Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-16 00:00:00

26.05.2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до ПАТ «Укрсоцбанк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору, договору іпотеки та додаткової угоди недійсними. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 17.04.2008 року було укладено договір про надання кредиту та договір іпотеки. [PERSON] вважає, що договір не відповідає вимогам закону, суперечить чинному законодавству, укладений з порушенням права [PERSON] як споживача фінансових послуг, без надання повної та достовірної інформації про умови надання кредиту, його сукупної вартості. Тому [PERSON] просить визнати кредитний договір та укладений на його забезпечення договір іпотеки, а також додаткову угоду про підвищення відсоткової ставки недійсними. 09.06.2015 року позивачка доповнила обгрунтування позовних вимог тим, що зазначена банком під час укладення договору кредиту відсоткова ставка не відповідає реальній відсотковій ставці. Оспорювані договори укладені під впливом нечесної підприємницької практики відповідача. В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовні вимоги і просили їх задовольнити. При цьому позивачка та її представник посилалися на те, що укладені кредитний договір, договір іпотеки та додаткова угода не відповідають вимогам закону, оскільки є несправедливими по відношенню до позивачки. Також позивачка та її представник посилалися на те, що банком не було надану всю інформацію щодо кредиту, а надана банком інформація щодо сукупної вартості кредиту не відповідає дійсності. Представник відповідача в судовому засідані позов не визнала та заперечувала проти його задоволення. При цьому представник відповідача посилалася на те, що банком під час укладання договору було дотримано всі вимоги чинного законодавства, позивачці було надано всю необхідну інформацію з приводу умов надання кредиту, прав та обов'язків сторін, загальної вартості кредиту та відповідальності за невиконання чи неналежне виконання обов'язків по договору. Крім того, представник відповідача заявила про застосування позовної давності до вимог про визнання договорів недійсними. Заслухавши позивачку та її представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи суд встановив наступне. 17.04.2008 року між позивачкою та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», укладено договір кредиту № 615/26-182. На підставі цього кредитного договору позивачка отримала від банку кредит для придбання квартири на вторинному ринку в сумі 40000 доларів США за умови сплати 13,5 відсотків річних, а також інших передбачених договором платежів строком до 17.04.2028 року. В той же день на забезпечення договору кредиту між позивачкою та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» укладено договір іпотеки, за умовами якого квартира, яку позивачка придбає за рахунок наданих банком грошей, є предметом іпотеки. Крім того, 05.11.2008 року між позивачкою та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» укладено додаткову угоду, за якою з 17.11.2008 року збільшується відсоткова ставка по кредиту з 13,5% до 14%. Як видно з позовних вимог, позивачка просить визнати вищезазначені договори та додаткову угоду недійсними як такі, що суперечать чинному законодавству, укладені з порушенням права позивачки як споживача фінансових послуг, без надання повної та достовірної інформації про умови надання кредиту, його сукупної вартості. Вирішуючи позов суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 202 К України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Двостороннім правочином є погоджена дія двох сторін. Частиною 1 ст. 215 ЦК встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Виходячи з положень ст. 215 ЦК України та п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Такими підставами є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч. 1- 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Статтєю 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення закону щодо договору позики, якщо інше не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до вимог ст. 230 ЦК України, правочин визнається судом недійсним, якщо одна сторона навмисно замовчує існування обставин, які мають істотне значення та можуть перешкодити вчиненню правочину. Так, істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму та строк кредиту, умови та порядок його видачі і погашення, розмір порядок нарахування та виплати процентів, відповідальність сторін. Предметом договору, відповідно до актів цивільного законодавства, є умови про ті права та обов'язки, які формують основу змісту зобов'язання, яке має виконуватись сторонами на підставі укладеного договору, а також умови про ті дії, які мають вчинити сторони виконуючи та реалізовуючи охоплені предметом договору права та обов'язки і про об'єкти, що сторони мають передати одна одній. Згідно з текстом укладеного сторонами кредитного договору, такі умови договором передбачено. За вимогами ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, зключаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Позивачка стверджує, що під час укладання договору про надання кредиту їй не було надано повної та достовірної інформації про всі умови договору, додаткові витрати, пов'язані з виконанням договору, та про сукупну вартість договору. Позивачка посилається на те, що вона неодноразово зверталася до банку та їй надавалася інформація про вартість кредиту, яка відрізнялася між собою. Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Позивачка не надала доказів того, що не була належним чином повідомлена про всі умови договору. Як вбачається з договору кредиту від 17.04.2008 року, позивачці було надано інформацію щодо всіх умов договору, пов'язаних з його виконанням витрат та щодо сукупної вартості договору. Так, в підписаному позивачкою запиті на отримання кредиту від 07.04.2008 року зазначено, що своїм підписом позичальник свідчить про той факт, що банк надав йому повну, достовірну та вичерпну інформацію про всі умови отримання, користування та повернення кредиту. В попередній інформації про умови кредитування фізичних осіб, з якою позивачка ознайомлена 07.04.2008 року, послідовно та докладно викладено всі права та обов'язки банку та позичальника, правила нарахування процентів і комісій, наслідки за порушення умов договору. Під час звернення позивачки до банку 07.04.2008 року їй було надано попередній роспис сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту. В цьому росписі зазначено, що позичальнику було повідомлено про можливість понесення додаткових витрат у разі здійснення останнім валютно-обмінних операцій по коменрційному курсу банку на день здійснення операції, що засвідчено підписом позивачки. В день підписання договору кредиту 17.04.2008 року позивачці було надано дедальний роспис сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту, який також підписаний позивачкою, та в якому також міститься повідомлення про можливість додаткових витрат з приводу валютно-обмінних операцій. Крім того, в самому договорі кредиту міститься таблиця, в якій зазначено суму в доларах США, яку позивачка повинна сплачувати кожного місяця впродовж вього часу користування кредитом. Відповідно до п. 3 ст. 3 та ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості. Як видно з матеріалів справи, укладений кредитний договір, договір іпотеки та додаткова угода були добровільно підписані, а відтак, позивачка погодилася з усіма вказаними істотними умовами, про що свідчать її підписи. Тому доводи позивачки про невиконання відповідачем передбаченого законом обов'язку щодо роз'яснення перед укладенням договору всіх його умов, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Посилання позивачки на те, що сукупна сумма вартості кредиту, зазначена в попередньому росписі від 07.04.2008 року, відрізняється від вартості кредиту, зазначеній в дедальному росписі від 17.04.2008 року, не заслуговують на увагу. В судовому засіданні встановлено, що позивачка за власною ініціативою звернулася до банку з проханням про надання кредиту. Договір було підписано позивачкою добровільно, без жодного примусу і без зауважень та заперечень. Позивачці ніхто не перешкоджав в ознайомленні з текстом договору, дедального роспису та умов надання кредиту і позивачка мала можливість з ними ознайомитись. Добровільно підписавши договір, позивачка висловила свою згоду з усіма умовами цього договору. Крім того, Законом України «Про захист прав споживачів» містить вичерпний перелік наслідків ненадання зазначеної в ст. 11 цього Закону інформації. Такі наслідки зазначені в ст. 15 та 23 Закону і включають в себе розірвання договору, відшкодування збитків та сплату штрафних санкцій. Чинне законодавство не передбачає можливості визнання договору недійсним в якості наслідку невиконання банком обов'язку надати позичальнику інформацію, передбачену ст. 11 Закону. Не заслуговують на увагу і доводи представника позивача щодо викладена в детальному росписі вартості кредиту від 17.04.2008 року сума здорощання кредиту не відповідає дійсності та позивачка виплачує іншу суму. Невірний, на думку позивачки та її представника, розрахунок вартості кредиту не є підставою для визнання кредитного договору недійсним з підстав введення в оману, оскільки істотні умови договору сторонами обумовлені та досягнуті, що підтверджується підписаним кредитним договором. Правильність або неправильність розрахунку сукупної вартості кредиту не впливає на дійсність кредитного договору в цілому. А та обставина, що позивачка не знає, за яким розрахунком вона зараз сплачує кредит, стосується питання виконання договору, а не питання його дійсності. Як видно із оскаржуваного договору, сторони досягнули згоди щодо всіх істотних умов, позивачці було повідомлено про всю необхідну для даного кредитного договору інформацію, як того вимагає ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», позивачка діяла добровільно, повністю усвідомлюючи наслідків своїх дій, про що свідчать її підписи. Як на підставу для визнання кредитного договору недійсним позивачка та її представник також посилаються на те, що всупереч вимогам закону додаток № 1 до договору не скріплено печаткою банку, а отже є недійсним. Таке посилання грунтується на неправильному розумінні вимог чинного законодавства. Дійсно, за правилами діловодства, документи, що надаються юридичною особою, скріпляються печаткою цієї особи. Проте, вимога щодо обов'язкової наявності відтиску печатки розповсюджується не на всі документи юридичної особи. Крім того, чинне законодавство не передбачає такої підстави для визнання договору недійсним, як відсутність печатки юридичної особи на додатку до договору. При цьому суд враховує, що позивачка була ознайомлена з цим додатком та добровільно його підписала, що не було нею спростовано в судовому засіданні. Враховуючи наведене, суд вважає, що зміст оспорюваного кредитного договору відповідає вимогам, встановленим в законодавстві, при укладенні договору відповідачем дотримано всіх вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а отже, немає підстав для визнання договору недійсним. За тих самих обставин відсутні підстави для визнання недійсності договору іпотеки. З приводу додаткової угоди, суд враховує, що в п. 2.7 договору кредиту передачено право банку змінити процентну ставку за користування кредитом. Скориставшись своїм правом, банк підвищив процентну ставку, на що позивачка погодилася. При цьому, чинне законодавство не передбачає обов'язку банку перед укладенням додаткової угоди надати інформацію з приводу сукупної вартості кредиту. За вимогами ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» обов'язок кредитодавця повідомити споживача про всі умови надання кредиту та його сукупну вартість передбачений лише перед укладенням договору про надання кредиту. Представник відповідача просив застосувати позовну давність. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Проте, сплив позовної давності є підставою для відмови в позові, якщо немає інших підстав для відмови в задоволенні позовних вимог. В судовому засіданні не знайшли підтвердження викладені в позовній заяві підстави для визнання кредитного договору, договору іпотеки та додаткової угоди недійсними. За таких обставин позовні вимоги задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed