Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-08 00:00:00

24 березня 2021 року [PERSON] звернулася до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до казенного підприємства «Південукргеологія» про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні. Ухвалою суду від 09 листопада 2021 року залучено до участі у справі правонаступника позивача державне комерційне підприємство «Південукргеологія». Позовна заява мотивована тим, що у період з 11 березня 2001 року по 11 листопада 2020 року позивач знаходилась у трудових відносинах з казенним підприємством «Південукргеологія» Державної служби геології та надр України, після чого 11 листопада 2020 року була звільнена з роботи у зв`язку зі скороченням штату, згідно наказу № 107-к від 11.11.2020, яким також була передбачена виплата вихідної допомоги відповідно до ст. 44 КЗпПУ та виплата компенсації за невикористану щорічну відпустку тривалістю 107 календарних днів. Відповідно до розрахунку при звільненні № КП000000055 позивачу нарахована вихідна допомога у розмірі 2557,10 грн., компенсація за невикористану відпустку у розмірі 12085,65 грн., та заробітна плата у розмірі 39530,86 грн., однак при звільненні розрахунок з нею проведено не було. Окрім вищевказаних нарахувань, позивач просить також стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 13978,54 грн. (середньоденна заробітна плата позивача складала 170,47 грн., з моменту звільнення та звернення позивача до суду пройшло 82 робочих дні, 170,47 х 82 = 13978,54 грн.). Разом з тим, протиправними діями відповідача позивачу було завдано моральної шкоди, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків та докладення додаткових зусиль для організації свого життя, яку вона оцінює в розмірі 25000 грн. Позивач у судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] у судове засідання не з`явилася, надала суду відзив, позов визнає частково. У період з 11.03.2001 по 11.11.2020 позивач працювала у казенному підприємстві «Південукргеологія», яке згідно наказу від 28.10.2020 № 472 Державної служби геології та надр України з 14.05.2021 було перетворено на державне комерційне підприємство «Південукргеологія», на посаді сестри медичної Комплексної партії «Кривбасгеологія. За вищевказаний період роботи позивача, відповідач визнає борг в частині невиплати заробітної плати у сумі 18869,18 грн., вихідної допомоги у сумі 2058,47 грн., та компенсації за невикористану відпустку в сумі 9728,95 грн. Згідно протоколів № 1/2020 від 27.01.2020 та № 5/4-2020 від 08.09.2020 засідання комісії по трудових спорах казенного підприємства «Південукргеологія» у виконавчій службі Соборного відділу державної виконавчої служби знаходиться на виконанні заява позивача щодо виплати їй заборгованості по заробітній платі за листопад 2019 року у сумі 2173,32 грн., та за грудень 2019 року у сумі 3163,10 грн., на загальну суму 5336,42 грн., та буде виплачена по мірі знаходження коштів на розрахунковому рахунку відповідача. Згідно протоколу № 3/4-2020 від 03.07.2020 засідання комісії по трудових спорах казенного підприємства «Південукргеологія» у виконавчій службі Соборного відділу державної виконавчої служби знаходилась на виконанні заява позивача щодо виплати їй заборгованості по заробітній платі за січень 2020 року у сумі 3203,29 грн., та вже отримана позивачем. У заборгованість за листопад 2020 року - 12043,48 грн. увійшла сума вихідної допомоги в розмірі 2058,47 грн., та компенсація за невикористану відпустку у розмірі 9728,95 грн. Відповідач визнає заборгованість по заробітній платі у розмірі 18869,18 грн., вихідної допомоги у розмірі 2058,47 грн., компенсації за невикористану відпустку у розмірі 9728,95 грн., всього - 30656,60 грн. Разом з тим, відповідач не визнає позовні вимоги позивача щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки позивачем не було сплачено судовий збір за вказаною вимогою при зверненні до суду, та вважає безпідставною вимогу про стягнення моральної шкоди, оскільки не зазначено в чому полягає завдана моральна шкода, та з яких міркувань позивач виходила визначаючи її розмір. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що [PERSON] працювала у казенному підприємстві «Південукргеологія» з 11.03.2001 по 11.11.2020, що підтверджується копією трудової книжки, та копією наказу № 107-к від 11.11.2020 про звільнення працівників підприємства у зв`язку зі скороченням штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с.3-5). Згідно розрахунку при звільненні № КП000000055 від 11.11.2020, заборгованість по заробітній платі [PERSON] складає 39530,86 грн., заборгованість з виплати вихідної допомоги - 2557,10 грн., та компенсація за невикористану відпустку - 12085,65 грн. (а.с. 7, 8). Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається яка на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Нормами ст. 47 КЗпП України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплат за трудовим договором та інші виплати. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Отже, передбачений ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу. При цьому здійснення відповідних розрахунків визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Аналогічну правову позицію викладено в постанові Верховного суду України від 21.01.2015 у справі №6-195цс14, а в силу вимог ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за звернення особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивачем проведено розрахунок розміру середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати за останні два робочих місяці перед звільненням, розмірі якої склав 5114,21 грн., де середньоденна заробітна плата позивача складає 170,47 грн. У зв`язку з тим, що відповідачем не проведено повний розрахунок з позивачем у день звільнення, та з часу звільнення до дня звернення позивача до суду пройшло 82 робочих дні, відповідно середньоденний заробіток за час затримки виплати заробітної плати позивача за період з 11.11.2020 по 10.03.2021 складає 13978,54 грн. (82 робочих днів х 170,47 грн. середньоденної заробітної плати), та підлягає стягненню з відповідача за період заявлений позивачем згідно вимог ст. 13 ЦПК України. Заперечення відповідача щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку у зв`язку з несплатою позивачем судового збору є безпідставним та спростовується квитанцією про сплату судового збору від 20 квітня 2020 року (а.с.20). Також, не підтверджено факт виплати позивачу заборгованості по заробітній платі за січень 2020 року у сумі 3203,29 грн., оскільки наданий відповідачем розрахунковий лист не містить відомостей про виплату нарахованих в нім сум (а.с.45). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди, суд виходить з того, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди не визначений на законодавчому рівні, а тому визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Відповідно до роз`яснень викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди» під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Разом з тим, суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, де визнана презумпція моральної шкоди. Так, рішенням від 27.07.2004 по справі «Ромашов проти України», суд стягнув на користь заявника моральну шкоду, хоча заявник не представив жодного документа на підтвердження своїх вимог про відшкодування моральної шкоди. У процесі розгляду заяви суд звернув увагу на те, що згідно з правилом 60 Регламенту Суду будь-яка вимога щодо справедливої сатисфакції має містити перелік претензій може бути представлено письмово разом з відповідними підтверджуючими документами або свідченнями, «без наявності яких суд може відхилити вимогу повністю або частково». При визначенні розміру моральної шкоди суд враховує характер та ступінь душевних страждань, яких зазнала [PERSON] , їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті, порушення звичного ритму життя, тому виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача 5000 грн. моральної шкоди, а в іншій частині позову - відмовити. Статтею 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до вимог статей 4, 5 Закону України «Про судовий збір» та положень статті 141 ЦПК України, позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір в розмірі 3250 грн., та підлягає стягненню з відповідача на її користь. На підставі вищенаведеного,

Outcome: partial