Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-24 00:00:00

24 січні 2020 року [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , відповідач) в якому просив суд: -визнати право спільної сумісної власності на садовий будинок 168,5 кв.м. літ «А», та господарські будівлі: гараж 22,5 кв.м. літ. «Б», літня кухня 33,2 кв.м. літ. «Д», що знаходяться за адресою: [ADDRESS] ; -визнати за [PERSON] , право власності на 1/2 частини садового будинку 168,5 кв.м. літ «А», та господарські будівлі: гараж 22,5 кв.м. літ. «Б», літня кухня 33,2 кв.м. літ. «Д», що знаходяться за адресою: [ADDRESS] обґрунтування позовних вимог посилався на те, що з 23.01.1999 по 17.01.2017 перебував у шлюбі з відвідачем. Рішенням Київської міської ради від 28.01.1999 відповідачу виділену земельну ділянку [ADDRESS] , загальною площею 0,0531 га. У період перебування у шлюбі спільними зусиллями побудовано на вказаній земельній ділянці садовий будинок з господарськими будівлями. Позивач працював будівельником та весь процес здійснювався за його безпосередньої участі. 23.04.2012 Інспекцією державно-будівельного контролю у м. Києві за його заявою було видано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації. На спірний будинок право власності не зареєстроване. Будівництво є завершеним, введеним до експлуатації, тому майно спільною сумісною власністю та підлягає поділу в рівних частках. Ухвалою суду від 10.03.2020 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. 18.06.2021 позивачем подано заяву про виклик свідків, яка судом була задоволена (а.с.66). 18.06.2021 відповідачем було заявлено про застосування строків позовної давності (а.с. 64), обґрунтована тим, що з моменту розірвання шлюбу та звернення позивача із позовом сплив строк позовної давності три роки, тому у позові необхідно відмовити. Ухвалою суду 18.06.2020 призначено справу до судового розгляду по суті, закрито підготовче засідання, та витребувано за клопотанням позивача у Департаменті Державної архітектурної-будівельної інспекції у м. Києві належним чином завірену копію декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 23 квітня 2012 року №КВ018212062352 (а.с. 68). 25.03.2021 відповідач подала пояснення в який просила у задоволенні позову відмовити за спливом позовної давності та відсутності належних доказів у справі. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив задовольнити в повному обсязі, звернув увагу суду на правову позицію ВП ВС від 18.12.2019 справа №200/22329/14, постанову ВС від 16.04.2021 справа № 513/1079/15, постанову ВС від 03.06.2021 справа № 495/5454/17, пояснивши, що ці позиції суду ним надано для загальної практики суду, а в даній справі об`єкт зданий в експлуатацію. Представник відповідача заперечував щодо задоволення позовних вимог, просив застосувати строк позовної давності, вказав, на те, що позивачем не вірно обраний спосіб захисту, та, що позовні вимоги та практика ВС, яку долучає представник позивача, протирічать викладеним обставинам в позові. Суд, заслухавши сторін, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з наступних підстав. Відповідно до частини 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що 23.01.1999 зареєстровано шлюб між сторонами (а.с. 15). Відповідно до копії свідоцтва від 29.03.2019 шлюб між сторонами 17.01.2017 розірвано (а.с. 17). Відповідно до копії довідки Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру від 04.04.2019, копії рішення Київської міської ради III сесії XXIIIскликання №114-10/215 від 28.01.1999, земельна ділянка за кадастровим № 8000000000:90:594:0001, цільове призначення - для ведення особистого підсобного господарства, садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби, площею: 0,0531 га, місце розташування: [ADDRESS] ) зареєстрована за [PERSON] (а.с. 18-20). Відповідно копії відповідей від 04.07.2019 та 09.09.2019 КП КМР «КМБТІ» (а.с. 37, 34) згідно даних реєстрових книг КП КМР «КМБТІ» станом на 31.12.2012 право власності на садовий будинок за адресою: [ADDRESS] , не зареєстровано. Відповідно до інформаційної довідки від 23.01.2020, [PERSON] не має у власності нерухоме майно зареєстрованого в реєстрі (а.с. 30). З показань свідків, допитаних в судовому засіданні: [PERSON] та [PERSON] , які мають сусідські відносини з сторонами, судом встановлено, що відповідач до шлюбу з позивачем вже тривалий час проживала за адресою: [ADDRESS] , будівництво почалось коли сторони проживали у шлюбі та закінчилось приблизно в 2012 році, процесом будівництва займався позивач з бригадою, відповідач також приймала участь, проте не фізично, наразі за цією ж адресою проживає відповідач. У відповідності до ч. 3 та ч. 4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Норма ст. 60 Сімейного кодексу України (далі по тексту - СК України) вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Відповідно до ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшень, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності. Згідно з пунктом 22 вище вказаної постанови поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦПК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Зі змісту п. п. 23, 24 постанови вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. В п. 30 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року встановлено, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. Позивачем на обґрунтування своїх позовних вимог суду надано: -копія листа без № без дати Департаменту державної архітектурної інспекції у місті Києві, про прийняття будинку в експлуатації відповідно до декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 2012 (а.с. 23); -копія заяви про прийняття в експлуатацію об`єкта, без дати подання та без найменування від кого вона подана, побудованого без дозволу на виконання будівельних робіт (а.с. 25); -копія декларації про готовність об`єкта до експлуатації, яка не містить підпису в рядку - вважати закінчений будівництвом об`єкт готовим до експлуатації, та в якому вказано, що початок будівництва 1990 рік, закінчення будівництва - 2007 рік (а.с. 26) На вказаних документах, представником позивача зроблена відмітка, згідно з оригіналом, проте оригіналів вказаних документів стороною позивача суду не надано. На вимогу суду про надання належним чином завіреної декларації про готовність об`єкта до експлуатацію від 2012, Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у місті Києві суду на другий раз після отримання ухвали суду, листом без дати та без номеру відповів, що надати витребувані документи судом не вбачається за можливе, оскільки відповідно до акту № 2 Держархбудінспекції про вилучення для знищення документів, не внесених до Держархбудінспекції Б. Федоренка від 25.06.2020, декларація про готовність об`єкта до експлуатації (в якій вказаний не 2012,а 2021) була знищена. Відповідно до ч. 6 ст. 95 ЦПК України, якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. В даному випадку, оригінали документів суду надані не були, завіреної належним чином копії декларації суду не надано, а тому докази позивача про готовність об`єкта до експлуатацію суд не бере до уваги. Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб`єктивних цивільних прав стосовно об`єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами. Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Аналіз положень статті 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами статей 177-179, 182 цього кодексу, частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації, а державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку. Визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого до експлуатації, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено. Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-159цс15 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 200/22329/14-ц (провадження № 14-483цс19). Згідно з частиною першою статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Частина друга вказаної статті визначає, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. У постановах від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16 та від 16 грудня 2015 року № 6-2719цс15 Верховний Суд України дійшов висновку, що новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. До того ж у постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16 Верховний Суд України зазначив, що за позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. Таким чином для поділу об`єкта незавершеного будівництва необхідно враховувати ступінь його готовності. Як вбачається з матеріалів справи та доданих доказів, судова будівельно-технічна експертиза не проводилася, позивач та представник позивача клопотань про проведення судової будівельно-технічної експертизи не заявляли, суд не вправі з власної ініціативи призначати дану експертизу, а без висновку судової будівельно-технічної експертизи немає можливості встановити ступінь готовності незавершеного будівництва, точний період будівництва, та провести його поділ. Враховуючи все вище викладене, так як позивачем не надано належних та допустимих доказів на обґрунтування своїх позовних вимог,позовні вимоги не підлягають до задоволення. Оскільки, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги, заява позивача про застосування строків позовної давності задоволенню не підлягає (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц ) Відповідно до ст. 141 ЦПК України понесені судові витрати позивачем залишаються за ним. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed