Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-17 00:00:00

24.12.2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення боргуза договором позики до [PERSON] . 30.01.2019 року суддею Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням сторін. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем зазначено, що 25.01.2018 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики на виконання якого він передав останньому грошові кошти в сумі 3 950, 00 дол. США, за користування якими відповідач зобов`язався сплачувати йому 3 % на місяць від суми позики. Строк повернення позики було визначено до 26.04.2018 року. Однак свої зобов`язання щодо повернення боргу та сплати відсотків [PERSON] не виконав. 10.12.2018 року на адресу відповідача направлено досудову вимогу про повернення суми позики та відсотків, однак остання залишена відповідачем без виконання. Просив стягнути з [PERSON] у примусовому порядку неповернену позику у розмірі 3 950, 00 дол. США, 1 018, 50 дол. США нарахованих відсотків, всього 4 413, 50 дол. США, а також витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000, 00 грн. та сплачену суму судового збору у розмірі 1 228, 72 грн. Представник позивача у судовому засіданні відсутній, звернувся до суду з клопотанням про розгляд справи за його відсутності, зазначивши, що заявлені позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, відзиву на позов не подав, з будь-якими іншими клопотаннями до суду не звертався. За правилами ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Врахувавши думку представника позивача про те, що останній не заперечує проти заочного вирішення справи, а також з огляду на те, що відповідач [PERSON] належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не повідомив суду про поважність причин його неявки, не подав відзив, суд приходить до висновку про можливість завершення розгляду справи та ухвалення заочного рішення. Дослідивши матеріали справи, які не містять відзиву, що позбавляє суд можливості перевірити зазначені позивачем підстави для позову, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 25.01.2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики на виконання якого [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти в сумі 3 950, 00 дол. США, за користування якими останній зобов`язався сплачувати 3 % на місяць від суми позики, строк повернення позики було визначено до 26.04.2018 року. (а.с. 5). Звертаючись в суд з позовом, позивач зазначив, що у визначені договором позики строки, відповідач не виконав свої зобов`язання щодо повернення позики. 10.12.2018 року на адресу [PERSON] направлено досудову вимогу про повернення суми позики та відсотків, однак остання залишена без виконання (а.с. 6-7, 8, 9). Відповідно до вимог ст. ст. 1046, 1047, 1048, 1049, 1050 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей; позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені ст. 193, ч. 4 ст. 524 ЦК України, Законом України «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Наразі, зазначені позивачем вимоги про повернення грошових коштів та відсотків, отриманих за договором позики є обґрунтованими та підлягають задоволенню у розмірі 3 950, 00 дол. США заборгованості за договором позики та 1 018, 50 дол. США нарахованих відсотків за користування позикою, а всього 4 413, 50 дол. США. За правилами ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави; за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат; для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги; розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до договору про надання правової допомоги № 03/12/Ц укладеного 03.12.2018 року між адвокатським об`єднанням «АДВАНС» в особі керуючого партнера Матушевського Ю.В. та [PERSON] , останній скористався правничою (правовою) допомогою фахівця у галузі права, а також за даними Додатку № 1 від 19.12.2018 року до договору № 03/12/ц, сторони домовились, що загальна вартість послуг адвокатського об`єднання з ведення справи та представництва інтересів клієнта в Голосіївському районному суді міста Києва у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики від 25.01.2018 року складає 10 000, 00 грн. (а.с. 12-14, 15). На виконання умов договору про надання правової допомоги від 03.12.2018 року, позивачем [PERSON] було сплачено адвокатському об`єднанню «АДВАНС» 10 000, 00 грн., які позивач просить суд зобов`язати відшкодувати йому відповідачем [PERSON] (а.с. 16). Заявлені позивачем вимоги про відшкодування витрат на правничу допомогу підтверджено договором про надання правової допомоги № 03/12/Ц від 03.12.2018 року, додатком № 1 від 19.12.2018 року до договору про надання правової допомоги № 03/12/Ц від 03.12.2018 року, квитанцією від 21.12.2018 року (а.с. 12-14, 15, 16). За правилами п. 2 ч. 1 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Відтак понесені позивачем [PERSON] витрати на правову допомогу підлягають відшкодуванню відповідачем в розмірі 10 000, 00 грн. Понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору підлягають відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача відповідно до правил ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved