Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-29 00:00:00

24 лютого 2014 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю. Він обґрунтовував свої вимоги тим, що йому на праві приватної власності належить житловий будинок №101 по вул.Островського в м.Костянтинівка Донецької області. Будучи власником вказаного будинку, він обмежений у своєму праві, тому що в домі зареєстровані його колишня дружина [PERSON] та дочка [PERSON] Відповідачі у будинку не проживають з 2010 року, їхніх особистих речей у домі немає і по теперішній час не знялись з реєстрації. У зв'язку з наведеними обставинами він змушений нести додаткові витрати по утриманню будинку. В добровільному порядку відповідачі знятись з реєстрації не бажають, у зв'язку з чим він просить визнати [PERSON] та [PERSON] особами, що втратили право користування зазначеним жилим приміщенням. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги, посилаючись на ті ж обставини, що й у позовній заяві. Відповідач [PERSON]. яка також представляє інтереси відповідача [PERSON], в судовому засіданні позов не визнала та пояснила суду, що перебувала з позивачем у шлюбі з 10 січня 1987 року, а 28 листопада 2012 року їхній шлюб був розірваний за рішенням суду. [PERSON] є їхньою дочкою. У період шлюбу, 21 квітня 2003 року вони придбали житловий будинок по вул.Осторовського,101 в м.Костянтинівка Донецької області, тобто він є спільною сумісною власністю подружжя і вона, як співвласник не може втратити право користування житлом у цьому будинку, оскільки норми ч.2ст.405 ЦК України розповсюджуються лише на членів сім’ї власників. Більш того, вона, як співвласник житлового будинку, не оспорює права користування житлом у цьому домі відповідача [PERSON] і тому, вона не може бути визнана особою, що втратила право користування жилим приміщенням. Заслухавши сторони, дослідивши докази у справі, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] проживали у зареєстрованому шлюбі з 10 січня 1987 року, мають повнолітню дочку, [PERSON], [INFO], а 28 листопада 2012 року їхній шлюб був розірваний за рішенням Костянтинівського міськрайонного суду (а.с.10). У період шлюбу, 21 квітня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку по вул.Осторовського,101 в м.Костянтинівка Донецької області (а.с.36-37), і сторони були зареєстровані у цьому домі (а.с.11-15). Відповідно до ч.3ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом, а ч.1 ст.369 ЦК України встановлено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст.41 Конституції України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Таким чином, право співвласника житлового будинку вул.Осторовського,101 в м.Костянтинівка Донецької області, яким є відповідач [PERSON], на користування житлом не може бути обмежено і з наведених позивачем підстав вона не може бути визнана особою, що втратила користування житловим приміщенням. Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України з урахуванням положень ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Частиною 2 статті 405 ЦК України передбачено, що член сім’ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім’ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З огляду на наведені норми закону, незважаючи на те, що відповідач [PERSON] у домі фактично не проживає, враховуючи, що співвласником житлового будинку [PERSON] не оспорюється право цього відповідача на користування житлом у цьому домі, остання не може бути визнана особою, що втратила право користування житлом.

Outcome: dismissed