Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-26 00:00:00

26 березня 2020 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до Прокуратури Дніпропетровської області про звільнення майна з під арешту. Мотивуючи свою заяву тим, що вона є власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності. В 2014 року під час реєстрації вищезазначеної квартири отримала витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяжень, згідно якого обтяження № 7276228 встановлено на підставі Постанови слідчого прокуратури Саксаганського району міста Кривого Рогу від 07.09.2004 року про арешт всього майна. В провадженні прокуратури Саксаганського району міста Кривого Рогу перебувало кримінальна справа № 560049039 по обвинуваченню [PERSON] та [PERSON] у вчиненні правопорушення за ч.4 ст. 191 КК України. Вказана кримінальне провадження постановою слідчого від 29.12.2007 року закрито в порядку п.2 ст.6 КПК України, однак питання про зняття арешту з раніше накладеного на все майно позивачки вирішено не було. Зазначає, що як власник вона не може розпоряджатися своїм майном, накладення арешту всього їй належного майна є таким, що порушує її права, а тому вимушена звернутися до суду для усунення перешкод в реалізації її прав, як власника майна. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 квітня 2020 року позовну заяву було прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи та надано відповідачу строк для надання відзиву по справі. Відповідач скористався своїм правом надання відзиву, подавши його через канцелярію суду 13 травня 2020 року. В відзиві на позовну заяву зазначають, що не погоджуються із позовними вимогами, вважають їх необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Кримінальну справу, у межах якої на майно [PERSON] накладено арешт, закрито на стадії досудового слідства і до суду для розгляду по суті вищевказану справу скеровано не було. Закриття кримінального провадження є юридичним фактом, який припиняє кримінально процесуальні правовідносини, а отже, після прийняття рішення про закриття кримінального провадження рішення про арешт майна, застосований в цьому кримінальному провадженні як засіб його забезпечення, утрачає відповідну концептуальну властивість. Вказують, що із припиненням кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали, а отже і не можливо застосувати порядок скасування такого обтяження. Також, зазначають, що майно, що підлягає зняттю з арешту, а саме квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] належить до спільної часткової власності [PERSON] у розмірі ј частки, а іншими співвласниками майна відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна є [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , права та інтереси яких можуть бути порушені. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити з підстав зазначених в позові. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні не заперечувала щодо задоволення позовних вимог, після залучення третіх осіб. Рішення просила прийняти згідно норм чинного законодавства України. Треті особи [PERSON] , [PERSON] в судовому засіданні, кожен окремо пояснили, що підтримують зняття арешту, накладеного на їх спільну часткову власність, а саме квартиру за адресою: [ADDRESS] , оскільки їх права жодним чином не будуть порушені. Представник ПЕРШОЇ КРИВОРІЗЬКОЇ ДЕРЖАВНОЇ НОТАРІАЛЬНОЇ КОНТОРИ ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ в судове засідання не з`явилися, повідомлені належним чином про день, час та місце судового засідання, будь-яких пояснень, клопотань про відкладення розгляду справи на адресу суду від них не надходило. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] свідоцтво про право власності № [NUMBER] , виданий ОРГАНОМ ПРИВАТИЗАЦІЇ ВИКОНКОМ ЖОВТНЕВОЇ РАЙОННОЇ У МІСТІ РАДИ, видане згідно з рішенням № 295 від 16.07.2014 року ( а.с. 7). Відповідно до інформаційної довідки № 205170858 від 24.03.2020 року з ДЕРЖАВНОГО РЕЄСТРУ РЕЧОВИХ ПРАВ НА НЕРУХОМЕ МАЙНО ТА РЕЄСТРУ ПРАВ ВЛАСНОСТІ НА НЕРУХОМЕ МАЙНО, ДЕРЖАВНОГО РЕЄСТРУ ІПОТЕК, ЄДИНОГО РЕЄСТРУ ЗАБОРОН ВІДЧУЖЕННЯ ОБ`ЄКТІВ НЕРУХОМОГО МАЙНА ЩОДО СУБ`ЄКТІВ, 15 вересня 2004 року було зареєстровано обтяження № 7276228, вид обтяження: арешт нерухомого майна, підстава обтяження: постанова слідчого прокуратури Саксаганського району міста Кривого Рогу від 07.09.2004 року ( а.с.8). Реєстратором відповідного запису про обтяження є Перша Криворізька Державна Нотаріальна контора, на підставі Постанови слідчого прокуратури Саксаганського району міста Кривого Рогу, що підтверджується витягом № 27002207 від 09.10.2014 року ( а.с.10). Згідно листа керівника Криворізької місцевої прокуратури № 3 від 10.01.2020 року на звернення громадянки [PERSON] їй надано постанову про закриття кримінального провадження від 29.12.2007 року. Зазначено, що в матеріалах кримінального провадження відсутня постанова про зняття арешту з нерухомого майна [PERSON] у зв`язку з чим відсутня можливість надати вищевказаний документ (а.с. 14). З постанови слідчого ПРОКУРАТУРИ САКСАГАНСЬКОГО РАЙОНУ МІСТА КРИВОГО РОГУ від 29.12.2007 року вбачається, що кримінальне провадження № 560049039 по обвинуваченню [PERSON] та [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 4 ст. 191 КК України закрито на підставі п.2 ст. 6 КПК України у зв`язку з відсутністю складу злочину, передбаченого ст.191 КК України (а.с.13). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 41 Конституції України визначено: кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Приписами ч.1 статті 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При цьому згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У відповідності\~до ч.1\~ст.\~321\~Цивільного кодексу\~України право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована\~статтею 391 цього Кодексу\~можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном. Арешт на майно позивачки [PERSON] було накладено під час дії\~КПК України\~1960 року за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом. Зокрема,\~статтею 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення слідчим арешту на майно позивача, було передбачено , що арешт майна міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт мав бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. У разі закриття кримінальної справи постановою слідчого арешт майна згідно з частиною першою статті 214\~КПК України\~1960\~року підлягав скасуванню на підставі цього ж процесуального рішення. Згідно зі статтею 174 нині чинного КПК України як підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, в тому числі на тій підставі, що в подальшому застосуванні відповідного заходу відпала потреба. Проте слідчий суддя, як і прокурор, наділений повноваженнями приймати рішення про припинення цього заходу виключно під час досудового розслідування, розпочатого шляхом внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань у порядку, встановленому чинним КПК України. Процедури вирішення означених питань за межами кримінального провадження до набрання чинності цим Кодексом, КПК України не передбачає. Водночас прокурор, слідчий суддя, суд, як і інші органи державної влади та їх посадові особи відповідно до частини другої статті 19 Конституції України зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Однією з загальних засад кримінального провадження згідно з пунктом другим частини першої статті 7, частиною першою статті 9 КПК України є законність, що передбачає обов`язок, суду, слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, інших службових осіб органів державної влади неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства. Суд кримінальної юрисдикції компетентний розглядати цивільний позов лише разом з кримінальною справою, яка надійшла до суду з обвинувальним висновком, і лише у разі, якщо його заявляє особа, котра зазнала матеріальної шкоди від злочину і пред`являє вимогу про її відшкодування до обвинуваченого або до осіб, які несуть матеріальну відповідальність за його дії (частина перша статті 28 КПК України 1960 року). Вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2013 року у справі № 6-26цс13 та Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11 (провадження № 14-105цс19), від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц (провадження № 14-496цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/1247/18 (провадження № 12-99гс19) і підстав для відступлення від неї Верховний Суд у постанові від 08 листопада 2019 року (справа № 643/3614/17) не вбачає. Право власності належить до основоположних прав людини,втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може буті позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законної або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в ц право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначени: Конвенцією прав, відповідно до статті 13 цього міжнародно-правового акта повинні буті забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у статті 4: Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатись своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом. Зазначений принцип відображено й конкретизовано в частині першій статті 321 Цивільного кодексу України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправне позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту прав; власності є гарантована статтею 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Проте, суд вважає, що позовна вимога щодо зобов`язання ПЕРШОЇ КРИВОРІЗЬКОЇ ДЕРЖАВНОЇ НОТАРІАЛЬНОЇ КОНТОРИ ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про обтяження задоволенню не підлягає з огляду на наступне. Суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 ЦПК України. Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання суду дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням суду є контроль за легітимністю прийняття рішень. Виходячи зі змісту положень ЦПК України щодо компетенції суду, останній не може підміняти інший орган та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції іншого органу. Судовий захист повинен сприяти відновленню порушеного права особи, яка звернулася за таким захистом. У зв`язку з наведеним суд вважає, що вимога виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про обтяження позивача, не може бути задоволена, оскільки це є дискреційним повноваженням відповідного органу реєстрації, щодо виконання судового рішення. Таким чином, на час звернення із заявою до суду за наявності арешту (обтяжень) накладених на майно, порушується право власності позивача, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, а тому право позивача підлягає судовому захисту у заявлений ним спосіб шляхом зняття арешту з майна.

Outcome: approved