Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-20 00:00:00

25 грудня 2014 року позивач звернулась в суд з позовною заявою до відповідача про поділ спільної власності подружжя, в якій просить скасувати спільну сумісну власність [PERSON] та [PERSON] на недобудований житловий будинок, що знаходиться по [ADDRESS]; визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності на недобудований житловий будинок, що знаходиться по [ADDRESS] по 1/2 частці кожному; скасувати спільну сумісну власність [PERSON] та [PERSON] на недобудований житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться по [ADDRESS] визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності на недобудований житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться по [ADDRESS] по 1/2 частці кожному.. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 27.11.2004 року. Рішенням Балаклійського районного суду від 05.03.2012р. шлюб між ними розірвано. Під час шлюбу ними було придбано недобудований житловий будинок готовністю 93%, що знаходиться по [ADDRESS],та недобудований житловий будинок з надвірними будівлями готовністю 42%, що знаходиться по [ADDRESS]. Відповідач відмовляється переоформити на позивачку належну їй частину від половини вказаного майна, тому вона змушена звернутись до суду з даним позовом. В судовому засіданні представники позивача позов підтримали та наполягали на його задоволенні. Відповідач в судовому засідання заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що він продав квартиру, яка належала йому на праві приватної власності та придбав два недобудованих житлових будинків. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та надані докази, повно і всебічно з'ясувавши всі обставини справи в їх сукупності на підставі чинного законодавства, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюб з 03.02.2012р., рішенням Балаклійського районного суду Харківської області шлюб між ними розірвано (а.с.6). Відповідно до договору купівлі-продажу недобудованого житлового будинку від 19.12.2007 року [PERSON] купив недобудований житловий будинок з погрібом , готовністю 93%, що знаходиться в [ADDRESS] (а.с.14). 21.02.2008 року за останнім зареєстровано право приватної власності на даний недобудований житловий будинок (а.с.16). Відповідно до договору купівлі-продажу недобудованого житлового будинку від 01.06.2009 року [PERSON] купив недобудований житловий будинок з надвірними будівлями, готовністю 42%, що знаходиться в [ADDRESS] (а.с.21). 01.07.2009 року за останнім зареєстровано право приватної власності на даний недобудований житловий будинок. Відповідно до технічних паспортів власником спірних недобудованих житлових будинків є [PERSON] (а.с.17-20, 24-26). Дані обставини не оспорювались сторонами та підтверджуються дослідженими у справі доказами. Стаття 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, чинного на час існування відповідних правовідносин передбачала, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. А відповідно до ст. 28 цього Кодексу, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Статтею 60 Сімейного Кодексу, визначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя, та встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За змістом ст.ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як вбачається із змісту ч. 3 ст. 368, ст. 369 Цивільного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст.ст. 370, 372 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Таким чином, закон визначає підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя, право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та розмір їх часток при поділі майна. Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 27 грудня 2007 року, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за певних обставин, суд може визнати ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу, залишивши майно у їх спільній частковій власності. За змістом статей 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно з ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Враховуючи вищевикладені обставини, суд частково задовільняє позовні вимоги позивача, визнає за нею право власності на 1/2 частину спірних недобудованих будинків, за відповідачем залишається 1/2 частина вказаного майна, оскільки він вже є власником спірних будівель. Вимоги позивача є обгрунтованими, підтверджуються належними доказами та підлягають задоволенню частково. Згідно частини 1 статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача на користь позивача належить стягнути понесені позивачем при подачі позову та документально підтверджені (а.с.1) судові витрати.

Outcome: partial