Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-04 00:00:00

25.09.2019 року позивач [PERSON] звернулася з позовом до відповідача Чернігівський національний технологічний університет про визнання права власності на кімнату (квартиру) [ADDRESS] за набувальною давністю, що передбачено ст..344 ЦК України, оскільки з 1999 року безперервно, відкрито, добросовісно володіє майном. Відповідачем надано відзив на позовну заяву, в якому він просить замінити його на належного відповідача, оскільки спірне майно на баланс відповідача не приймалось. В судовому засідання представник позивача позов підтримав і просив суд його задовольнити. Представник відповідача до суду не з`явився. Судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 01.05.1999 року засідання вченої ради Чернігівського державного інституту економіки і управління Данченко Н.В. як співробітнику інституту надано житло в гуртожитку по [ADDRESS] . За клопотанням Чернігівського державного інституту економіки і управління рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 23.01.2001 року №4 було змінено статус кімнати [ADDRESS] з гуртожитку на житлову з закріпленням її за зареєстрованими і проживаючими в ній громадянами. Рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради №72 від 15.04.2002 року скасовано п.4.10 рішення №4 від 23.012001 року про виключення з гуртожитку в тому числі квартири [ADDRESS] на підставі протесту прокурора м.Чернігова. [PERSON] зареєстрована у спірній квартирі з 09.07.2002 року і постійно в ній проживає. З метою приватизації квартири позивач звернулась до Управління квартирного обліку та приватизації житлового фонду Чернігівської міської ради з заявою про приватизацію. Однак, їй було відмовлено у приватизації, з тих підстав, що будинок [ADDRESS] , до комунальної власності громади міста Чернігові не прийняті. Як вбачається з матеріалів справи правонаступником Чернігівського інституту економіки і управління став Чернігівський національний технологічний університет. Однак, будинок [ADDRESS] на балансі ані відповідача, ані Чернігівського державного інституту економіки і управління не перебуває і не перебував. Судом було роз`яснено право позивача на заміну неналежного відповідача, або залучення співвідповідача, однак, відповідної згоди не надано. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено висновок, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. За теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами. Частинами першою, другою статті 51 ЦПК України передбачено, що суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Визначення предмета, підстав позову та відповідача у спорі - це право, яке належить позивачу (стаття 13 ЦПК України). Установлення обґрунтованості позову - це обов`язок суду, який здійснюється під час розгляду справи. Отже, за приписами закону позивач самостійно визначається з колом осіб, які є відповідачами у справі. За змістом норм цивільного процесуального права з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд відмовляє у задоволенні позову. Щодо набуття права власності за набувальною давністю суд зазначає наступне. Згідно ст..344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Тобто, виходячи зі змісту вищевказаної норми закону, особами, що мають право на придбання права власності на майно за набувальною давністю, мають бути незаконними добросовісними володільцями цього майна протягом установленого законом строку. Володілець є добросовісним, якщо він не знав і не міг знати про те, що ця річ належить іншій особі. Отже, умовами набуття права власності за набувальною давністю є добросовісне заволодіння чужим майном та володіння чужим майном протягом певного строку. Згідно п. 9 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна: володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Отже, як встановлено в судовому засіданні, позивач на момент надання їй права користування спірною квартирою була добре обізнана про те, що майно належить іншій а не їй особі, що позивач володіє чужим майном, право власності на спірну частину будинку у нього не виникло. Докази відмови власника від нерухомого майна на користь позивача - відсутні. За таких обставин відсутні правові підстави для визнання за [PERSON] права власності на квартиру (кімнату) [ADDRESS] за набувальною давністю, у відповідності до ст..344 ЦК України.

Outcome: dismissed