Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-01 00:00:00

26.10.2021 року заявник [PERSON] звернувся із заявою про видачу обмежувального припису, у якій просив суд видати обмежувальний припис, відповідно до якого на строк шість місяців заборонити його колишній дружині [PERSON] : перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; наближатися ближче ніж на 1,5 м до місця його проживання (перебування), роботи, інших місць частого відвідування; особисто і через третіх осіб розшукувати його, переслідувати його та в будь-який спосіб спілкуватись із ним: вести листування, телефоні переговори з ним або контактувати з ним через будь-які засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Крім того, просив усунути перешкоди у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності - житловим будинком за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги обґрунтовує тим, [PERSON] застосовує до нього психологічне та економічне насильство. Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 27 жовтня 2021 року прийнята заява до розгляду та відкрито провадження. В судовому засіданні заявник [PERSON] заяву підтримав, посилаючись на систематичні словесні образи, погрози, приниження та інші форми насильства з боку [PERSON] , що може зашкодити його професійній діяльності як адвоката та заподіяти йому моральну шкоду. Представники заявника в судовому засіданні підтримали заяву, посилаючись на аналогічні доводи та викладені письмово аргументи. Заінтересована особа [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення заяви заперечувала, посилаючись на її необґрунтованість,заперечувала факт вчиненя нею будь-якого насильства по відношенню до заявника, який, на її думку, сам вчиняв домашнє насильство і переслідує корисливу мету. Свідки [PERSON] , [PERSON] в судовому засіданні показали, що заявник є їх адвокатом, з його слів їм стало відомо про його хвилювання з приводу тяжкого розлучення, бачили його пригнічений стан. Свідки [PERSON] , [PERSON] в судовому засіданні показали, що заявник очував у чужому помешканні та готелі, що він пояснив тим, що розлучився і має спори із колишньою дружиною з приводу користування житлом. Суд вважає заяву такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, 06.08.2000 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб Відділом реєстрації актів громадянського стану Львівського міськвиконкому під актовим записом № 1327, що підтверджується Свідоцтвом про одруження № [NUMBER] . Заочним рішенням Обухівського районного суду Київської області від 09 липня 2020 року у цивільній справі № 372/3699/19 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Заявник та заінтересована особа мають спільних дітей: сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження № [NUMBER] ; дочку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження № [NUMBER] . При наданні оцінки доводам заяви суд приймає до уваги наступне. Заявник тсверджує, що відносно нього мають місце свідомі, заздалегідь сплановані, продумані та скоординовані дії, а в окремих випадках бездіяльність, кожна з яких, навіть відокремлено від інших, є проявом психологічного та економічного насильства, в розумінні вищезгаданих законодавчих актів та судової практики, а в своїй сукупності вони, поза всяким сумнівом, відображають цілісну картину, яка характеризує [PERSON] , як цинічного та абсолютно прагматичного Кривдника , який, заради досягнення поставленої перед собою мети, в даному випадку суто матеріального характеру, здатна знехтувати будь-якими принципами, правилами та нормами суспільної поведінки та моралі. До таких проявів психологічного домашнього насильства заявник відносить наступні дії [PERSON] по відношенню до нього: - планомірні, цілеспрямовані провокативні дії та образливі, принизливі висловлювання, наклепи, які, враховуючи більш ніж двадцятирічний загальний стаж спільного подружнього життя та відповідний досвід спілкування, а також психологічний стан Заявника, викликаний його незаконним кримінальним переслідування внаслідок здійснення професійної діяльності, не могли не викликати роздратування та спровокувати конфліктні ситуації, які негайно фіксувалися на заздалегідь підготовані для цього аудіоносії та, в подальшому, розсилалися родині, друзям та, навіть, ключовим клієнтам Заявника на підтвердження його неврівноваженого психологічного стану, неадекватної поведінки та неможливості подальшого спільного життя; - створення ситуацій, аналогічних вищезазначеним, з тією лише відмінністю, що мета таких дій та висловлювань була дещо іншою - дискредитація батька в очах власних дітей, оскільки події, за заздалегідь продуманим сценарієм, відбувалися у власному будинку де свідками мали виступати діти, яких [PERSON] залучала до конфліктів, попередньо досягнувши максимально загострення конфліктної ситуації; - безпідставне регулярне публічне звинувачення Заявника в зловживанні алкоголем, наркотичними засобами та ведені розпусного способу життя, що не тільки є наклепом, жодним чином не відповідає дійсності та порочить честь та гідність Заявника в очах оточуючих, але й повністю дискредитує його роль в сім`ї як чоловіка та батька, яка була здобута ним протягом довгих років наполегливою виховної роботи, заснованої на глибокому переконанні, що лише на власному прикладі можна навчити дітей основним принципам моралі та правилам суспільного життя, та нормам соціальної поведінки. При цьому, найбільш шокуючим з точки зору елементарної людської моралі є той факт, що кінцевою метою такої протиправної асоціальної та відверто протиправної поведінки є банальне прагнення одноособового заволодіння матеріальними благами, досягнення фінансової незалежності та підвищення власної самооцінки [PERSON] , яка не спромоглася цього зробити в інший спосіб, а також виправдання таких своїх відверто насильницьких дій та висловів в очах суспільства; - провокація та створення конфліктних ситуацій, таких, як перешкоджання Заявнику у доступі до спальні та ванної кімнати, шляхом самовільного встановлення замку на дверях спальні, мотивацією якої є належність даних приміщень до її особистого приватного володіння, внаслідок чого Заявник змушений ночувати в робочому кабінеті взагалі не пристосованому для цих потреб, самовільне переміщення всього наявного нижнього та верхнього одягу, а також білизни Заявника із гардеробної кімнати до підсобного приміщення пральні, та, при висловлені незгоди Заявника з такими діями, виклик представників правоохоронних органів із брехливими твердженнями та надуманими безрезультатними вимогами щодо притягнення Заявника до адміністративної відповідальності за нібито вчинення ним домашнього насилля; - періодичне введення в оману представників правоохоронних органів та суду щодо фактичних обставин справ та завідомо неправдиві повідомлення про правопорушення, нібито вчинені Заявником з метою заподіяння шкоди їй особисто та суспільство в цілому; - унеможливлення доступу людей, а також що мали намір відвідати Заявника у службових або особистих цілях шляхом надання відповідної вказівки охороні щодо допуску до Заявника будь-якої особи, мотивуючи такі дії наявністю в неї титульного будинковолодіння ; - публікації в соціальних мережах відомостей стосовно особи Заявника, що жодним чином не відповідають дійсності, порочать його честь, гідність та ділову репутацію з метою дискредитації його в очах друзів, знайомих та суспільства в цілому; Щодо проявів економічного домашнього насилля заявник відносить наступні дії [PERSON] по відношенню до нього: - неодноразова, трикратна самовільна заміна замків на вхідних дверях у відсутності Заявника та категоричні відмови [PERSON] впустити Заявника до його власного будинку, в т.ч. із задіянням невідомих сторонніх осіб чоловічої статті, які, на очах у присутніх при цьому працівників правоохоронних органів, погрозами намагалися перешкодити Заявнику у його доступі до свого житла; - встановлення охоронної сигналізації по всьому будинку, в т.ч. в робочому кабінеті Заявника, за час його відсутності із категоричною відмовою повідомити код сигналізації та введенням в оману охоронної структури щодо її одноособового володіння житловим будинком та незаконного перебування Заявника у даному будинку; - крадіжка із робочого кабінету Заявника під час його відсутності, всіх належних йому, а також третім особам, засобів зв`язку, комп`ютерної техніки, відеокамер нагляду, що містили інформацію щодо подій, які відбувалися насправді у будинку та навколо будинку Заявника, ноутбуку із всією наявною робочою документацією, а також електронних носіїв інформації, особових документів Заявника, дозволів на зброю та службових посвідчень; - самовільне заволодіння зброєю Заявника, яка зберігалася у спеціально призначеному сейфі та доступ до якої, враховуючи її властивості та вимоги законодавства щодо обмеження кола осіб, яким дозволено володіння таким спецзасобами, взагалі є заборонений; - встановлення у кабінеті Заявника спеціальних технічних засобів, призначених для скритого знаття інформації з каналів зв`язку та прослуховування розмов Заявника; - привласнення всіх спільних заощаджень, марнотратство, розміщення в загальнодоступних місцях записок з погрозами, поширення неправдивих відомостей щодо одноособовій належності житлового будинку їй особисто, а також неправдивих відомостей, щодо злочинів, вчинених Заявником, розкладання дохлих мух у місці вимушеної ночівлі Заявника, періодичне розсипання солі в місцях перебування Заявника в будинку та інші аналогічні дій, які свідчать про триваюче домашнє насилля по відношенню до Заявника зі сторони [PERSON] та її матері - [PERSON] з однією прозаїчною метою: одноособового заволодіння всім нерухомим майном та доходами від його експлуатації. Суд вважає обставини, на які посилається заявник і які він тлумачить як прояви домашнього насильства, не підтвердженими належними і допустими доказами, тому не може їх покладати в основу судового рішення про задоволення заяви. Посилання заявника на дії [PERSON] як підставу для застосування обмежувального приспису у цій справі суд відкидає, оскільки ця особа не є учасником цієї справи, відносно неї заявник будь-яких вимог не пред`являв, тому такі дії не мають правового значення для вирішення цієї справи. Аналізуючи показання свідків, суд приходить до висновку, що вони не містять інформації, з якої б суд міг зробити висновок про застосування психологічного насильства до заявника з боку