Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-30 00:00:00

25 травня 2017 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 16 грудня 2012 року, який рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 02 лютого 2015 року було розірвано. Від шлюбу мають неповнолітню доньку, [PERSON], [INFO]. На теперішній час дитина проживає разом з позивачем та перебуває на повному її утриманні. Вказує на те, що відповідач не здійснює будь-якої допомоги з приводу утримання дитини. Просить суд стягнути з відповідача [PERSON] аліменти на її користь на утримання неповнолітньої дитини, [PERSON], [INFO], у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку та доходу відповідача, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку, щомісячно, починаючи з лютого 2015 року і до досягнення дитиною повноліття. У подальшому позивач [PERSON] змінила позовні вимоги, та просила суд стягнути з [PERSON]В на її користь на утримання неповнолітньої дитини, [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку та доходу відповідача, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку, щомісячно, починаючи з лютого 2015 року і до досягнення дитиною повноліття. Позивач [PERSON] до судового засідання не зявилась, надавши суду заяву про розгляд справи без її участі. Крім того вказала, що вона наполягає на задоволенні позовних вимог у повному обсязі, у разі неявки відповідача у судове засідання, не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі. Відповідач [PERSON] у відкрите судове засідання не з'явився за невідомих суду причин, про день та час слухання справи повідомлявся своєчасно та належним чином шляхом надіслання судових повісток за місцем реєстрації, тому суд за наявності письмової згоди позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так, у судовому засіданні було встановлено, що сторони з 16 червня 2012 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 02 лютого 2015 року було розірвано. Від даного шлюбу у сторін є спільна неповнолітня дитина, що підтверджується свідоцтвом про народження серії ІНО № 490102, виданого 07 листопада 2012 року Орджонікідзевським Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції у місті Донецькій області, актовий запис № 1086, відповідно до якого, [PERSON] народилась 25 жовтня 2012 року, батьками якої в свідоцтві про народження зазначені [PERSON] та [PERSON]. Одним із основних прав дитини є право на утримання (ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства»), яке кореспондується з конституційним обов'язком батьків утримувати дітей до їх повноліття і закріплене у ст. 180 СК України, ст. 27 Конвенції про права дитини. Згідно ст.ст. 141,180 СК України, батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Обовязок утримувати дитину є рівною мірою обовязком як матері, так і батька. Відповідно до положень ч.3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших майнових представників дитини, разом з якими проживає дитина. 08 липня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» № 102 від 08.06.2017 року, яким внесено зміни до ч.2 ст. 182 СК України, відповідно до якої розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч.1 ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи. Як визначено в ч.3 ст. 2 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Положення вказаних норм деталізовано в ч.4 ст. 2 ЦПК України, згідно з якою закон, який встановлює нові обовязки, скасовує чи звужує права, належні учасникам процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Враховуючи те, що Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» № 102 від 08.06.2017 року, яким збільшено розмір аліментів, хоча і відповідає інтересам дітей, покращуючи їх матеріальне становище, однак тим самим погіршує становище платника аліментів, обсяг аліментних зобовязань якого відповідно збільшується, а тому при вирішенні питання про розмір аліментів суд виходить з відсутності у Закону зворотної дії в часі. Враховуючи те, що відповідач [PERSON] добровільно позивачу [PERSON] грошової допомоги на утримання дитини не надає, про інші обставини, що мають істотне значення для визначення розміру аліментів суд не повідомив, а також приймаючи до уваги, що відповідач взагалі не зявився до суду на неодноразові виклики, не побажавши реалізувати своє право щодо надання доводів або заперечень проти позову, що свідчить про визнання ним позову, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими, проте підлягають частковому задоволенню в частині періоду стягнення. Так, згідно положень ст. 191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо по¬зивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одер¬жання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може прису¬дити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки. Як вбачається з матеріалів справи, з позовом про стягнення аліментів з відповідача [PERSON] позивач [PERSON] звернулася до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя 25 травня 2017 року. Водночас, будь-яких доказів на підтвердження того, що позивач вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача за минулий період, проте він ухилявся від їх сплати, суду надано не було. Таким чином, позовні вимоги позивача [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини підлягають задоволенню з дня предявлення позову до суду, а саме з 25 травня 2017 року. За даних обставин, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання їхньої неповнолітньої дитини, [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 08.07.2017 року і до досягнення дитиною повноліття, аліменти за період з моменту звернення позивача до суду 25.05.2017 року по 07.07.2017 року включно стягнути в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Оскільки дане рішення ухвалюється на користь позивача, яка на підставі п.3 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, тому відповідно до ч.3 ст. 88 ЦПК України судовий збір в розмірі 640 грн. підлягає стягненню з відповідача. В порядку п.1 ч.1 ст. 367 ЦПК України, рішення суду в межах стягнення з відповідача суми аліментних платежів за один місяць допустити до негайного виконання.

Outcome: partial