Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-18 00:00:00

25.01.2018 року позивач [PERSON] через свого представника звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою на обгрунтування якої зазначив, що він з 1997 року був зареєстрований та проживав у належній йому квартирі за адресою: [ADDRESS] (далі Квартира). Так, із 27.10.2014 року по 15.11.2014 року він перебував на лікуванні у Торчинській районній лікарні з діагнозом геморологічний інсульт в басейні лівої середньо-мозкової артерії. Надалі, в період часу з 27.01.2015 року по 05.02.2015 рік він знову перебував на лікуванні через ускладнення. У зазначені проміжки його життя його стан був практично безпорадний. Разом з тим, із медичного закладу його забирав сусід [PERSON] , який є батьком відповідачки [PERSON] , яка, у свою чергу, близько 9-10 років орендувала у нього Квартиру. В одній із розмов з [PERSON] він повідомив його, що він може залишити належну йому квартиру за умови, якщо останній із своєю донькою доглянуть його до смерті шляхом оформлення заповіту. Незадовго після такої розмови, його відвезли до нотаріуса з метою оформлення певних документів. На його переконання це був заповіт, оскільки він навіть не приділяв уваги, документам, які давали підписувати у нотаріуса. Він вірив цим людям. Крім того, у нього в той час була така слабкість, що він не міг чітко усвідомлювати, що відбувається взагалі. Після лікування він залишився проживати й надалі у с. Сарнівка Луцького району. Однак, навесні 2017 року відповідачка привезла його речі з квартири в село та повідомила, що їм там нічого робити, оскільки Квартира належить їй. Тоді, він почав вимагати надати примірник договору щоб зрозуміти, що ж все таки він підписав у нотаріуса. Ознайомившись із змістом договору зрозумів, що його просто ошукали. Як виявилось, його після інсульту в безпорадному стані возили до нотаріуса, де він підписав договір купівлі-продажу квартири, а не заповіт. При цьому, в договорі зазначено, що вартість квартири становить 262983 грн., яких він не отримував. Таким чином, [PERSON] за допомогою свого батька [PERSON] , скориставшись його безпорадним станом та довірою до них, завдали йому значної майнової шкоди, і моральної в тому числі, оскільки йому приходиться перебувати в постійному психологічному напруженні та хвилюванні у боротьбі за повернення майна. Також, звертає увагу на ту обставину, що в подальшому, після оформлення оспорюваного договору, відповідачка продовжувала сплачувати орендну плату за Квартиру, а тому він був переконаний, що оренда Квартири продовжується. Поряд з тим, документу, що підтверджує безготівковий розрахунок між ними при продажі квартири немає, що собою свідчить про відсутність здійснення розрахунку відповідачки та ігнорування і невиконання приватним нотаріусом вимог законодавства. Враховуючи наведене, а також заяву про уточнення позовних вимог від 08.05.2018 року (а.с. 64), просить суд визнати договір купівлі-продажу квартири від 17.02.2015 року за реєстровим № 100 посвідченого Приватним нотаріусом Луцького міського округу Волинської області Філісієнко О.В. недійсним та застосувати наслідки недійсності правочину, шляхом визнання за ним права власності на квартиру. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31.05.2018 року було призначено судово-психіатричну експертизу, на вирішення якої поставлено наступне питання: чи міг [PERSON] на час складання договору купівлі-продажу квартири від 17.02.2015 року зареєстрованого за № 100, внаслідок перенесеного інсульту (27.10.2014 року), усвідомлювати значення своїх дій, керувати ними та розуміти наслідки вказаних дій з урахуванням віку, стану здоров`я та отриманого лікування? Проведення експертизи доручено експертам Волинського обласної психіатричної лікарні № 1 (а.с. 112). 27.11.2020 року від КП «ВОПЛ м. Луцька» Волинської обласної ради надійшов висновок судово-психіатричного експерта № 315 від 13.08.2018 року, виготовленого на виконання вищевказаної ували суду від 31.05.2018 року (а.с. 135-138). У судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги, з урахуванням заяви про їх уточнення, підтримала із викладених у позовній заяві підстав та просила їх задовольнити. Додатково пояснила, що на момент укладення спірного договору купівлі-продажу квартири, [PERSON] був введений в оману щодо змісту правочину та не усвідомлював правових наслідків укладення такого. Наведене свідчить про відсутність його волевиявлення, яке було спрямоване на настання юридичних наслідків, спрямованих на відчуження належного йому житла. Відповідач в судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнала, просила у задоволенні позову відмовити. Представник відповідача в судовому засіданні пояснив суду, що стороною відповідача в ході розгляду справи не було обгрунтовано жодними належними та допустимими заявлені позовні вимоги. Зазначив, що матеріали справи не містять будь-яких доказів, які підтверджують стан здоров`я позивача на момент укладення спірного правочину як такий, який позбавляв його можливості керувати своїми діями та розуміти наслідки вчинення таких. При цьому, будь-які інші доводи заявлених вимог є безпідставними, необгрунтованими, а відтак також не заслуговують на увагу. У задоволенні позову просив відмовити у повному обсязі. До початку судового засідання від приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Фелісієнко О.В. надійшло клопотання з проханням розгляд справи здійснювати без її участі. При цьому, просить врахувати, що під час вчинення нею відповідної нотаріальної дії сумнівів як до так і після посвідчення вищевказаного Договору у неї не виникало, ніхто не вказував на перенесену хворобу [PERSON] , не було показано відповідних документів з медичних закладів. У свою чергу, вона вчинила увесь можливий комплекс дій по роз`ясненню наслідків вчинення нотаріальної дії, у здатності цієї особи усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, а також відповідності волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії (а.с. 46-48). Заслухавши пояснення учасників провадження, дослідивши письмові докази, які містять в матеріалах справи, суд приходить до наступних висовків. Як встановлено судом, 17.02.2015 року між [PERSON] , як продавцем, та [PERSON] , як покупцем, було укладено договір купівлі-продажу квартири, який було посвідчено приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Фелісієнко О.В. та зареєстрованим в реєстрі за № 100 (далі Договір). За умовами Договору, [PERSON] передав, а [PERSON] , прийняла в особисту приватну власність однокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 38,7 кв.м., житловою 18,5 кв.м. (п. п. 1.1., 1.2. Договору). \~ \~ \~ \~Згідно п. 2.1. Договору, - купівлю-продаж зазначеної квартири сторони, за домовленістю, здійснили за 262983,94 грн., які покупець передав, а продавець прийняв сам на сам до підписання цього договору. Вказана вартість визначена сторонами за взаємним погодженням, за відсутності примусу, як будь-кого із сторін, так і з боку третіх осіб, а також збігу будь-яких важких обставин (а.с. 18-19). \~ \~ \~ \~Судом також встановлено, що у зв`язку із одруженням, відповідач [PERSON] змінила своє прізвище на « [PERSON] » (а.с. 91). \~ \~ \~ \~У своєму позові [PERSON] зазначає, що на момент укладення вищевказаного Договору, він перебував у безпорадному стані, а тому, з урахуванням наявності довіри до відповідачки, не усвідомлював правових наслідків вчинення спірного правочину та не бажав їх настання. При цьому, [PERSON] будь-яких коштів від реалізації належної йому квартири не отримував. \~ \~ \~ \~Згідно із п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним. За вимогами ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Для визначення наявності стану, в якому громадянин не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо) на момент укладення угоди, суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання правочину недійсним з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину необхідно робити, перш за все, на підставі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому необхідно давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи могла в конкретний момент вчинення правочину особа розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Отже, для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, необхідно довести абсолютну неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях. Зазначене узгоджується з правовим висновком, висловленим у постановах Верховного Суду України від 29.02.2012 року у справі № 6-9цс12, від 28.09.2016 року у справі № 6-1531цс16 та у постанові Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 359/3849/14-ц (провадження № 61-5896св18). Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Недійсність правочину визначається статтями 203, 215 ЦК України. Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5-6, ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до правової позиції, сформульованої Верховним Судом України у постанові суду від 12.02.2014 року у справі № 6-165цс13, вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суду необхідно виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і їх в сукупності. Зокрема, у разі вчинення правочину представником, суду необхідно з`ясувати, чи був наділений представник його довірителем повноваженнями на вчинення правочину, чи діяв він у межах наданих йому повноважень, а якщо ні, то чи схвалив в подальшому довіритель укладений представником в його інтересах правочин. Отже, наведені норми цивільного права свідчать про те, що правочин може бути визнано недійсним, якщо волевиявлення учасника правочину не є вільним, не відповідає його внутрішній волі. Як вбачається із висновку судово-психіатричного експерта КП «ВОПЛ м. Луцька» Волинської обласної ради № 315 від 13.08.2018 року, - \~ \~ \~ \~визначити ступінь вираженності сенсо-моторної афазії, яка могла суттєво вплинути на можливість [PERSON] на час складання Договору після перенесеного інсульту (27.10.2014 року), усвідомлювати значення своїх дій, керувати ними та розуміти