Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-04 00:00:00

24.11.2016 року позо надійшов до суду. 15.12.2016 року провадження у справі відкрито. [PERSON] 24.11.2016 року звернувся до суду з позовом про стягнення з [PERSON] суми боргу за договорами позики. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 18.02.2012 року він уклав з [PERSON] договір позики згідно якого, передав їй грошові кошти в сумі 7500 грн. зі строком повернення боргу 30.12.2012 року. Крім того, 25.05.2014 року було укладено між тими ж сторонами інший договір позики згідно якого, позивач передав відповідачеві грошові кошти в сумі 20000 доларів США зі строком повернення боргу 30.05.2014 року. В зазначені кінцеві терміни відповідач не виконала своїх зобовязань та грошові кошти не повернула. Тому, позивач вирішив звернуться до суду із вказаним позовом та просить стягнути з відповідача на свою користь за першим договором 7500 грн., за другим 512600 грн., що еквівалентно 20000 доларів США станом на 14.11.2016 року, а всього 520100 грн. Крім того, позивач просить стягнути з відповідачки понесені судові витрати зі сплати судового збору. Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали заявлені позовні вимоги, просили їх задовольнити і пояснили судові, що вказані гроші були передані готівкою відповідачу особисто. Відповідач та його представник в судовому засіданні повністю заперечували проти задоволення позовних вимог. Щодо договору позики від 18.02.2012 року пояснили, що, дійсно, вказана сума була передана відповідачеві позивачем особисто готівкою, але у строки, передбачені договором, відповідач грошей не повернула. Вказана сума не повернута і на день розгляду справи у суді. Вважає, що позивач пропустив строк позовної давності у 3 роки для звернення до суду за захистом своїх порушених прав. Так, строк повернення грошових коштів за вказаним договором позики почав свій перебіг з 31.12.2012 року, а з позовом позивач звернувся до суду лише 22.11.2016 року, тобто більш ніж через 3 роки та 10 місяців. Поважних же причин пропуску цього строку стороною позивача не наведено. Щодо другого договору позики від 25.05.2014 року сторона відповідача пояснила, що вказаних грошових коштів від відповідача отримано не було. Так, вказану розписку, про нібито отримання [PERSON] від [PERSON] 20000 доларів США, перша написала під тиском з боку позивача, який хотів отримати від неї компенсацію вартості ? частки квартири, яку він мав подарувати їхній спільній дочці і подарував відповідно до договору дарування на другий день 26.05.2014 року. Проте, реально вказаних грошей відповідач не отримувала від позивача, тобто в даному випадку написання подібної розписки не є наслідком отримання грошей у позику, а написана вона під впливом інших обставин, зокрема, й вищенаведених. Крім того, сам текст розписки не є чітким та зрозумілим. Так, з неї не вбачається моменту передання грошей, а аналізуючи її текст можна дійти висновку, що нібито сама [PERSON] віддасть вказану суму [PERSON] строком на 10 днів. Таким чином, сторона відповідача вважає, що договір позики від 25.05.2014 року не є укладеним і не тягне за собою відповідних правових наслідків. З приводу пропуску строку позовної давності щодо виконання зобовязань за першим договором позики від 18.02.2012 року з боку сторони позивача ніяких пояснень не надійшло, як і не було наведено жодної поважної причини його пропуску. Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши позовну заяву, дослідивши та проаналізувавши письмові матеріали справи, встановив обставини та відповідні до них правовідносини. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. А відповідно до ст.ст. 1046-1048 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і у строк, відповідно до умов договору та вимог закону, а згідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Позивачем у справі на підтвердження укладення договору позики від 18.02.2012 року надано письмову розписку складену відповідачем (а.с.6). Згідно договору позики [PERSON] взяла у [PERSON] позику в сумі 7500 грн. та зобовязалася повернути грошові кошти до 30.12.2012 року. Вказаний договір є безпроцентним. Відповідач у судовому засіданні, фактично, визнала наявність невиконаних грошових зобов`язань перед позивачем, гроші не повернула, проте, причини невиконання зобов`язання правового значення для справи не мають. Тому, суд вважає, що відповідач прострочивши виконання зобовязання, має повернути грошові кошти позивачеві. Проте, стороною відповідача заявлене клопотання про застосування строку позовної давності у три роки, в результаті чого просила відмовити позивачеві у задоволенні вказаної позовної вимоги саме з цих підстав. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України) Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Так, строк повернення грошових коштів за вказаним договором позики почав свій перебіг з 31.12.2012 року, а з позовом позивач звернувся до суду лише 22.11.2016 року, тобто більш ніж через 3 роки та 10 місяців. Поважних же причин пропуску цього строку стороною позивача, як і будь-яких пояснень з цього приводу, стороною позивача не наведено. Таким чином, суд вважає, що хоча з підстав матеріального права дана позовна вимога підлягає задоволенню, проте, з підстав процесуального права у її задоволенні слід відмовити. Позивачем у справі на підтвердження укладення договору позики від 25.05.2014 року надано письмову розписку складену відповідачем (а.с.7). Згідно цього документу [PERSON] вважає, що [PERSON] взяла у нього позику в сумі 20000 доларів США з кінцевим терміном повернення до 30.05.2014 року. Вказаний договір є безпроцентним. Станом на день звернення до суду з позовом боржник не розрахувався з [PERSON] і сума боргу в гривневому еквіваленті становить 520100 грн. З даним твердженням позивача суд погодитися не може. Так, на думку суду, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, слід виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Також, потрібно ретельно досліджувати текст самої розписки, оскільки не завжди сам текст розписки свідчить про факт отримання грошей. Текст розписки такий: «Расписка Я, [PERSON], обвязуюсь отдать 20 тысяч доларов США, [PERSON], на срок, десять дней, до 30.05.2014 года. 25.05.2014 г. (подпись) /[PERSON]/.» Таким чином, суд з тексту розписки не вбачає моменту передання грошових коштів, що є обовязковою умовою для того, щоб договір вважався укладеним. Крім того, в розписці не вказано порядку повернення грошових коштів, тобто він є незрозумілим, адже вказано «на срок десять дней, до 30.05.2014 года», тоді як сама розписка складена 25.05.2014 року, що вказує лише на пять днів. Заплутаний текст розписки можна тлумачити і з іншого боку, наприклад, таким чином, що [PERSON] зобовязується дати 20000 доларів США [PERSON] на строк десять днів. Сумнівним видається факт передачі грошей ще й і з тих причин, що наявність договору дарування квартири (витяг з Держреєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності а.с.85) від 26.05.2014 року позивачем спільній дочці сторін у справі, непрямо підтверджує позицію сторони відповідача стосовно причини написання спірної розписки. Суд має зазначити, що на практиці трапляються випадки, коли боргова розписка видається не за наслідками одержання грошей у позику, а під впливом інших обставин, зокрема, й вищенаведених. Так, відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Таким чином, суд дійшов висновку, що розписка, надана відповідачкою позивачу про нібито наявну певну суму боргу не відповідає вимогам чинного законодавства, що предявляється до договорів позики, а саме: розписка не містить посилання на момент передання грошових коштів, а умови надання та повернення коштів є суперечливими, зокрема, щодо їхніх дат та контрагентів. Оскільки моменту передання грошей судом не встановлено, то договір позики вважається таким, що не укладений і юридичні наслідки між сторонами за ним не настають. Таким чином, позов в частині стягнення суми позики за договором від 25.05.2014 року задоволенню не підлягають. Враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги незаконними, необґрунтованими та таким, що задоволенню не підлягають. У відповідності до ст. 141 ЦПК України суд залишає всі понесені судові витрати за позивачем.

Outcome: dismissed