Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-02 00:00:00

26.11.2019 до Вінницького районного суду Вінницької області надійшла позовна заява АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про за кредитним договором № VIXRRX07240132 від 07.08.2007. 12.12.2019 цивільну справу №128/3135/19 за позовом АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про за кредитним договором на підставі ухвали Вінницького районного суду Вінницької області направлено за підсудністю до Вінницького міського суду Вінницької області. На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького міського суду Вінницької області від 03.01.2020 дану цивільну справу передано на розгляд судді Медяній Ю.В. Ухвалою суду від 08.01.2020 зазначену вище позовну заяву залишено без руху. Ухвалою суду від 03.02.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі. В позовній заяві зазначено, що відповідно до заяви позичальника №VIXRRX07240132 від 07.08.2007 відповідач отримав кредит у розмірі 5962.80 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1% на місяць (12,00% на рік) на суму залишку за кредитом. Однак, в порушення прийнятих на себе зобов`язань, відповідачем [PERSON] не були виконані умови кредитного договору, у зв`язку з чим, станом на 04.11.2019 заборгованість відповідача перед позивачем за кредитним договором № VIXRRX07240132 від 07.08.2007 становить 37107,61 грн., з яких: 14281,80 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 1144,88 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом; 19437,71 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за кредитним договором; штрафи відповідно до п. 5.3 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина); 1743.22 грн. - штраф (процентна складова). Представник позивача АТ КБ «Приватбанк» у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином. Разом з тим, у поданому до суду клопотанні зазначив, що просить суд розгляд справи проводити без участі представника позивача, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом у встановленому законом порядку. Про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не подав. Враховуючи вищезазначене та положення ч. 4 ст. 223 ЦПК України і ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно ч. 1 - ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач і третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Згідно ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що 07.08.2007 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] було укладено кредитний договір у формі заяви позичальника №VIXRRX07240132, відповідно до умов якого банком надано, а [PERSON] отримано кредит у розмірі 5962,80 грн. на строк 24 місяців по 07.08.2009 р. включно зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,0 % у місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 143,11 грн та єдиноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 993,80 грн. в обмін на зобов`язання позичальника по поверненню кредиту, сплати процентів, винагороди в обумовлених в заяві та умовах про надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка»)(Стандарт) (далі - Умови) строки, а також сплати комісії, яка зазначена в умовах. (а.с. 7). Вказаним договором сторони узгодили, що погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, за який приймається період з «9» по «14» число кожного місяця позичальник повинен надавати банку грошові кошти в сумі 424,26 грн., для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотків, винагороди, комісії, а також інших виплат згідно умов. З тексту заяви позичальника №VIXRRX07240132 від 07.08.2007 вбачається, що відповідач виразив свою згоду, що заява разом з запропонованими ПриватБанком Умовами надання споживного кредиту фізичним особам, тарифами складає між відповідачем та банком кредитно заставний договір. Відповідно до вимог статті 628 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Положеннями статей 526, 530 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу; якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до статті 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Як вбачається з заяви позичальника № VIXRRX07240132 від 07.08.2007 року, сторони узгодили, що згідно з пунктом 4.2 Умов, при порушенні позичальником зобов`язань по кредиту, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 11,83% на місяць розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом. Згідно із ч.1 ст.1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів установлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Припис абз. 2 ч. 1 ст.1048 ЦК про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише в межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч.2 ст.1050 ЦК. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст.625 ЦК, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Таким чином, у справі, яка розглядається, вимоги банку про стягнення процентів після серпня 2009 року (закінчення строку кредитування) не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. Такі правові висновки суду узгоджуються з позицією Великої палати ВС, висловленою у постанові від 28.03.2018 у справі №444/9519/12. У ст. 1050 ЦК України передбачено: якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього кодексу. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, у цій справі кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК, а не у вигляді стягнення процентів та пені, однак таких вимог банк не заявляв, у зв`язку із чим позовні вимоги про стягнення процентів та пені, нарахованих після закінчення строку дії кредитного договору, є необґрунтованими. Таким чином, оскільки відповідач не виконував належним чином взяті на себе за договором споживчого кредиту зобов`язання, суд вважає, що позивачем правомірно нараховано виключно за період з 07.08.2007 р. по 07.08.2009 р. відсотки за користування кредитними коштами. Станом на серпень 2009 року відповідно до разрахунку заборгованості за заявою позичальника №VIXRRX07240132 від 07.08.2007 загальний залишок заборгованості за процентами становив 950, 21 грн. Що стосується комісії, то суд вважає, що нарахування та відповідно вимога про її стягнення вважається такою, що не відповідає вимогам закону. Так, Положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як підчас укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Встановлення ж в кредитному договорі сплату комісії (щомісячної винагороди, винагороди за проведення додаткового моніторингу та надання фінансового інструменту) позивач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються відповідачу. При цьому позивач фактично нараховував, а відповідач сплачував комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок відповідача, що є незаконним. Вказане відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15, а також постанові Верховного Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 22 січня 2020 року у справі № 336/5798/14. Позовні ж вимоги в частині стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов`язання за договором в суму 19437,71 грн., 500 грн. штрафу (фіксованої складової) та 1743,22 грн. штрафу (процентної складової) згідно пунктом 5.1 та 5.3 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам, задоволенню не підлягають. Суд не вбачає наявності правових підстав для стягнення та вважає вимоги безпідставними через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті позивача у анкеті позичальника від 07.08.2007 року, а умови надання споживчого кредиту фізичним особам не можуть вважатися частиною договору в силу відсутності підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 07.08.2007 року шляхом підписання заяви позичальника. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати неустойки у вигляді штрафу за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Аналогічна позиція міститься в Постанові Верховного суду від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17, провадження № 14-131цс19). Таким чином, з урахуванням вищевказаного позовні вимоги в частині стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов`язання за договором в суму 19437,71 грн., 500,00 грн. штрафу (фіксована частина) та 1743,22 грн. штрафу (процентна складова), задоволенню не підлягають. З огляду на вказане, суд вважає, що позовні вимоги позивача в частині стягнення 950,21 грн. - заборгованість по відсотках за користування кредитом за період дії кредитного договору тобто з 07.08.2007 по 07.08.2009 року, є обґрунтованими, доведеними належними доказами та такими, що підлягають задоволенню. В решті позовних вимог слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 49 грн. 18 коп., підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved