремонти та сплачують комунальні послуги, що підтверджується копіями договорів про надання газопостачання та користування електроенергією за 2010 рік і 2012 рік (а.с.9-15). Крім того, згідно довідки КП «Шевченківське БТІ» № 41 від 04.12.2015 року та довідки Петропільської сільської ради Шевченківського району Харківської області № 124 від 11.02.2016 року, вищезазначена квартира, в якій проживає позивач разом з сімєю, не мала і не має власника (а.с.4,6, 26, 28). Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Перебіг строку набувальної давності починається від моменту виникнення володіння. При вирішенні спорів, повязаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або предявлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Згідно положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Виходячи зі змісту статей 335 і 344 ЦК, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей обєкт третіми особами за набувальною давністю. Суд має виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 01 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 01 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. Положеннями статей 16, 344, 396 ЦК, передбачено, що до набуття права власності на майно за набувальною давністю особа, яка володіє майном, має право на захист свого володіння від третіх осіб, які не є власниками майна і не мають прав на володіння цим майном в силу іншої передбаченої законом чи договором підстави. Можливість предявлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У звязку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна, його правонаступник або орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Рішенням Петропільської сільської ради за № 40 від 09.10.2007 року будинку в якому мешкає позивач був присвоєний номер 79-а, замість номера 80, а квартирі був присвоєний номер № 2 (а.с.29), це один з доказів того, що позивач на 2007 рік вже мешкав в спірній квартирі в даному будинку з іншими співмешканцями. Зміст частини першої статті 344 ЦК передбачає, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у звязку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини справи на які вона посилається, як на підставу своїх вимог. Позивач в суді довів, про 1.законність обєкту володіння прийняття майна в експлуатацію, 2.добросовісність володіння- без умислу причинити шкоду іншій особі, 3.безперервність, відкритість володіння- дії особи як володільця будинку, ремонт, страхування, різні проплати за будинок, 4.Давність володіння безперервність володіння, проживання і користування будинком. Позивач у суді довів факт набуття ним права власності за набувальною давністю, оскільки він добросовісно і відкрито користується нерухомим майном з 1996 року тобто на протязі більше 10 років, отже визнання права власності не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, таким чином суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі і є всі законні підстави для визнання права приватної власності за набувальною давністю за позивачем. Тому на підставі вищевикладеного, з метою захисту майнових прав позивача, суд вважає за необхідне позов задовольнити.

Outcome: approved