Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-28 00:00:00

25 серпня 2020 року [PERSON] звернулася до Миргородського міськрайонного суду з вищевказаною позовною заявою. На підтвердження своїх позовних вимог позивачка зазначила, що вона з відповідачем [PERSON] має спільну дитину доньку [PERSON] , [INFO] , яка проживає з нею та перебуває на її утриманні. Зазначила, що відповідач свого батьківства відносно дитини не заперечує, але в добровільному порядку в повному обсязі не виконує свого обов`язку по матеріальному забезпеченню власної дитини. Просила врахувати матеріальне становище дитини, яке характеризується тим, що позивач має дохід приблизно 9200 гривень на місяць, стану здоров`я донька, яка страждає на неправильний відкритий прикус; матеріального становища боржника, яке характеризується тим, що він є службовцем 3 територіального вузла урядового зв`язку Держспецзв`язку і має грошове забезпечення близько 30000 гривень на місяць; відсутності у боржника інших неповнолітніх дітей, інших непрацездатних утриманців, тому вважала. Що останній має можливість сплачувати аліменти у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) на місяць. [PERSON] просить суд стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання доньки [PERSON] в розмірі 1/3 частки всіх видів його заробітків (доходів) щомісяця з дня подачі позовної заяви до досягнення дитиною повноліття, але не менше мінімальної суми встановленої законодавством для дитини відповідно віку. Ухвалою судді Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 28 серпня 2020 року відкрито провадження у справі (а.с.12). У встановлений судом строк, відповідач скористався своїм правом і подав відзив на позовну заяву, в якому вказав, що в січні 2013 року вони з позивачем припинили шлюбні стосунки та перестали вести спільне господарство ще до офіційного розірвання шлюбу ним було прийнято рішення перераховувати кошти у добровільному порядок на утримання своєї доньки [PERSON] . Відповідно до рапорту на ім`я начальника 3 територіального вузла урядового зв`язку Держспецзв`язку щомісячно із грошового забезпечення утримувалися кошти та перераховувалися на картковий рахунок, який був наданий позивачем. Вважав, що твердження позивача , що він в добровільному порядку в повному обсязі не виконує свого обов`язку по матеріальному забезпеченню власної дитини безпідставні, оскільки, що до моменту офіційного розірвання шлюбу він почав перераховувати добровільно щомісячно кошти на утримання дитини, а у разі потреби завжди допомагав своїй дочці шляхом надання коштів на відпочинок ( для придбання путівки в дитячий табір), лікування (частину коштів для встановлення брекет-системи на зуби) та при зустрічах давав кишенькові кошти, крім того разом відвідували дитячі кафе та кінотеатри. Просив суд врахувати, що на його забезпеченні знаходиться ще одна дитина. Заперечив, твердження позивача, що отримує грошове забезпечення близько 30000 гривень на місяць ,вважав її необґрунтованою та завищеною і нічим не підтвердженою. Просив суд врахувати даний відзив на позовну заяву і ухвалити рішення яким стягнути з нього аліменти в розмірі ј частки від всіх його видів заробітку (доходу) у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити (а.с.16-17), 11.09.2020 року позивач [PERSON] на адресу суду надала відповідь на відзив в якому відхиляла всі заперечення відповідача, а саме: зазначила, що з січня 2018 року при грошовому забезпеченні 14253,50 він сплачував аліменти в розмірі 2100 гривень, що становить 14.79% або десь 1/7 частку; з січня 2019 року при грошовому забезпеченні 19126,65 грн., він сплачував аліменти в розмірі 2500 гривень, що становить 13,07% забезпечення або десь 1/8 частку; з січня 2020 року при грошовому забезпеченні 20395,65 грн. він сплачував аліменти в розмірі 2600 гривень він сплачував аліменти в розмірі, що становить 12,7% забезпечення або десь 1/9 частку. Вважала, що довідка про розмір грошового забезпечення станом на 01.0.2020 року не є таким доказом, оскільки з 01.09.2020 року мало місце підвищення мінімальної заробітної плати, що потягло за собою перерахунок і грошового забезпечення. Наявність у дружити дитини не свідчить про обов`язок відповідача її утримувати, оскільки це не передбачено сімейним законодавством. Посилаючись на п. 8 переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб затвердженого постановою КМУ від 26.02.1993 ороку за № 146 розмір аліментів зазначений в рапорті відповідача датованого 21.08.2020 року не відповідає дійсності. Рапорт відповідача датований 21.08.2020 року написаний більш всього після подання нею позову до суду з урахуванням того, що відповідач займає посаду начальника фінансово-економічного відділу 3 ТВУЗ. При розгляді справи просила врахувати дані заперечення та задовольнити позов у повному обсязі (а.с.41). 17.09.2020 року від відповідача на адресу суду надійшло заперечення на відповідь на відзив в якому він зазначив, що ознайомившись із змістом відповіді на відзив ним встановлено, що позивач визнає ту обставину, що між ними була усна домовленість щодо сплати грошових доходів відповідача коштів на утримання їх доньки [PERSON] та той факт, що позивач отримував з січня 2013 року по серпень 2020 року відповідно до усної домовленості; і той факт, що у разі потреби він завжди допомагав своїй дочці шляхом надання коштів на відпочинок ( для придбання путівки в дитячий табір), лікування ( частину коштів для встановлення брекет-системи на зуби) та при зустрічах надавав кишенькові кошти, крім того разом відвідували дитячі кафе та кінотеатри. Зазначив, що надана інформація позивачем стосовно вирахування частини з доходів відповідача не ж вірним так як нею не враховано різницю податку з доходів фізичних осіб, що утримується з відповідача. Під час усної домовленості не обговорювалося питання перерахування чіткої суми чи частин заробітку і тому питання не виконання в повному обсязі стосовно сплачених в добровільному порядку сум коштів вважав недоречним. Повідомив, що рішення стосовно утримання будь-якої суми з грошового забезпечення військовослужбовця, керівник установи приймає рішення шляхом візування документу із зазначенням дати. Вважав, що позивач не обґрунтувала належним чином вимогу про стягнення аліментів у розмірі 1/3 заробітку (доходу) відповідача. При ухваленні рішення просив врахувати той факт що він не ухиляється від сплати аліментів на утримання доньки, а навпаки добровільно, за усною домовленістю перераховує кошти на картковий рахунок позивач, за потреби надає доньці кошти на лікування, відпочинок. Також просив врахувати той факт, що він є учасником бойових дій, а отже звільняється від сплати судового збору (а.с.43-44). 18 вересня 2020 року від позивача надійшли додаткові пояснення в яких остання зазначила, що відповідно до ч. 1 ст. 189 СК України договір між батьками про сплату аліментів повинен визначати розмір та строки виплати, умови договору не повинні порушувати права людини, які встановлені цим Кодексом, договір укладається у письмовій формі та нотаріально посвідчується. Зазначила, що такого доказу відповідачем не надано, а його посилання на усну домовленість без визначення розміру аліментів і з порушення прав людини, не узгоджується з вимогами вказаної норми. Заперечувала проти розміру грошового забезпечення відповідача 300000 гривень. Зазначила, що визначальним є факт проживання дитини з нею, а не порядність і чесність відповідача в питаннях матеріального забезпечення власної дитини до подання нею позову. Просила суд при розгляді справи врахувати дані пояснення та задоволити позовні вимоги (а.с.46). В судовому засіданні позивач [PERSON] свої позовні вимоги підтримала, просила їх задоволити з підстав вказаних нею у позовній заяві, відповіді на відзив та додаткових поясненнях. Відповідач [PERSON] в судове засіданні не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с. 14) Заслухавши пояснення позивача, вивчивши та проаналізувавши письмові докази по справі, суд приходить до переконання, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони мають спільну дитину - дочку [PERSON] , [INFO] (а.с.5). Дитина проживає разом з матір`ю в [ADDRESS] (а.с.7). Згідно довідки Миргородскої стоматологічної поліклініки [PERSON] , 2006 року народження має діагноз: неправильний відкритий прикус (а.с.3). Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до частин першої, другої статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно роз`яснень, даних у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», при вирішенні питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина, інших обставин, що мають істотне значення. Так, частинами першою, другою статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визначає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. На підставі копії рапорту адресованого Начальнику 3 ТВУЗ від 08.01.2013 року наданого відповідачем, останній просив стягувати аліменти на користь [PERSON] для утримання доньки [PERSON] аліменти в розмірі ј частини всіх видів заробітку (доходу) крім одноразових, починаючи з 01.01.2013 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с.20). Перерахування аліментів проводилося з 01.01.2013 року по 31.08.2020 року, що підтверджується довідкою №17 від 08.09.2020 року виданої начальником ТВУЗ Держспецзв`язку (а.с.19). Згідно копії рапорта [PERSON] на ім`я начальника Територіального вузла датованого 21.08.2020 року, останній просив стягувати аліменти на користь [PERSON] для утримання доньки [PERSON] , 2006 року народження в розмірі ј частини з всіх видів заробітку (доходу) починаючи з 01.09.2020 року і до повноліття дитини (а.с.21). Також відповідачем надано копії платіжних доручень про перерахунок аліментів за січень- серпень 2020 року (а.с.22-24,33-37). З оглянутих копій платіжних доручень та копії декларації за 2019 рік вбачається, що відповідач [PERSON] добровільно перераховував кошти на ім`я [PERSON] як аліменти на дитину за період за 2019 рік в загальному розмірі 300000 гривень, з січня по серпень 2020 року у розмірі 20800 гривень, що становить мень ј частини його заробітку.. Задовольняючи позовні вимоги про стягнення аліментів на утримання дитини частково, суд виходить з того, що відповідач, як батько, зобов`язаний утримувати дитину до досягнення повноліття. При цьому, суд враховує те, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Причому обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Також, виходить з розумності та достатності заявленого позивачем розміру стягуваних аліментів, необхідних для задоволення потреб на утримання дитини, а також з реальної можливості відповідача такий розмір аліментів сплачувати щомісячно, не порушуючи прав останнього. В той же час суд при вирішенні питання про розмір аліментів суд також враховує, що відповідач здоровий, працездатний, інших дітей чи осіб, яких він утримує, немає. Суд не бере до уваги твердження відповідача про те, що на його утриманні перебуває неповнолітня дитина [PERSON] , 2008 року народження, син його теперішньої дружини [PERSON] , оскільки обов`язок по її утриманню лежить на його біологічних батьках, які зобов`язані його утримувати. Щодо тверджень позивачки про врахування при визначенні розміру аліментів, стану здоров`я дочки, а саме наявності в останньої неправильного відкритого прикусу, то суд вважає, що дані витрати відносяться до категорії додаткових витрат на дитину, у розумінні ст. 185 СК України, за якими вимоги не висувались. Доказів, що дитина сторін потребує постійного лікування чи операції для усунення даної вади позивачем не надано. Враховуючи положень чинного законодавства України, величину прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, встановленого законодавством, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову [PERSON] , та вважає, що розмір аліментів в розмірі 1/4 заробітку (доходу) платника аліментів буде достатнім та співмірним для забезпечення матеріального становища неповнолітньої дитини. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки, при подачі позову до суду про стягнення аліментів позивачка звільнена від сплати судового збору, рішення прийнято на її користь, тому судові витрати слід стягнути з відповідача в дохід держави. Щодо твердження відповідача про звільнення його від сплати судового збору у зв`язку з тим, що він учасником бойових дій, суд хоче зазначити наступне. Пунктом 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» на який посилається позивач встановлено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав. Відповідно до правового висновку, викладеного у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року по справі № 545/1149/17, норма п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України № 3674-VI «Про судовий збір», згідно із якою учасники бойових дій під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються від сплати судового збору, у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав, має відсильний характер та не містить вичерпного переліку справ, в яких учасники бойових дій та прирівняні до них особи звільняються від сплати судового збору. Так, правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення та членів їх сімей, встановлені Законом України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». У статті 22 цього ж Закону передбачено, що особи, на яких поширюється дія цього нормативного акта, отримують безоплатну правову допомогу щодо питань, пов`язаних з їх соціальним захистом, а також звільняються від судових витрат, пов`язаних з розглядом цих питань. Перелік пільг учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них, визначені у статті 12 цього Закону. Тому, вирішуючи питання про стягнення судового збору з особи, яка має статус учасника бойових дій (прирівняної до нього особи), для правильного застосування норм п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України № 3674-VI «Про судовий збір», суд має враховувати предмет та підстави позову; перевіряти чи стосується така справа захисту прав цих осіб з урахуванням положень ст.ст. 12, 22 Закону України № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Таким чином, Великою Палатою Верховного Суду у Постанові від 12 лютого 2020 року здійснено висновок про те, що учасники бойових дій звільняються від сплати судового збору за подання позовів не будь-якого характеру, а лише тих, що спрямовані на захист їх соціальних прав, як учасників бойових дій. Даний правовий висновок сформовано Великою Палатою Верховного Суду у зв`язку із передачею Другою судовою палатою Касаційного цивільного суду Верховного Суду справи на її розгляд для розв`язання виключної правової проблеми щодо застосування норми п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», у зв`язку із незгодою з попередніми висновками як Великої Палати, так касаційних палат, у яких стверджувалось про те, що учасники бойових дій безперечно звільняються від сплати судового збору у будь-якій справі. Позов [PERSON] захисту соціального права відповідача не стосується і пред`явлений до суду в порядку СК України. А тому із [PERSON] необхідно стягнути на користь держави судовий збір в розмірі 630 грн. 00 коп.

Outcome: approved