Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-15 00:00:00

25.02.2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом, який в подальшому був уточнений, на обґрунтування якого вказав, що він є єдиним спадкоємцем його батьків, [PERSON] та [PERSON]. Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді домоволодіння за адресою: [ADDRESS], яка належала його батькам на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на право приватної власності від 15.12.1960 року, який був посвідчений нотаріусом 3-ї Луганської державної нотаріальної контори, реєстровий номер 387. Позивач зазначає у своєму позові, що [PERSON] та [PERSON] померли, не залишивши заповіту /[INFO] та [INFO] відповідно/. Він фактично прийняв спадщину після смерті батьків, постійно проживаючи у спадковому домоволодіння на момент відкриття спадщини, однак при зверненні з заявою до нотаріальної контори їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом через те, що спадкодавці за життя не зареєстрували своє право власності на спадкове нерухоме майно. Виходячи з наведеного, [PERSON], просить суд ухвалити рішення, яким встановити, що на момент смерті [PERSON] [INFO] та на момент смерті [PERSON] [INFO] їм на праві спільної часткової власності належало домоволодіння за адресою: [ADDRESS]; визнати за ним, [PERSON], право власності на ? частину домоволодіння за адресою: [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], яка померла [INFO]; визнати за ним, [PERSON], право власності на ? частину домоволодіння за адресою: [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], який помер [INFO]. До початку судового засідання від представника позивача [PERSON] [PERSON] надійшла заява з проханням провести розгляд справи за його відсутності. Уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник відповідача УКМ Луганської міської ради у судове засідання не з»явився, до його початку надав суду заяви з проханням розглянути справу за його відсутності, вирішення спору залишив на розсуд суду / а. с. 62/. Від третьої особи - 3-ї Луганської держнотконтори до початку судового засідання надійшла заява з проханням розглянути справу за відсутності їх представника, ухвалити рішення на розсуд суду / а. с. 58/. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, які не заборонені законом. Право власності визнається таким, що виникло правомірно, якщо інше прямо не вбачається з закону чи незаконність придбання права власності не встановлена судом. Судом встановлено наступне. Згідно договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на право приватної власності від 15.12.1960 року, який був посвідчений нотаріусом 3-ї Луганської державної нотаріальної контори, реєстровий номер 387 / а. с. 38 - 40/, відділом комунального господарства виконкомом Луганської міської ради було виділено [PERSON] та [PERSON] на праві безстрокового користування земельну ділянку [ADDRESS], загальною площею 594 кв.м., для будівництва житлового одноповерхового чотирикімнатного кам»яного будинку, жилою площею 44,96 кв.м., та благоустрою прилеглої території. Акт приймання житлового будинку, житловою площею 56,10 кв.м., корисною площею 76,70 кв.м., в експлуатацію з надвірними будівлями по [ADDRESS], було затверджено Рішенням виконкому Жовтневої районної ради у м. Луганську від 11.02.1992 року №39/54 / а. с. 12/. З довідки - характеристики на об»єкт нерухомого майна з матеріалів інвентаризаційної справи №36233 / а. с. 64 - 65/ вбачається, що в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно станом на 31.12.2012 року право власності на домоволодіння за адресою: [ADDRESS], не зареєстровано. Наявна інформація про належність вказаного домоволодіння по ? його частині [PERSON] та [PERSON] на підставі договору про надання у безстрокове користування земельною ділянкою, який був посвідчений 18.01.1961 року Луганською держнотконторою, реєстровий №387. Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно реєстраційної служби Луганського міського управління юстиції Луганської області від 29.08.2013 року №5414277 / а. с. 41/ було відмовлено у реєстрації права власності на домоволодіння за адресою: [ADDRESS], за [PERSON] та [PERSON] через смерть останніх. [PERSON] померла [INFO] /а. с. 35 - копія свідоцтва про смерть/. [PERSON] помер [INFO] / а. с. 34 - копія свідоцтва про смерть/. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі / а. с. 37 - копія свідоцтва про одруження/ та були батьками [PERSON] / а. с. 36 - копія свідоцтва про народження/. [PERSON] з 12.12.1974 року постійно зареєстрований за адресою: [ADDRESS] / а. с. 46 - копія паспорту/. Постановою 3-ї Луганської державної нотаріальної контори від 02.04.2014 року №409/01-16 / а. с. 57/ [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок за адресою: [ADDRESS], після смерті його батьків, [PERSON], яка померла [INFO], та [PERSON], який помер [INFO], - на підставі п. 1 ст. 49 ЗУ «Про нотаріат», оскільки право власності на вказане нерухоме майно, яке належало померлим, не було зареєстровано ними у відповідних органах. З зазначеного документу вбачається, що окрім [PERSON] ніхто з заявами про прийняття спадщини після смерті вказаних осіб до нотаріальної контори не звертався. Вищий Спеціалізований Суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своєму листі «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм законодавства про власність та спадкування» зазначив наступне. Відповідно до статті 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на набуте до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення (постанова Верховного Суду України від 13 червня 2012 р. № 6-54 цс 12). Згідно ст. 128 ЦК України / в ред. 1963 року/ право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Обов»язкова реєстрація права власності у відповідних органах державної реєстрації прав власності на нерухоме майно вказаними нормативними актами передбачена не була. Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» був прийнятий 01.07.2004 року. Таким чином суд вважає встановленим факт, що на момент смерті [PERSON] [INFO] та на момент смерті [PERSON] [INFO] їм на праві спільної часткової власності у рівних частках / по ? частині/ належало домоволодіння за адресою: [ADDRESS], на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на право приватної власності від 15.12.1960 року, який був посвідчений нотаріусом 3-ї Луганської державної нотаріальної контори, реєстровий номер 387. Згідно зі ст. 529 ЦК України / в ред. 1963 р./ у першу чергу право на спадщину за законом мають діти спадкодавця, в тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст. 548 ЦК України / в ред. 1963 р./ для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець його прийняв. Прийнята спадщина визнається такою, що належить спадкоємцю, з часу відкриття спадщини. Згідно зі ст. 549 ЦК України / в ред. 1963 р. / визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Виходячи з наведеного, дослідивши усі надані суду докази у їх сукупності, перевіривши відповідність позовних вимог законодавству України, суд дійшов висновку про можливість визнання за позивачем [PERSON] право власності на ? частину домоволодіння за адресою: [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], яка померла [INFO], та на ? частину домоволодіння за адресою: [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], який помер [INFO], оскільки у судовому засіданні було встановлено, що вказане нерухоме майно дійсно належало спадкодавцям на момент смерті на праві власності на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на право приватної власності від 15.12.1960 року, який був посвідчений нотаріусом 3-ї Луганської державної нотаріальної контори, реєстровий номер 387. [PERSON] фактично прийняв спадщину, вступивши у володіння та управління спадковим майном, проживаючи у спадковому домоволодінні на постійній основі на момент відкриття спадщини. Доказів існування заповіту [PERSON] та [PERSON] або інших спадкоємців першої черги після смерті вказаних осіб окрім позивача [PERSON], суду протягом розгляду справи надано не було. Приймаючи таке рішення, суд виходить з того, що у позасудовому порядку використати своє право на спадкування позивач не має можливості через те, що право власності спадкодавців на спадкове нерухоме майно не було зареєстровано ними за життя, а реєстрація речових прав за померлими особами не передбачено діючим законодавством України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved