Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-12 00:00:00

26.01.2018 року позивач звернувся до Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області із вищевказаною заявою та просить суд визнати відповідачів, такими що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком № 61 по вул.\~Історична в м.\~Покров Дніпропетровської області, посилаючись на те що [PERSON] та її діти [PERSON] Сіді та [PERSON] є, відповідно, донькою та онуками дружини позивача. З 2007 року відповідачі зареєстровані в житловому будинку № 61 по вул.\~Історична в м.\~Покров Дніпропетровської області, власником якого є позивач, однак протягом десяти років не проживають за вищевказаною адресою та у добровільному порядку знятись з реєстрації за вищевказаною адресою не бажають. За наявності вищевказаних обставин позивач був змушений звернутись до суду з вищевказаним позовом. Позивач та його представник у судове засідання не з'явились, про місце та час розгляду були повідомлені належним чином, але через канцелярію суду надали заяви про розгляд справи без їхньої участі, позовні вимоги підтримують. Відповідачі у судове засідання не з'явились, про місце та час розгляду були повідомлені належним чином, але через канцелярію суду надали заяви згідно яких позовні вимоги визнають та не заперечують проти їх задоволення. Представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Покровської міської ради Дніпропетровської області у судове засідання не з'явилась про місце та час розгляду була повідомлена належним чином, але через канцелярію суду надала заяву про розгляд справи без її участі. Крім того зазначила, що права неповнолітньої дитини не порушуються оскільки у власності матері дитини перебуває 1/3 частина квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], та у будь-який час мати зможе зареєструвати свою дитину за цією адресою. Відповідно до ч.2\~ст.247 ЦПК України,\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, прийшов до наступних висновків. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України, відповідно до ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України\~встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ч. 2\~статті 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. У судовому засіданні встановлено, що позивач, на підставі договору купівлі-продажу серія ААН №\~807279, посвідченого приватним нотаріусом Орджонікідзевського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого під № 78, є власником житлового будинку № 61 по вул. Історична (Красіна) в м. Покров (Орджонікідзе) Дніпропетровської області. Згідно відомостей з домової книги в будинку № 61 по вул. Історична (Красіна) в м. Покров (Орджонікідзе) Дніпропетровської області окрім позивача та його дружини - [PERSON], за вказаною адресою зареєстровані [PERSON] з 06.08.2007 року, [PERSON] та [PERSON] з 08.06.2007 року. Відповідно до\~ст. 9 ЖК України\~ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення, або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч. 1\~ст. 163 Житлового кодексу Української РСР\~у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою\~статті 71 цього Кодексу. Згідно ч. ч. 1, 2\~ст.64 Житлового кодексу Української РСР\~члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Згідно положень\~ст. 71 Житлового кодексу Української РСР\~при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадках: 1) призову на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років - протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; перебування на військовій службі прапорщиків, мічманів і військовослужбовців надстрокової служби - протягом перших п'яти років перебування на дійсній військовій службі; 2) тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв'язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання; 3) влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім'ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім'ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. 4) виїзду у зв'язку з виконанням обов'язків опікуна чи піклувальника, наданням батькам-вихователям житлового будинку або багатокімнатної квартири для створення дитячого будинку сімейного типу - протягом усього часу виконання таких обов'язків; 5) влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей-інвалідів, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги - протягом усього часу перебування в них; 6) виїзду для лікування в лікувально-профілактичному закладі - протягом усього часу перебування в ньому; 7) взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім'ї. У випадках, передбачених пунктами 1-7 цієї статті, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті. Відповідно до\~ст. 72 Житлового кодексу Української РСР\~визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Право на звернення з таким позовом мають особи, яким належить право постійного користування цим жилим приміщенням (наймач, члени сім'ї наймача), в тому числі і ті з них, які зберігають це право як тимчасово відсутні. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 10\~постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, в зв'язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім'ї наймача права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності щодо жилого приміщення, будинку, квартири тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сімї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сімї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сімї власника без поважних причин понад один рік. Згідно з ч.1\~ст.206 ЦПК України\~позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно з ч.ч. 4-5\~ст.206 ЦПК України\~у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд; суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє. Суд вважає встановленим факт непроживання відповідачів за вищевказаною адресою понад встановлений законом строк, однак вони залишаються зареєстрованими за даною адресою, окрім того вказана обставина визнається самими відповідачами. Суд приймає заяву [PERSON] подану в інтересах [PERSON] Сіді про визнання позову та вважає її такою, що не суперечить інтересам дитини, оскільки права неповнолітньої дитини не будуть порушені. Викладене також узгоджується з позицією представника органу опіки та піклування виконавчого комітету Покровської міської ради Дніпропетровської області. Враховуючи повне визнання відповідачами позову, та те, що факт непроживання відповідачів за місцем своєї реєстрації понад визначені законом строки встановлений, а визнання їх таким, що втратили право користування жилим приміщенням має для позивача важливе юридичне значення та ніким не оспорюється, суд вважає можливим задовольнити вимоги щодо визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Outcome: approved