наслідки вказаних дій, з врахуванням протиречивості доказів не є можливим. Враховуючи вік підексперного, стан психічного здоров`я (самостійне проживання, ведення домашнього господарства, активну участь в цивільно-правовій ситуації) можна думати, що віковий період [PERSON] не впливав на його можливість усвідомлювати значення своїх дій, керувати ними та розуміти наслідки вказаних дій. Отримуване лікування під час стаціонарного лікування в Торчинській райлікарні з 27.01.2015 року по 05.02.2015 року (госпіталізація наближена до часу підписання правочину), а також, рекомендовані ліки для прийому в амбулаторних умовах не мали психотропної дії, яка б впливала на можливість [PERSON] 17.02.2015 року усвідомлювати значення своїх дій, керувати ними та розуміти наслідки вказаних дій (а.с. 135-138). Об`єктивних підстав ставити під сумнів вищевказаний висновок експерта КП «ВОПЛ м. Луцька» Волинської обласної ради у суду немає, а тому суд вважає такий належним доказом у справі. Суд вважає, що на сьогодні судово-психіатрична експертиза є єдиним науково-дослідним методом точного встановлення психічного стану особи у той чи інший момент (проміжок часу). На переконання суду, доказова цінність висновку судово-психіатричного експерта є єдиним доказом з метою підтвердити або спростувати факт наявності чи відсутності абсолютної неспроможності особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, а тому пояснення допитаних під час розгляду справи свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] суд оцінює критично та до уваги не приймає. Із наведеного слідує, що в момент вчинення спірного правочину абсолютна неспроможність [PERSON] розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, а відтак усвідомлювати правові наслідки укладення Договору, була відсутньою. Суд звертає увагу на ту обставину, що висновок експерта КП «ВОПЛ м. Луцька» Волинської обласної ради жодним чином не ставить під сумнів вищевказану обставину. Отже, всупереч вимогам ст. ст. 76-81 ЦПК України, стороною позивача, не було обгрунтовано тієї обставини, що на момент укладення та підписання вищевказаного Договору, [PERSON] не усвідомлював правових наслідків вчинення спірного правочину та не бажав їх настання, а відтак його волевиявлення не було вільним і не відповідало його внутрішній волі. Статтею 233 ЦК України передбачено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені ст. 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв`язку з вчиненням цього правочину. Крім того, п. 23 Постанови ВСУ «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року зазначено, що правочин може бути визнаний судом недійсним й на підставі статті 233 ЦК ( 435-15 ), якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Однак, як вбачається зі змісту Договору, вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину, що укладається сторонами, їм роз`яснено нотаріусом. Сторони підтвердили, що даний договір не носить характеру фіктивної та удаваної угоди. Правові наслідки заниження дійсної продажної ціни відчужуваної за цим договором квартири сторонам по договору нотаріусом роз`яснені та зрозумілі (п. 4.1. Договору). Вказаний договір підписаний сторонами за присутності нотаріуса, дієздатність останніх була перевірена та врахована. Зазначені вище обставини також підтверджують той факт, що сторони обумовили усі істотні умови Договору та шляхом підписання даного правочину підтвердили виконання своїх зобов`язань за ним, а тому суд не приймає до уваги доводи в частині недотримання відповідачкою матеріальної складової спірного Договору. Наведене також свідчить про недоведеність того факту, що на час укладення правочину, який є предметом даного спору, [PERSON] було введено в оману щодо наслідків укладення правочину, а також що на момент вчинення такого останній перебував у тяжких для нього обставинах і вкрай невигідних умовах, чим [PERSON] скористалася. Також, суд вважає необгрунтоваими посилання сторони позивача на постанову Правління Національного Банку України «Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою» № 210 від 06.06.2013 року, оскільки дане положення визначає лише право сторони правочину здійснювати розрахунку за договорами купівлі-продажу на суму, що перевищує 150000 грн., шляхом безготівкового перерахування коштів, однак жодним чином не встановлює обов`язок проведення відповідних дій (процедури). Частиною 4 ст. 10 ЦПК України і ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права. ЄСПЛ визначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи («Проніна проти України», № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18.07.2006 року). Враховуючи наведене у своїй сукупності та взаємозв`язку, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири слід відмовити за необгрунтованістю. З врахуванням того, що у задоволенні позовних вимог відмовлено та з огляду на приписи ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір слід залишити за позивачем [PERSON] . На підставі ст. ст. 15, 16, 202, 203, 215, 225 ЦК України,

Outcome: dismissed