Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-29 00:00:00

25 серпня 2016 року позивачка звернулась до суду з позовною заявою, в якій з урахуванням уточнень просила встановити факт окремого проживання її з [PERSON], в зв'язку з фактичними припиненнями шлюбних відносин з 1988 року; визнати житловий будинок № 10 по вул. Янтарна в с. Шевченкове Вітовського району Миколаївської області особистою приватною власністю [PERSON]; визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком № 10 по вул. Янтарна в с. Шевченкове Вітовського району Миколаївської області В обґрунтування своїх вимог [PERSON] вказувала, що вона в період з 1982 року по 23 травня 2002 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] Сімейне життя не склалось тому в 1988 році сторони фактично припинили шлюбні відносини, відповідач покинув родину. З цього часу вони припинили вести спільне господарство та проживати спільно. 23 січня 1991 року позивач за свої власні кошти придбала у радгоспу ім.Шевченко житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований по вул. Янтарна, 10 в с. Шевченкове Вітовського району Миколаївської області. Договір купівлі-продажу був зареєстрований виконавчим комітетом Шевченківської сільської Ради народних депутатів Жовтневого району Миколаївської області в реєстрі за № 13. Кошти за будинок були сплачені позивачкою, що підтверджується квитанцією до касового ордеру. [PERSON] спірним житлом не цікавляться, комунальні послуги не сплачує та не несе інших витрат по утриманню будинку. Вона позбавлена можливості розпоряджатись власним майном. Оскільки відповідач відмовляється знятися з реєстрації в добровільному порядку, вона змушена звернутися до суду з позовом про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням та просить його задовольнити. Крім цього, вважає, що оскільки житловий будинок був придбаний нею за власні кошти в період припинення шлюбних відносин, тому він є її особистою приватною власністю. Позивач вважає, що єдиним засобом захисту її прав як власника вказаного житлового будинку зі здійснення дій щодо можливого користування та його розпорядження можливе лише в судовому порядку у вказаний нею спосіб. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги в повному обсязі та пояснила про вищевикладене, просила позов задовольнити. Її представник також позовні вимоги своєї довірительки підтримав та послався на наявність доказів і підстав з приводу уточнених нею позовних вимог. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце судового розгляду повідомлений належним чином з розміщенням оголошення у засобах масової інформації, визначених постановою КМУ, у зв'язку з чим суд вважає можливим розглянути справу за його відсутності. Дослідивши письмові докази в межах заявлених позовних вимог, та на підставі поданих доказів, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 1982 року. 23 травня 2002 року шлюб був розірваний, відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії 1-ФП № 083640 (а.с. 12). В період шлюбу [PERSON] у радгоспу ім. Шевченко 23.01.1991 року був придбаний житловий будинок № 10 по вул. Янтарна в с. Шевченкове Вітовського району Миколаївської області з господарськими спорудами, що підтверджується договором купівлі-продажу, що зареєстрований виконкомом Шевченківської сільської ради народних депутатів Жовтневого району Миколаївської області в реєстрі за № 13 (а.с. 20). В той же час, з квитанції до прибуткового касового ордеру № 854, слідує, що кошти за цей будинок було сплачено раніше договору, а саме: 28 листопада 1990 року (а.с. 11). У спірному житловому будинку зареєстровані: позивачка, відповідач [PERSON] та їх діти [PERSON] та [PERSON], що підтверджується довідками про склад родини № 1515, 1516 від 28.07.2016 р. Шевченківської сільської ради Вітовського району Миколаївської області. Щодо вимог про встановлення факту припинення шлюбних відносин сторін з 1988 року, то відповідно до\~ст.256 ЦПК України\~у судовому порядку встановлюються факти, що мають юридичне значення, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Вказана стаття, яка передбачає встановлення факту, що має юридичне значення, набрала чинності з 01 січня 2004 року.\~ Відповідно до частини першої\~статті 58 Конституції України\~закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно із частиною першою\~Прикінцеві положення Сімейного кодексу України\~цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності\~Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року. Враховуючи наведене, суд не вбачає підстав для застосування положень ст. 256 ЦПК України, до правовідносин, що виникли до набрання чинності даними положеннями. Стосовно вимог про визнання житлового будинку № 10 по вул. Янтарна в с.Шевченкове Вітовського району Миколаївської області особистою власністю [PERSON], то відповідно до ст. 16 ЗУ Про власність - майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України. Згідно з приписами ст. 5 ЦК України та п.4 Прикінцевих та Перехідних положень цього Кодексу, норм розділу VII прикінцеві положення СК України, правовий статус майна, інших обєктів цивільних прав, визначається нормами матеріального права, які діяли на час його набуття (створення). Відповідно до норм ст.ст. 22 КпШС України (1969 року), які підлягають застосуванню до спірних правовідносин в частині визначення правового статусу вищевказаного житлового будинку та долі сторін в ньому, то майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права щодо володіння, користування і розпорядження цим майном. Відповідно до ч. 2 ст. 28 КпШС - Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. За положеннями\~ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.\~\~ Відповідно до положень\~ст. 60 ЦПК України\~кожна сторона зобовязана довести ті обставин, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. Згідно\~ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко-і відеозаписів, висновків експертів. Як вказує у своєму позові [PERSON], доказами належності спірного будинку до її особистої власності як придбаної під час окремого проживання із відповідачем є договір купівлі-продажу, трудова книжка, ощадна книжка, що підтверджує факт заощаджень та джерело придбання вказаного майна, докази щодо сплати позивачкою податку на землю за вище вказаною адресою. Натомість, ці документи не є доказами фактичного припинення шлюбних відносин між сторонами. Щодо інших письмових доказів, то згідно з актом обстеження на факт не проживання від 22.07.2016 року відповідач [PERSON] за адресою: с. Шевченкове, вул. Янтарна, 10 Вітовського району Миколаївської області не проживає з 2002 року (а.с. 17), в свою чергу, згідно з актом від 30.01.2017 року останній не проживає за вказаною адресою з 1988 року (а.с. 54). Враховуючи відмінність даних щодо часу, з якого відповідач не мешкає за вищевказаною адресою та що має суттєве значення для вирішення даної справи, суд не може вважати наявні у них дані як достеменні відомості та прийняті ці документи як допустимі докази у справі, тим паче, що відомості попереднього акту не спростовані органом, що його видав. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що є односельчанкою позивачки. [PERSON] з чоловіком [PERSON] жили погано, він завдавав дружині тілесних ушкоджень. Приблизно в 90-91 роках стали викупати радгоспні будиночки, тоді будинок придбала і позивачка. Час з якого [PERSON] не мешкає разом із чоловіком вона точно не памятає, пояснила лише про тривалість припинення між ними шлюбних стосунків. Свідок [PERSON] пояснила, що є сусідкою позивачки та знає її з 1979 року. Після розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] вона його не бачила. Вказувала, що сторони разом із дітьми вселились до вищевказаного будинку, що надавався позивачці як працівниці радгоспу. Щодо припинення шлюбних відносин між сторонами пояснювала, що після народження другої дитини відповідач побив [PERSON], на що вона поскаржилась до сільської ради та відповідач утік з дому. Час коли позивачкою було придбано будинок не памятає, припускає, що це було до 2000 року. Вважає, що оскільки відповідач не працював у радгоспі, то не має права на спірний будинок. В той же час, до пояснень свідка [PERSON] стосовно часу, з якого відповідач не мешкає у спірному будинку та припинення шлюбних стосунків між сторонами суд ставиться критично, адже зі змісту акту про не проживання від 22.07.2016 року (а.с. 17), сама ж свідок [PERSON] підписала акт як свідок щодо не проживання [PERSON] у спірному будинку з 2002 року. В наступному, нею як свідком підписано акт по не проживання відповідача у спірному будинку вже з 1988 року (а.с. 54). Враховуючи вище наведене, суд вважає, що належних та допустимих доказів на підтвердження припинення сторонами шлюбних відносин на час придбання спірного будинку, суду не надано. Відповідно до положень ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За наведеного суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] щодо визнання спірного житлового будинку її особистою власністю. Стосовно вимог [PERSON] про визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим будинком, то враховуючи, що позивачем не доведено статус даного майна як такого, що не належить до спільного майна подружжя, а саме: її та відповідача, та, враховуючи придбання вказаного майна у період їх шлюбу, суд розцінює права відповідача щодо цього будинку, як спільного власника, а тому норми статті 405 ЦК України, на які посилається позивач, що стосуються членів сім'ї власника житла, не можуть бути застосовувані судом при розгляді даної справи. Відповідно до ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст. 391 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. За приписами ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За такого, у задоволенні цих вимог також слід відмовити.

Outcome: dismissed