Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-20 00:00:00

26.06.2018 р. [PERSON] подала до суду вказану позовну заяву, в обґрунтування якої вказує, що з відповідачем вона перебуває у зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають неповнолітню дитину: дочку - [PERSON], [INFO], яка проживає з нею. Шлюбні відносини з відповідачем припинені в квітні 2018 року через безвідповідальне ставлення відповідача до сім'ї. Вважає, що їх сім'я фактично розпалася і її збереження неможливе. З метою визначення підсудності справи та встановлення зареєстрованого місця проживання (перебування) відповідача у справі, відповідно до ст. 187 ЦПК України, 27.06.2018 р. було зроблено запит до відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Дніпропетровській області. Відповідь з відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Дніпропетровській області надійшла до суду 27.07.2018 р.. Ухвалою суду від 16.08.2018 р. відкрито провадження у даній цивільній справі, визначено розглядати справу в порядку загального позовного провадження та призначено проведення підготовчого судового засідання на 26.09.2018 р.. В зв'язку з неявкою сторін, ухвалою від 26.09.2018 р. підготовче судове засідання було відкладено на 31.10.2018 р.. Ухвалою суду від 31.10.2018 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 20.11.2018 р. з викликом сторін. 20.11.2018 р. розгляд справи відкладено на 21.01.2019 р. у зв'язку з тим, що відповідач не з'явився у судове засідання та у суду на призначену дату були відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання. Позивач у судове засідання 21.01.2019 р. не з'явилась, надала заяву від 31.10.2018 р. вх. №16761 про підтримку позову та розгляд справи за її відсутності. Відповідач у судове засідання не з'явився, до початку розгляду справи по суті надав суду заяву від 10.01.2019 р., в якій позовні вимоги визнав та просив суд розглянути справу за його відсутності. Згідно з частиною третьою статті 211 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності; якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Суд, ознайомившись з матеріалами справи і оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні, вирішуючи справу, виходить з такого. Згідно з частинами першою, четвертою статті 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві; у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову; якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. За роз'ясненнями Верховного Суду України, викладеними у пункті 24 Постанови Пленуму від 12.06.2009 р. № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», пункті 11 Постанови Пленуму від 18.12.2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у разі визнання відповідачем позову, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом; визнання відповідачем позову має бути безумовним, не суперечити закону й не порушувати права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), у такому разі суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Вирішуючи питання щодо наявності підстав для прийняття визнання відповідачем позову та задоволення позову, суд виходить з такого. Відповідно до статті 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги; дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім'ї за свою поведінку в ній (частини перша, третя статті 55 Сімейного кодексу України). Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини; примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість (частини третя, четверта статті 56 Сімейного кодексу України). Шлюб припиняється внаслідок його розірвання, зокрема, за позовом одного з подружжя на підставі відповідного рішення суду (частина друга статті 104, частина третя статті 105, стаття 110 Сімейного кодексу України). За статтею 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватись цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище (стаття 113 Сімейного кодексу України). Судом встановлено, що сторони 05 серпня 2014 року зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER], виданого 05 серпня 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Синельниковському району реєстраційної служби Синельниковського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №34 (а.с. 4); від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину: дочку [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 27 грудня 2016 року Тернівським районним у місті Кривому Розі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №1027 (а.с. 5). Як зазначено в позовній заяві та не заперечувалося відповідачем, на даний час фактичні шлюбні відносини сторін припинені з квітня 2018 року, подальше спільне життя як подружжя є неможливим, збереження шлюбу суперечитиме їх інтересам, примирення неможливе. З огляду на викладене та зважаючи на фактичну відсутність сімейних відносин між сторонами, суд дійшов до висновку, що рішення сторін про розлучення є виваженим і свідомим причини, з яких вони наполягають на розірванні шлюбу, - обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження ними сім'ї стали неможливими, поновлювати сімейно-шлюбні відносини сторони наміру не мають. Суд не може примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення або продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків і можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України. З огляду на це суд вважає, що визнання відповідачем позову в частині розірвання шлюбу не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому вбачає можливим прийняти визнання позову відповідачем. Крім того, на підставі імперативних приписів частини першої, пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача судові витрати за сплачений судовий збір. Водночас, зважаючи на визнання Відповідачем даного позову, суд застосовує частину першу статті 142 ЦПК України, за якою у разі, зокрема, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічна норма закріплена частиною третьою статті 7 Закону України «Про судовий збір». Враховуючи наведене та відповідно до статей 24, 55, 104, 105, 110, 112, 113, 115 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved