Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-02 00:00:00

25 жовтня 2019 року позивач звернувся до суду з позовом в якому просив ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 12417 грн. 75 коп. та судові витрати по справі у розмірі 1921 грн. В обґрунтування позову зазначив, що 19 квітня 2011 року між банком та [PERSON] було укладено договір № б/н, згідно якого остання отримала кредит у розмірі 3000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Банк свої зобов`язання по наданню кредиту виконав в повному обсязі, однак [PERSON] не виконала належним чином умови договору і станом на 30 вересня 2019 року має заборгованість за кредитом у розмірі 12417 грн. 75 коп., яка складається з наступного: заборгованості за кредитом - 2635 грн. 53 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом - 7314 грн. 71 коп., заборгованості за пенею та комісією - 1400 грн., штрафу (фіксована частина) - 500 грн., штрафу (процентна складова) - 567 грн. 51 коп. Тому позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором та судові витрати по справі. Представник позивача у судове засідання не з`явився, проте у позовній заяві зазначив, що в разі неявки відповідача, не заперечує проти розгляду справи за відсутності представника банку та винесення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про час і місце розгляду справи була належним чином повідомлена, причин неявки суду не повідомила. Відзив на позов не надала. Зі згоди представника позивача та на підставі наявних у справі доказів суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 19 квітня 2011 року між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № б/н, який складається з Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанк, відповідно до умов якого відповідач отримала від позивача кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана Анкета-заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та тарифами (арк.с.8-33), складає між нею та Банком договір про надання банківських послуг. Однак на день укладення зазначеного договору, а саме 19 квітня 2011 року [PERSON] ( [INFO] ) була неповнолітньою, та мала неповну цивільну дієздатність відповідно до ст.32 ЦК України, тобто мала право: 1) самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами; 2) самостійно здійснювати права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом; 3) бути учасником (засновником) юридичних осіб, якщо це не заборонено законом або установчими документами юридичної особи; 4) самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім`я (грошовими коштами на рахунку). Згідно з ч.2 ст.32 ЦК України неповнолітня особа вчиняє інші правочини за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників. Таким чином укладати кредитний договір відповідач могла тільки за згодою батьків. Докази щодо надання згоди батьками на укладення між нею та банком вищезазначеного кредитного договору у справі відсутні. Відповідно до ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути: спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст.203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Так, відповідно до вимог ч.2 ст.203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Частиною другою ст.222 ЦК України встановлено, що правочин, вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальників, може бути визнаний судом недійсним за позовом заінтересованої особи. Однак суд враховує, що згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідач до суду із відповідним позовом про визнання правочину недійсним не зверталася, а тому суд не може виходити за межі позовних вимог. Однак ч.2 ст.221 ЦК України визначено, що у разі відсутності схвалення правочину він є нікчемним. Оскільки позивач уклав кредитний договір з неповнолітньою на той час відповідачкою, яка не мала право укладати такі угоди без згоди батьків, і такої згоди матеріали справи не містять, тому у задоволені позову слід відмовити. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed