Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-24 00:00:00

25.11.2019 року до Жовтневого районного суду м. Харкова звернулась позивач [PERSON] з позовом, який в подальшому був уточнений (17.03.2020 р.), до ДП «Український науково-технічний центр металургійної промисловості «Енергосталь», в якому позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі у розмірі 93 241,13 грн.; стягнути з відповідача середній заробіток за весь період затримки розрахунку в розмірі 102 125,00 грн. та стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 30 000 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона працювала у ДП «Український науково-технічний центр металургійної промисловості «Енергосталь» на посаді головного конструктора відділу агломерації та феросплавів. Згідно з наказом від 22.04.2019 року №111-к позивача звільнено з посади 26.04.2019 року за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. В порушення вимог ст. 116 КЗпП України при звільненні з позивачем не було проведено розрахунок, внаслідок чого заборгованість по заробітній платі перед позивачем на 26.04.2019 року склала 93 241,13 грн. Як передбачено ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Однак, в день звільнення позивача, відповідач письмово не повідомив позивача про нараховані суми, належні при звільненні, та не здійснив виплату належних коштів, що є грубим порушенням ч.1 ст. 116 КЗпП України. У зв`язку з тим, що відповідач не провів повний розрахунок при звільненні позивача, з нього підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку, розмір якого визначено позивачем за період з 27.04.2019 року по 06.03.2020 року (215 днів) в сумі 102 125,00 грн. Крім того, як зазначено в позові, внаслідок протиправних дій відповідача позивачеві завдано моральної шкоди, яку вона оцінює у розмірі 30 000,00 грн., оскільки вказує, що повинна була докладати додаткових зусиль для організації свого життя та родини. У зв`язку з викладеним, позивач [PERSON] вимушена звернутися до суду з вказаним позовом. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 02.12.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до Державного підприємства «Український науково-технічний центр металургійної промисловості «Енергосталь» про стягнення заборгованості по заробітній платі. Призначено судове засідання. Разом з тим, 12.02.2020 року на адресу суду надійшов відзив відповідача на позов, в якому представник відповідача зазначив про необґрунтованість позовних вимог позивача та просив відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку та моральної шкоди. Разом з тим у відзиві відсутні заперечення щодо стягнення на користь позивача заборгованості по заробітній платі та також відсутні посилання на виплату заробітної плати.. 17.03.2020 року позивачем подана уточнена позовна заява, до якої додано уточнений розрахунок та квитанції про сплату судового збору (а.с.45-52). 18.03.2020 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова задоволено клопотання позивача [PERSON] про витребування доказів у цивільній справі за позовом [PERSON] до Державного підприємства «Український науково-технічний центр металургійної промисловості «Енергосталь» про стягнення заборгованості по заробітній платі, зобов`язано Державне підприємство «Український науково-технічний центр металургійної промисловості «Енергосталь» надати суду: довідку про середньоденну (середньогодинну) заробітну плату за робочі дні за останні 2 календарних місяці роботи позивача [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ). Зазначена ухвала отримана відповідачем 26.03.2020 року, однак вимоги її не виконані. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, повідомлена про дату, час та місце проведення судового засідання належним чином, представник позивача [PERSON] надав письмову заяву, в якій просив розглянути вищевказану цивільну справу у його відсутність. Представник відповідача ДП «Український науково-технічний центр металургійної промисловості «Енергосталь» у судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило, надійшов лише відзив. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про наявність передбачених ст. 223 ЦПК України підстав для розгляду справи у відсутність представника позивача та представника відповідача, позиція якого щодо позовних вимог викладена у відзиві. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, судом не здійснювалося. Дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з копії трудової книжки серії [NUMBER] [PERSON] , [INFO] , працювала у ДП «Український науково-технічний центр металургійної промисловості «Енергосталь» на посаді головного конструктора відділу агломерації та феросплавів та відповідно до наказу від 22.04.2019 року №111-к звільнено з посади 26.04.2019 року за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України (а.с.8-14). Довідка ДП «Український науково-технічний центр металургійної промисловості «Енергосталь» про розмір не виплаченої заробітної плати головному конструктору відділу агломерації та феросплавів [PERSON] від 30.10.2019 року свідчить про те, що станом на 26.04.2019 року сума не виплаченої заробітної плати головному конструктору відділу агломерації та феросплавів [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , складає - 93 241,13 грн. (а.с.15). Відповідно до наданих позивачем копій розрахункових листків, [PERSON] за лютий 2019 року нараховано оклад за 1 робочий день 475 грн., а за березень за 2 робочі дні - 950 грн. (а.с. 18, 52). З огляду на дані вказаних розрахункових листків та ненадання будь-яких інших доказів відповідачем, позивачем [PERSON] проведено уточнений розрахунок середньоденної заробітної плати 16.03.2020 року, відповідно до якого середньоденна заробітна плата склала: 1425,00 : 3 = 475,00 грн. Отже, враховуючи кількість робочих днів в Україні за період з 27.04.2019 року по 06.03.2020 року (включно) - 215 робочих днів, позивачем розрахована сума середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка складає складає 475,00 x 215= 102 125, 00 грн. без утримання податків і обов`язкових платежів (а.