Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-31 00:00:00

26.12.2014 року позивач звернулась до суду з позовом, який в подальшому уточнила та згідно редакції від 03 липня 2015 року просила ухвалити рішення, яким визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0, 0576 га, за адресою [ADDRESS] (державний акт наи право власності на земельну ділянку від 10.05.2012 року, кадастровий номер [NUMBER]) в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON], померлого [INFO] року. Свої вимоги мотивувала тим, що [INFO] року помер її батько [PERSON]. Ппісля його смерті відкрилась спадщина в тому числі на земельну ділянку площею 0, 0576 га. за адресою [ADDRESS]. Позивач зазначає, що вона є спадкоємцем першої черги після смерті батька та має право на отримання у власність в порядку спадкування за законом майно, яке належало йому. Позивач зазначає, що нотаріусом було їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з тим, що у нотаріальну контору необхідно надати правовстановлюючі документи на спадкове майно, яких у неї немає. Вищевказане і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Ухвалою судді від 02.02.2015 року провадження по справі було відкрито та призначено судове засідання. В ході розгляду справи 22.03.2016 року третя особа [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], в якому просить суд визнати за нею право власності на ? частину земельної ділянки, площею 0,0576 гектарів, за адресою [ADDRESS], оформленої на померлого [INFO] року [PERSON] державним актом серії [NUMBER] від 10 травня 2012 року. В обґрунтування свого позову посилається на те, що отримана та оформлена за життя померлого [PERSON] земельна ділянка має статус сумісно набутого майна, і вона набула на неї рівне з померлим право власності. Ухвалою суду від 01.04.2015 року прийнято до провадження суду позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет позову [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності та об`єднано його в одне провадження з позовом [PERSON] до Одеської міської ради, третя особа [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.74, 76, 77 ЦПК України. Представник позивача за первісним позовом [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні позов своєї довірительниці підтримала та просила задовольнити його в повному обсязі, у задоволені позову третьої особи просила відмовити, вказуючи на те, що спірна земельна ділянка була персональною винагородою померлого. Представник відповідача ОМР у судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи сповіщався належним чином, надав до суду письмові заперечення на позовну заяву та заяву про розгляд справи у відсутності представника ОМР. Представник третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні первісний позов [PERSON] визнав частково, а саме в частині визнання права власності за останньою на 1\\2 частини земельної ділянки, позов [PERSON] підтримав в повному обсязі, наполягав на його задоволенні. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, вважає, що первісний позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню, а позов третьої особи [PERSON] слід задовольнити в повному обсязі, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що [INFO] року помер [PERSON],, що підтверджується Свідоцтвом про смерть Серії [NUMBER], виданим повторно 24 червня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 3350. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належну йому 1/3 частку квартири [ADDRESS], яка належала померлому на праві приватної спільної часткової власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло виданого Управлінням житлово-комунального господарства міськвиконкому Одеської міської Ради народних депутатів 29.07.1996 року за №4-9914, а також на земельну ділянку площею 0, 0576 га, за адресою: [ADDRESS], яка рішенням Одеської міської ради від 19.04.2012 року № 1930-VI була передана померлому у приватну власність для індивідуального будівництва, що підтверджується самим рішенням та Державним актом на право власності на земельну ділянку Серії [NUMBER]. У відповідності зі ст. 1223 ЦК у разі відсутності заповіту право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1258 ЦК спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття. Згідно зі ст. 1261 ЦК у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Спадкоємцями майна померлого [PERSON] є його донька [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER], а також цивільна дружина [PERSON], що підтверджується рішенням колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області від 09.02.2016 року, яким встановлено факт проживання [PERSON] та [PERSON], який помер [INFO] року, однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року до дня смерті [PERSON] [INFO] року. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належать спадкодавцеві на момент відкриття спадщини не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1270 ЦК України строк для прийняття спадщини встановлюється у шість місяців та починається з часу відкриття спадщини. В установлений законом строк, 25 квітня 2014 року [PERSON], а 27 серпня 2014 року [PERSON] звернулись до Третьої одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, у зв'язку з чим державним нотаріусом було заведено спадкову справу № 397/2014 року, копія якої була витребувана судом. 07 жовтня 2014 року державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Ставнійчук А.О. було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно якого [PERSON] успадкувала 1/3 частку квартири [ADDRESS], після смерті свого батька [PERSON]. Однак, постановою від 2 грудня 2014 року державного нотаріуса відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS], через те, що за померлим не зареєстровано право власності. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» (пункт 23) передбачено звернення до суду за правилами позовного провадження осіб, яким нотаріус відмовив в оформленні права на спадкування. Як вбачається з листа, виданого Управлінням Держземагенства у м. Одесі Одеської області № 29-1505-0.11-5410/2-14 від 05.11.2014 року, за померлим [PERSON] право власності (користування) на земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS] не зареєстровано. Проте, як вбачається з листа Департаменту комунальної власності Одеської міської ради № 01-19/3871-09-02 від 15.10.2014 року, рішенням Одеської міської ради від 19.04.2012 року №1930- VІ земельна ділянка площею 0,0576 га, за адресою [ADDRESS] передана у приватну власність гр.. [PERSON] для індивідуального дачного будівництва. 10 травня 2012 року [PERSON] Управлінням Держкомзему у м.Одесі було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку Серії [NUMBER], який до теперішнього часу є чинним та зареєстрованим у встановленому законом порядку. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У відповідності зі ст. 182 ЦК України, право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації. Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) У відповідності до правової позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 16.05.2013, № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не було одержано свідоцтво про право на спадщину (ст. 1297 ЦК) або не здійснено державну реєстрацію права на спадщину (ст. 1299 ЦК), слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов'язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов'язку у виді втрати права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов'язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК). Як передбачено ст. 328 ЦК України право власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно до норми ст. 392 ЦК України вбачається, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати їм документа, який засвідчує його права власності. У даному випадку судом достовірно встановлено, що [PERSON] рішенням Одеської міської ради було передано у приватну власність вищевказану земельну ділянку, однак зареєструвати вказане право у відповідних органах реєстрації за життя він не встиг, що є підставою для визнання в судовому порядку права власності за позивачем [PERSON] на ? частину земельної ділянки в порядку спадкування за законом після смерті батька. Визнаючи право власності на ? частину земельної ділянки в порядку спадкування за законом після смерті батька за [PERSON], судом враховано той факт, що [PERSON] на момент приватизації померлим [PERSON] спірної земельної ділянки проживала з останнім однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Відповідно до норм ст.74 СК України, якщо чоловік та жінка проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, або в будь якому іншому шлюбі, майно набуте ними за час спільного проживання належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 СК України (право спільної сумісної власності подружжя). Тобто при застосуванні ст.74 СК України слід виходити з того, що ця норма поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст.74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіки та жінки без реєстрації шлюбу в період, у продовж якого було придбане спірне майно. Отже фактичні шлюбні відносини - проживання чоловіка та жінки однією сім'єю породжують ті самі юридичні наслідки майнового характеру, що і перебування у зареєстрованому шлюбі. Зокрема, все майно набуте подружжям під час перебування у фактичних шлюбних відносинах належить їм на праві спільної сумісної власності, при цьому частки у разі поділу їхнього спільного майна вважаються рівними. Відповідно до пункту 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства про право на шлюб та визнання його недійсним та поділ майна подружжя» зазначено, що при застосуванні ст.74 СК України, що регулює поділ майна, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Відповідно до пункту 23 вказаної Постанови, спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами. Частино 5 ст. 61 СК України (в редакції від 11.01.2011 року) передбачалось, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Вказана норма статті була виключена на підставі Закону № 4766-VI від 17.05.2012 року. Відповідно до ст. 372 ЦК України, ст.70 СК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників є рівними. З матеріалів справи вбачається, що Третьою Одеською державною нотаріальною конторою було відкрито спадкову справу № 397/2012 за заявою [PERSON], однак, останній було запропоновано надати документи, що підтверджують родинні стосунки з померлим. Після чого [PERSON] звернулась спочатку до Малиновського районного суду м. Одеси з заявою, а потім до Київського районного суду м. Одеси з позовом про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Оскільки факт спільного сумісного проживання третьої особи з самостійними вимогами [PERSON] та [PERSON], померлого [INFO] року, однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по день смерті останнього встановлений рішенням апеляційного суду Одеської області від 09.02.2016 р., тому при поділі майна судом застосовуються положення ст.74 СК України, з урахуванням чинної на той час ч. 5 ст. 61 СК України. Частиною першою статті 11 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Положеннями ст. 3 ч. 1 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За приписами п. 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Частиною 1 статті 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право (ч. 1 та 2 ст. 16 ЦК України). За ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. ст. 58-59 ЦПК України докази по справі повинні бути належними та допустимими, та не ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Суд не приймає до уваги доводи представника позивача [PERSON] про те, що спірну земельну ділянку її батьку було надано в якості нагороди за його заслуги перед вітчизною, так як на виконання ухвали суду від 31.03.2015 року Управлінням Держземагенством у м. Одесі Одеської області було надано проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. [PERSON], відповідно до якого вбачається, що дійсно гр. [PERSON] був поважною та видатною людиною, мав почесне звання «Заслужений винахідник України», проте спірну земельну ділянку йому було видано на загальних підставах, а докази іншого в матеріалах справи відсутні. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, ст.1 ЦПК України задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Аналізуючи вищевикладені обставини, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність визнання за [PERSON] та [PERSON] право власності по ? за кожною на земельну ділянку площею 0, 0576 га, за адресою [ADDRESS] (державний акт на право власності на земельну ділянку від 10.05.2012 року, кадастровий номер [NUMBER]) після смерті [PERSON], померлого [INFO] року. На підставі викладеного і

Outcome: partial