заінтересованої особи, однак вказують на погіршення стосунків між подружжям, виникнення сварок, виникнення спорів з приводу розпорядження спільним майном. Факти звернення заявника до поліції із заявами та внесення відомостей про кримінальні провадження до ЄРДР, звернення до суду та правоохоронних органів не підтверджують беззаперечно вчинення [PERSON] насильства щодо [PERSON] . Фактів притягнення до відповідальності [PERSON] або встановлення судом чи іншими уповноваженими органами їх протиправної поведінки з матеріалів справи не вбачається. Судом також були ретельно досліджені всі подані стронами письмові докази та проглянуті відеозаписи, виконані заявником під час виниклих конфліктів, враховані показання свідків та пояснення всіх учасників процесу, на підставі яких суд переконався, що між заявником та заінтересованою особою існує конфлікт щодо розпорядження нерухомим майном, [PERSON] в зв`язку із кримінальним переслідуванням щодо подій, до яких [PERSON] не має відношення, перебував у вразливому психологічному стані, погіршеним виникненням між сторонами майнових спорів та розірванням шлюбу. Відношення між колишнім подружжям в більшій мірі відповідають почуттям зневаги, роздратованості та розчарування аніж реального побоювання за життя чи здоров`я. Таким чином, суд не дійшов переконання, що [PERSON] зазнає саме психологічного насильства в розумінні ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», яке викликає в неї реальне побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб. При наданні правової оцінки встановленим судом обставинам слід прийняти до уваги наступне. Відповідно до положень ст. 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Предметом доказування є вчинення по відношенню до заявника домашнього насильства, що є необхідною умовою для можливості застосування судом до заінтересованої особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству. Відповідно до положень п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдати шкоди психічному здоров`ю особи. Обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»). Кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»). Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи. Такого висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 28.04.2020 року винесеній за результатами розгляду справи № 754/11171/19. У постановах Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) та від 20 травня 2020 року у справі № 673/1607/19 (провадження № 61-1432св20) зроблено висновок, що «враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях». Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (East/West Alliance Limited v. Ukraine, № 19336/04, § 166-168, від 23 січня 2014 року). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: - втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними; - якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів; - втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосуванні такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи. Такого висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 17 лютого 2021 року винесеній за результатами розгляду справи № 766/13927/20-ц (провадження № 61-17471св20). Заінтересована особа [PERSON] у цій справі є власником майна, тому встановлення в судовому порядку обмежень у реалізації її права власності потребує оцінки судом відповідності критеріїв сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Суд вважає, що таке втручання ґрунтується на національному законі, оскільки запропоновані заходи передбачені ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Суд також погоджується із доводами заяви про те, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом «Про запобігання та протидію домашньому насильству», є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. Однак, суд вважає недоведеними обставини, які б вказували на те, що таке втручання у право власності, не буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки встановлення надмірного тягаря для власника майна без достатніх підстав порушуватиме справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. За наслідками розгляду цієї справи суд не вбачає достатніх підстав вважати, що у випадку задоволення заяви про видачу обмежувального припису буде існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Відповідно до ч.1 ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Як наголошує ч.2 ст.27 Конституції України кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають у процесі запобігання та протидії домашньому насильству. Дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється, зокрема, на подружжя; колишнє подружжя. Державна політика у сфері запобігання та протидії домашньому насильству спрямована на забезпечення комплексного інтегрованого підходу до подолання домашнього насильства, надання всебічної допомоги постраждалим особам та утвердження ненасильницького характеру приватних стосунків. Основними напрямами реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству є: 1) запобігання домашньому насильству; 2) ефективне реагування на факти домашнього насильства шляхом запровадження механізму взаємодії суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству; 3) надання допомоги та захисту постраждалим особам, забезпечення відшкодування шкоди, завданої домашнім насильством; 4) належне розслідування фактів домашнього насильства, притягнення кривдників до передбаченої законом відповідальності та зміна їхньої поведінки (ст. 5 цього Закону). Положеннями ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, зокрема: заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. За змістом заяви пропонується заінтересованій особі, яка є власником нерухомого майна, заборонити в судовому порядку володіти і користуватись власним майном та встановити інші істотні обмеження прав людини. При цьому між учасниками цієї справи, які є колишнім подружжям, тривають судові спори з приводу розподілу спільного майна та іншого. Місце проживання [PERSON] зареєстровано за адресою: [ADDRESS] . У справі відсутні відомості про наявність перешкод у користуванні ним житлом за вказаною адресою. Обмежувальні заходи він просить встановити щодо житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , власником якого він не є, а доводи щодо претендування на це нерухоме майно у цій справі є непереконливими й мають бути оцінені іншим судом в межах іншої цивільної справи. Спір між сторонами щодо спільного майна подружжя з урахуванням позиції заявника щодо належності такого майна до його особистої приватної власності не може бути вирішений шляхом застосування заходів обмежувального припису. Заявник [PERSON] є фахівцем у галузі права, адвокатом, у процесі представлений додатково трьома адвокатами, що у сукупності із наведеними вище встановленими судом обставинами вказує на його обізнаність із нормами права, які регулюють правовідносини щодо запобігання та протидію домашньому насильству, спроможність належним чином захистити свої права у випадку їх порушення заінтересованою особою, на впливає на оцінку вірогідності його становища жертви й уразливості від протиправних посягань особи, визначеної ним як кривдника, однак представлені суду докази не переконують суд у доцільності, обґрунтованості та правомірності вжиття державою в особі суду передбачених законом заходів втручання у право власності особи та право на приватне життя, які б були викликані легітимною метою, зокрема необхідності відвернення тяжких заходів для жертви домашнього насильства. Верховний Суд в своїй постанові від 12.05.2021 року у справі № 522/19426/20-ц провадження № 61-3094св21) дійшов висновку, що визначальним є не сама конфліктна ситуація, що виникла між сторонами, і не сам існуючий між ними майновий спір, а є виключно поведінка однієї людини (людей) до іншої (інших) і така поведінка, дія містить ознаки домашнього насильства у формі, передбаченій Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Заява містить твердження про вчинення переважно психологічного насильства, яке загалом полягає у висловах, допущених заінтересованою особою під час розмов між подружжям, що оцінюються заявником як образи та провокації конфлікту. Такі твердження суд вважає непереконливими і необґрунтованими, оскільки встановлені судом дійсні обставини не підтверджують доводи заяви про реальне існування небезпеки для заявника та протиправної поведінки заінтересованої особи. Фактично зміст досліджених судом доказів, аналіз розмов зафіксованих на відеозаписах осіб свідчить про сварки між подружжям та з`ясування майнових суперечок у досудовому порядку, які не містять ознак домашнього насильства. З досліджених в судовому засіданні доказів, наданих сторонами, суд, оцінивши ризики на вимогу п. 9 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», не прийшов до висновку про вчинення [PERSON] домашнього насильства відносно [PERSON] та як наслідок про вірогідність настання тяжких чи особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Положеннями ст. 350-6 ЦПК України визначено, що розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» на строк від одного до шести місяців. Достатніх підстав для видачі обмежувального припису не вбачається. Статтею 11 ЦК України передбачені підстави виникнення цивільних прав та обов`язків. Згідно ч.1 ст.12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Згідно ч.2 ст.14 ЦК України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Суд вважає, що заявником не доведено обставин, які б породжували правові наслідки у виді виникнення у заінтересованої особи зобов`язань вчинити певні дії, зокрема усунути перешкоди у користуванні заявником належним їй майном, тому достатніх підстав для задоволення позову суд не вбачає. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ст. 94 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Розглянувши справу в межах визначеного позивачем предмету доказування та підстав для вил дачі обмежувального припису, вирішуючи справу на підставі наявних у справі доказів, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, визначивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, встановивши правові норми, які підлягають застосуванню, суд вважає, що вимоги заявника не ґрунтуються на законі та матеріалах справи, не знайшли свого об`єктивного підтвердження під час судового розгляду, тому в задоволенні заяви слід вімовити у повному обсязі.

Outcome: dismissed