с. 49) Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. В частині 2 статті 78 ЦПК України зазначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.4 ст. 81 ЦПК України у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. В п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Згідно зі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 233 КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Строки та періодичність виплати заробітної плати працівникам закріплено статтею 115 Кодексу законів про працю України та статтею 24 Закону України «Про оплату праці». Зарплата виплачується працівникам регулярно у робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а у разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно зі статтею 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до ст. 117 КЗпП України у випадку невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних працівнику сум при звільненні у відповідні строки, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995 р. № 100 (далі - Порядок). За змістом абзацу 3 пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата працівникові обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до пункту 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Відповідно до правового висновку, який викладено у постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2912цс16, всі суми (заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Згідно п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню; оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, За правилами ст.1167 ч.1 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовуються особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Стаття 23 ЦК України передбачає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. У відповідності до вимог п.2 постанови №4 Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди роз`яснив, що спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: - коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень ; - у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 ЦК України та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; - при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної шкоди. За змістом п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах - учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (Проніна проти України, №63566/00, пр.23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.). З урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів і в межах заявлених позовних вимог. Так, дослідивши надані позивачем письмові докази та відзив відповідача, суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь [PERSON] заборгованості по заробітній платі у розмірі 93 241,13 грн., оскільки відповідачем не надано будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження своєчасної виплати позивачу заборгованості по всім належним їй виплатам при звільненні, або відсутність підстав для нарахування такої заборгованості або про інший розмір такої заборгованості.. Крім того, враховуючи, що відповідачем не надана витребувана судом довідка про середньоденну (середньогодинну) заробітну плату за останні 2 календарних місяці роботи позивача, суд з огляду на наявні у справі докази, погоджується з уточненим розрахунком середньоденної заробітної плати позивача, вихідні дані якого відповідачем жодним чином не спростовано, і вважає встановленим, що середньоденна заробітна плата позивача становить: нараховані позивачу 475 грн. за один фактично відпрацьований робочий день березня 2019 року + 950 грн. за два фактично відпрацьовані робочих дня квітня 2019 року = 1425,00 грн. заробітна плата за три фактично відпрацьовані робочих дня; 1425,00 грн.: 3 = 475,00 грн. При цьому сума середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 27.04.2019 року по 06.03.2020 року (включно), тобто в межах позовних вимог, починаючи з наступного дня після звільнення позивача, становить: 215 робочих днів х 475, 00 грн. = 102 125, 00 грн., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, зважаючи на наявність для цього передбачених законом підстав, які доведені позивачем під час розгляду справи. Отже в цій частині позовні вимоги також підлягають задоволенню. Разом з тим, що стосується вимоги позивача [PERSON] про стягнення на її користь моральної шкоди у розмірі 30 000,00 грн., суд виходить з того, що позивачем належними доказами не доведено факт спричинення їй моральної шкоди внаслідок порушення трудових прав, не вказано в чому конкретно полягала така шкода, не обґрунтовано її розмір. Суд також бере до уваги той факт, що позивач, після звільнення з підприємства відповідача невдовзі працевлаштувалась, що підтверджується даними трудової книжки. Враховуючи викладене, позовні вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача моральної шкоди задоволенню не підлягають. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з матеріалів цивільної справи, позивачем додано квитанцію №ПН2024 від 11.03.2020 року про сплату судового збору у розмірі 1 021,00 грн. (а.с.50) та квитанцію №ПН2041 від 11.03.2020 року про сплату судового збору у розмірі 2 102,00 грн. (а.с.51). Таким чином, позивачем сплачено судовий збір за подання вищевказаного позову у загальному розмірі 3 123,00 грн., що є більшим за 1 відсоток загальної ціни уточненого позову (225 366,13 грн.) на 869,34 грн. Отже позивачем було зайво сплачено суму у розмірі 869,34 грн., яку суд вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету,

Outcome: partial