Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-21 00:00:00

25 січня 2021 року позивач Акціонерне товариство «Акцент-Банк» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що 20 грудня 2018 року відповідач [PERSON] звернувся до Акціонерного товариства «Акцент-Банк» з метою укладення кредитного договору та отримання кредитної картки, у зв`язку з чим підписав Анкету-Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в А-Банку. Відповідачу було надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 46,80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач при підписанні Анкети-Заяви підтвердив свою згоду на те, що підписана Анкета-Заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, «Тарифами» складають між ним та Банком кредитний договір, що підтверджується підписом у заяві. Заявою відповідача підтверджується також той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в Акціонерному товаристві «Акцент-Банк», що були надані для ознайомлення в письмовій формі Також всі умови кредитування доведені відповідачу, про що свідчить його підпис у паспорті споживчого кредиту за програмою «Кредитна картка». Банк свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а саме: надав відповідачу кредит. Позивач зазначив, що відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору. Внаслідок неналежного виконання відповідачем обов`язків за кредитним договором станом на 12 грудня 2020 року утворилася заборгованість у розмірі\~20027,80 грн, з яких 13100,40 грн заборгованість за кредитом, 6777,40 грн - заборгованість по відсоткам, 150,00 грн штрафи. Виходячи з наведеного, позивач просить стягнути з відповідача суму заборгованості за кредитним договором № б/н від 20 грудня 2018 року в розмірі 20028,80 грн, а також понесені при зверненні до суду з позовом судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2270,00 грн. Ухвалою суду від 26 січня 2021 року позовну заяву залишено без руху. 15 лютого 2021 року позивачем усунуто недоліки. Ухвалою суду від 16 лютого 2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за даним позовом, розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Представник позивача у судове засідання не з`явився, проте до суду подано клопотання, в якому представник позивача просить розгляд справи здійснювати за відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримує, проти ухвалення по справі заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, зокрема, відповідач викликався через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Жодних заперечень проти позову, в тому числі відзиву на позовну заяву, заяв із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, а також жодних інших заяв та клопотань від відповідача не надійшло. Оскільки відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, проте не з`явився в судове засідання без поважних причин та не повідомив про причини свої неявки в судове засідання, відзиву не подав, а представник позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, суд на підставі статей 280-282 Цивільного процесуального кодексу України ухвалив про заочний розгляд справи.\~ Відповідно до частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. 20 грудня 2018 року [PERSON] підписав Анкету-Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в А-Банку та став клієнтом Акціонерного товариства «Акцент-Банк». Відповідач при підписанні Анкети-Заяви підтвердив свою згоду на те, що підписана Заява\~разом з\~\~Умовами та Правилами надання банківських послуг, «Тарифами» складають між ним та Банком\~кредитний договір, а також повністю проінформований про умови кредитування в Акціонерному товаристві «Акцент-Банк», що були надані для ознайомлення в письмовій формі (а.с. 6-12). Згідно з розрахунком заборгованості за договором від 20 грудня 2018 року, станом на 12 грудня 2020 року заборгованість складає 20027,80 грн, з яких 13100,40 грн- заборгованість за кредитом, 6777,40 грн - заборгованість по відсоткам, 150,00 грн штрафи (а.с. 5). Відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Акціонерне товариство «Акцент-Банк» зареєстровано 30 жовтня 1992 року, (а.с. 14). Національний банк України 09 жовтня 1992 року видав Акціонерному товариству «Акцент-Банк» банківську ліцензію №16 на право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», що зареєстрована Національним банком України 30 жовтня 1992 року за №127 (а.с. 15). Національним банком України 10 червня 2019 року погоджено статут Акціонерного товариства «Акцент-Банк» (а.с. 15-18). Правовідносини між сторонами, що виникли на підставі вищенаведених фактичних обставин, регламентуються наступними правовими нормами. Згідно положень частини першої статті 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до частини першої-другої статті 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 Цивільного кодексу України). Згідно положень статей 526, 530 Цивільного кодексу України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установленні строки відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а згідно статті 629 Цивільного кодексу України - договір є обов`язковим для виконання сторонами. За змістом статті 634 Цивільного кодексу України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, вони мають бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на положення статті 634 Цивільного кодексу України\~можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Судом встановлено, що наявність правовідносин між сторонами підтверджується матеріалами справи, а саме: підписаною відповідачем заявою від 20 грудня 2018 року, розрахунком заборгованості за укладеним договором з якого слідує активне використання позичальником кредитної картки для розрахунку та погашення заборгованості. Суд зауважує, що укладений 20 грудня 2018 року між сторонами кредитний договір у вигляді Анкети-Заяви, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту (користування ним). Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку Акціонерному товариству «Акцент-Банк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 Цивільного кодексу України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, а також те, що факт отримання кредиту та його розмір відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами, суд вважає, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом виконання боржником зобов`язання з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, що складається з простроченого тіла кредиту. Слід врахувати, що\~з аналізу змісту правовідносин сторін у цій справі слідує, що прострочене тіло кредиту, вимоги про погашення заборгованості по якому є предметом розгляду в цій справі, - це фактично отримані в кредит позичальником кошти, строк повернення яких настав. Необхідність стягнення боргу по простроченому тілу кредиту вбачається з практики Верховного Суду, викладеної у постанові від 12 лютого 2020 року у справі №365/159/19, а також від 02 грудня 2020 року у справі №161/5267/20. Таким чином, фактична наявність кредитних правовідносин між сторонами справи вбачається з обставин надання позичальнику кредитних коштів та обігу по одержаній в банку картці, в тому числі шляхом часткового погашення кредиту, що свідчить про необхідність стягнення з позичальника на користь банку заборгованості по простроченому тілу кредиту у розмірі 13100,40 грн. Щодо права позивача на нарахування відсотків за користування кредитом та штрафу, то суд виходить з наступного. Дане право позивача вбачається з відповідних положень Умов та Правил надання банківських послуг в Акціонерному товаристві «Акцент-Банк» . Проте у матеріалах справи відсутні підтвердження, що саме ці Умови розумів відповідач, ознайомлювався і погоджувався з ними, підписуючи Заяву про одержання кредиту, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо нарахування відсотків та штрафу у визначених позивачем порядку та розмірі. Роздруківка із веб-сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено у постанові Верховного суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Також суд враховує те, що банк систематично змінює зміст Умов та Тарифів надання послуг, отже вести мову про те, що з 2018 року (коли сторони у справі уклали договір) до 2021 року (коли позивач звернувся до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості) зміст кредитного договору був незмінним підстав немає. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у заяві про одержання кредиту домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитом у визначеному банком розмірі, надані банком Умови самі по собі не можуть розцінюватися як зміст кредитного договору, наявного між сторонами справи. Надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг Акціонерного товариства «Акцент-Банк», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання, як другої сторони, до договору. Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, однак щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) та, зокрема пункту 5.5 цих Умов, яким установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові Верховного суду України від 11 березня 2015 року (провадження №6-16цс15). При цьому суд зазначає, що наявність у вказаних справах неоднакових редакцій та положень Умов і Правил банківських послуг не має правового значення, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту, з огляду на їхній характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору. Суд враховує, що Умови та Правила надання банківських послуг у Акціонерного товариства «Акцент-Банк», які містяться в матеріалах даної справи, не підписані відповідачем, тому це не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами справи 20 грудня 2018 року шляхом підписання Анкети-Заяви, оскільки протилежні висновки суперечили б вищенаведеним вимогам статей 207, 1055 Цивільного кодексу України про письмову форму кредитного договору. З цих підстав суд приходить до висновку про недоведеність тверджень позивача про те, що сторони обумовили у письмовому вигляді обов`язок позичальника по сплаті відсотків за користування кредитом. Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 04 вересня 2019 року у справі №382/1131/18. Далі, одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої\~статті 3 Цивільного кодексу України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій\~статті 509 Цивільного кодексу України\~вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»,\~споживач це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України\~участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема, у договорах про надання споживчого кредиту. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем банк дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які банк вважав узгодженими. Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17. Вимоги про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема статтею 1048 Цивільного кодексу України, позивач до суду не пред`явив. Такі висновки прямо вбачаються з постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17. Враховуючи викладене, суд зазначає про відсутність правових підстав для стягнення заборгованості за\~ процентами за користування кредитом у розмірі 67777,40 грн та штрафу у розмірі 150,00 грн. Виходячи із вищевикладеного, суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, відповідно до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог. Відповідно до частини першої статті 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частиною першою статті 141 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з платіжного доручення від 21 грудня 2020 року та платіжного доручення від 10 лютого 2021 року, позивачем сплачено судовий збір за позовом у загальному розмірі 2270,00 грн (а.с. 20-28). Позовні вимоги задоволені частково на 65 %, тому з відповідача слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати у вигляді судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 1475,50 грн. На підставі викладеного, відповідно до статей 526, 527, 530, 546, 610-612, 626, 628, 633, 634, 636, 1048, 1054, 1055 Цивільного кодексу України,

Outcome: partial