Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-12 00:00:00

24 червня 2016 року, представник позивачів ТОВ «ОТП Факторинг Україна», до якого згідно із договором купівлі-продажу кредитного портфелю від 25.12.2014 р. перейшло право вимоги за кредитним договором № ML-0AR/053/2007 від 13.09.2007 р., укладеного між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та відповідачем [PERSON], звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що 13.09.2007 р., між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та відповідачем [PERSON] укладений кредитний договір № ML-0AR/053/2007 з наступними додатковими договорами, відповідно до умов яких та кредитної заявки від 13.09.2007 р., останній отримав кредит у розмірі 60900 дол. США під 13,99 % річних зі строком повернення до 13.09.2017 р. В забезпечення виконання вищевказаних кредитних зобовязань [PERSON], між банком та відповідачкою поручителем [PERSON] був укладений договір іпотеки № PML-0AR/053/2007 другої черги, і яка є майновим поручителем [PERSON] а також договір поруки № SR-0AR/053/2007. Згідно із п. 1.1 ч. 2 кредитного договору, відповідач [PERSON] зобовязується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом, інші платежі, визначені даним договором та додатком № 1 до договору «Графік платежів». У звязку з невиконанням відповідачем [PERSON] своїх кредитних зобовязань, у нього виникла заборгованість за кредитом, яка станом на 13.06.2016 р. складає : 288178,25 грн., і яка складається з залишку заборгованості за кредитом 60015,46 грн., відсотків за користування кредитом 317,69 грн. та пені за прострочення виконання зобовязань з 13.06.2015 р. по 13.06.2016 р. 227845 грн., які представник позивачів просив суд стягнути з відповідачів в солідарному порядку та судовий збір у розмірі 4322,67 грн. Представник позивачів в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення судової повістки, причини неявки не повідомив, але надіслав до суду заяву, в якій позов підтримав у повному обсязі та на підставі ч. 2 ст. 158 ЦПК України, просив суд слухати справу за його відсутності, не заперечуючи проти постановлення заочного рішення по справі (а.с. 74-75). Відповідачі в судове засідання повторно не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, у відповідності до вимог ч. 5 ст. 74, ч. 8 ст. 76, ч. 1 ст. 77 ЦПК України, за останньою відомою судові адресою її місця проживання, що підтверджується довідкою Овідіопольського РС ГУДМС України в Одеській області № 2437 від 01.07.2016 р. про реєстрацію [PERSON] за адресою : смт. Овідіополь, вул. Виноградна, 9 та реєстрацію [PERSON] за адресою : смт. Овідіополь, вул. Горького, 12в, а також поштовими повідомленнями з відмітками про вручення судових повісток та відмітками листоноші «відсутні вдома», причини своєї неявки суду не повідомили, заяв про розгляд справи за їх відсутності суду не надали (а.с. 71,76,77,79-82). Згідно з ч. 4 ст. 169 ЦПК України, якщо у суду не має даних про причину неявки відповідача, сповіщеного належним чином, суд вважає можливим розглянути справу на підставі даних, які є в матеріалах справи та зі згоди позивача ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі, з наступних підстав. Згідно із ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи : розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Частиною 2 ст. 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Отже, згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлено зобовязання позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. Частиною 1 статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманням, завдатком Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання, відповідно до ч.3 цієї статті, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. За умовами ч. 1 ст. 550 ЦК України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобовязання. Відповідно до ст.ст. 525,526 ЦК України, зобовязання мають виконуватися належним чином відповідно до умов кредитного договору та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається. Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України - боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, передбачено, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Частинами 1 та 2 статті 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. Порукою може забезпечуватись виконання зобовязання частково або у повному обсязі. Відповідно до ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники (частина 1), поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків (ч.2). Також, статтею 617 ЦК України передбачено особа, яка порушила зобовязання, звільняється від відповідальності за порушення зобовязання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обовязків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобовязання, відсутність у боржника необхідних коштів. Стаття 610 ЦК України зазначає порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Згідно із статтями 611,612 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема : 1) припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобовязання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобовязання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Статтею 651 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Статтею 524 ЦК України передбачено, що зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті. Згідно із ст. 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк, як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (ст.ст. 19,47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення НБУ відповідних ліцензій на виконання вимог п. 1 розділу ІІ Закону України від 15.02.2011 р. № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (п. 2 ст. 5 Декрету про валютне регулювання). У відповідності до п.п. 11,21 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів та таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодній зі сторін кредитного договору. Також, п. 17 вказаної Постанови передбачено, що зобовязання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст.ст. 599-601,604-609 ЦК України. Судом з`ясовано, що 13.09.2007 р., між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та відповідачем [PERSON] укладений кредитний договір № ML-0AR/053/2007 з наступними додатковими договорами, відповідно до умов яких та кредитної заявки від 13.09.2007 р., останній отримав кредит у розмірі 60900 дол. США під 13,99 % річних зі строком повернення до 13.09.2017 р. (а.с. 8-29). В забезпечення виконання вищевказаних кредитних зобовязань [PERSON], між банком та відповідачкою поручителем [PERSON] був укладений договір іпотеки № PML-0AR/053/2007 від 13.09.2007 р. другої черги, і яка є майновим поручителем [PERSON] а також договір поруки № SR-0AR/053/2007 від 13.09.2007 р. та додаткові договори до договору поруки (а.с. 30-38). Згідно із п. 1.1 ч. 2 кредитного договору, відповідач [PERSON] зобовязується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом, інші платежі, визначені даним договором та додатком № 1 до договору «Графік платежів». У звязку з невиконанням відповідачем [PERSON] своїх кредитних зобовязань, у нього виникла заборгованість за кредитом, яка станом на 13.06.2016 р. складає : 288178,25 грн., і яка складається з залишку заборгованості за кредитом 60015,46 грн., відсотків за користування кредитом 317,69 грн. та пені за прострочення виконання зобовязань з 13.06.2015 р. по 13.06.2016 р. 227845 грн., що підтверджується відповідним розрахунком боргу, зробленого позивачами у відповідності з діючим законодавством та умовами вказаного кредитного договору (а.с. 42-43). Також, суд дійшов висновку, що оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржниці (відповідачки) повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора (позивачів) вважається порушеним з моменту недотримання боржницею строку погашення кожного чергового траншу (платежу), а тому початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, аналізуючи приписи ст.ст. 261,530,631 ЦК України, суд дійшов висновку, що у разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом всього часу, до закінчення строку виконання останнього зобовязання вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті разом з нарахованими процентами, а також стягнути несплачені до моменту звернення кредитора до суду з позовом щомісячні платежі (з процентами) в межах позовної давності щодо кожного х цих платежів. В останньому випадку, перебіг позовної давності буде починатися залежно від закінчення строку сплати кожного з щомісячних платежів. Отже, суд вважає дотриманими позивачами строків позовної давності зі зверненням до суду з даним позовом. У звязку з порушенням відповідачами умов кредитного договору та неповерненням кредиту, відсотків за його користування, позивачами, на адресу обох відповідачів були надіслані письмові повідомлення про погашення заборгованості за кредитним договором Вих. №№ 0048, 0046 від 19.02.2016 р. з вимогою погасити заборгованість перед банком, які були залишені відповідачами без відповіді та задоволення (а.с. 39-41). На день винесення судом рішення, жодного доказу оплати відповідачами на рахунок позивачів заборгованості за вищевказаним кредитом, суду не надано. За таких обставин суд вважає вимоги позивачів про стягнення всієї суми заборгованості обґрунтованими, підтвердженими документально, такими, що знайшли своє підтвердження у судових засіданнях та відповідають умовам зазначених кредитних договорів і приписам статті 1050 ЦК України, згідно яких, якщо позичальниця своєчасно не повернула суму позики, вона зобовязана сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Крім того, у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, з відповідачів в дольовому порядку на користь позивачів підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 4322,67 грн., з кожного по 2161,33 грн. які були підтверджені позивачами документально (а.с. 7).

Outcome: approved