Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-18 00:00:00

25.07.2013 року позивач звернувся до суду з позовом та просив ухвалити рішення, яким виселити [PERSON], [PERSON], [PERSON] із житлового приміщення в гуртожитку за адресою [ADDRESS] буд. [NUMBER] к. [NUMBER], а також стягнути з відповідачів судові витрати. Свої вимоги мотивував тим, що будівлі військового містечка № 217, зокрема і гуртожиток [NUMBER], розташовані на [ADDRESS] є військовим майном, яке обліковувалось та знаходилось в експлуатації у Одеському інституті сухопутних військ до 2009 року. Відповідач [PERSON] на час проходження військової служби у Одеському інституті сухопутних військ за дозволом начальника цього військового навчального закладу вселився для тимчасового проживання у житлове приміщення в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] буд. [NUMBER], к. [NUMBER], яке до теперішнього часу займає разом з дружиною [PERSON] та сином [PERSON]. У вересні 2009 року будівлі військового містечка № 217, зокрема і гуртожиток [NUMBER] за актом прийому - передачі передано на баланс КЕВ м. Одеси. Позивач стверджує, що при проведенні інвентаризації мешканців гуртожитків військового містечка № 215 було виявлено, що відповідач [PERSON] 09.11.1995 року звільнився з військової служби за власним бажанням, на обліку військовослужбовців, потребуючих поліпшення житлових умов Відповідач не знаходиться. Таким чином, позивач вказує на те, що відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON], не проходячи дійсну військову службу у ЗСУ, не знаходячись на обліку військовослужбовців потребуючих поліпшення житлових умов в Одеському гарнізоні, не мають права на проживання у гуртожитку МОУ, що і стало підставою, для звернення до суду. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.74, 76, 77 ЦПК України. Представник позивача КЕВ м. Одеси у судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідачів [PERSON], [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову та просила застосувати строки позовної давності, передбачені ч. 1 ст. 257 ЦК України, вказуючи на пропуск позивачем строків звернення до суду Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час дату та місце розгляду справи сповіщався належним чином. Клопотань та заяв про відкладення розгляду справи суду не надав. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Статтею 129 Житлового Кодексу України передбачено, що на підставі рішення про надання житлової площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на дану житлову площу. В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] вселився в кімнату [NUMBER] готелю №2 по [ADDRESS] на підставі ордеру №138 від 15 жовтня 1993 року, виданого за розпорядженням начальника Одеського інституту Сухопутних військ (а.с.70, 71). Як вбачається з вказаного ордеру умовами проживання є: заборона прання постільної білизни, готування їжі на загальній кухні, прибирання блоків та кухні силами мешканців, заборона зберігання легкозаймистих речовин, заборона паркування власних автомобілів у під`їздів, збирання сміття через сміттєзбірник, ремонт пошкодженого обладнання та меблів за рахунок мешканців. Крім того, також зазначено, що у разі невиконання умов проживання квартиронаймач підлягає виселенню в адміністративному порядку протягом п`яти діб. Суд звертає увагу на те, що доказів порушення відповідачами зазначених умов проживання у наданому приміщенні у судовому засіданні надано не було. Як вбачається з довідки № 743 від 25.06.2013 року (витяг з домової книги про склад родини та реєстрацію) [PERSON] разом з дружиною [PERSON] та сином [PERSON] проживають у вищевказаному приміщенні до теперішнього часу (а.с. 10). Також з вказаної довідки вбачається, що [PERSON] та [PERSON] зареєстровані по [ADDRESS] з 1999 року, а їх син [PERSON] - з 18.11.2001 року. Будівлі за генпланом № 24, 33, [NUMBER], 42, які розташовані на території військового містечка № 217 за адресою [ADDRESS] є військовим майном, перебувають на балансі, експлуатується і обслуговується Квартирно-експлуатаційним відділом м.Одеси, що підтверджується наказом начальника Одеського гарнізону № 6 від 20.03.2009 року (а.с. 46), довідкою (а.с. 12) та актом прийому - передачі будівель, споруд, території та інженерних мереж військового містечка № 217 (а.с. 14). Квартирно -експлуатаційний відділ м. Одеси веде облік казармено - житлового фонду, в порядку визначеному Статутом гарнізонної та вартової служб Збройних Сил України, МОУ від 21.04.2011 року № 215 «Про затвердження Положення про організацію квартирно-експлуатаційного забезпечення Збройних Сил України » та Положення про КЕВ м. Одеси, а також здійснює контроль за використання жилого фонду Міністерства оборони України в порядку ст. 29, 30 ЖК України. Згідно витягу з наказу № 563 від 09 листопада 1995 року [PERSON] було звільнено з військової служби за власним бажанням (а.с. 9). Згідно ст. 127 ЖК України гуртожитки використовуються для проживання робітників службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання. Відповідно до ч. 2 ст. 132 ЖК України працівників, підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого житлового приміщення в разі звільнення за власним бажанням. Однак, на час вселення [PERSON] у спірний будинок у 1993 році він мав статус готелю та гуртожитком не був. Зазначене, зокрема, підтверджується і індивідуальною карткою обліку будівлі, розташованої за адресою: [ADDRESS], з якої вбачається, що дана будівля є готелем та використовується як готель (а.с.13). Як вбачається з довідки про статус будівлі №39 військового містечка №217 ([ADDRESS]) згідно Інвентарної відомості вказаний будинок зареєстрований під кодом №14-б. Згідно наказу Міністра оборони України від 12.04.2006 року №39 «Про проведення інвентаризації казармено-житлового фонду та комунальних споруд ЗСУ» код « 14-б» означає статус будинку «гуртожиток сімейного типу» (а.с.43). Відповідно п. 5.10 Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Збройних Сил України та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженої наказом МОУ № 737 від 30.11.2011 року, у разі якщо особа, звільнена з військової служби, не перебуває на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов у ЗС України, вона підлягає виселенню з гуртожитку з усіма членами сім'ї, які з нею проживають. З довідки № 3510 від 25.11.2013 року вбачається, що [PERSON] не перебуває та ніколи не перебував на квартирному обліку військовослужбовців Одеського гарнізону, які потребують поліпшення житлових умов (а.с. 54). У відповідності до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до довідки, наданої Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради від 18.11.2013 року, станом на 31.12.2012 року за [PERSON] право власності на нерухоме майно в м. Одесі не зареєстровано та раніше не було зареєстровано. Згідно рішення щодо отримання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за результатом розгляду запиту № 9293444 від 20 грудня 2013 року у державному реєстрі речових прав відсутні відомості щодо нерухомого майна зареєстрованого за [PERSON], а також відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо суб'єкта від 20.12.2013 року вбачається, що в Державному реєстрі речових прав речових прав відсутні відомості щодо нерухомого майна зареєстрованого за [PERSON]. Відповідно до ст. 48 Конституції України кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Таким чином можливо зробити висновок, що вищевказана кімната є постійним та єдиним місцем проживання відповідачів, починаючи з 1993 року, іншого нерухомого майна у них немає. Разом з тим, суд звертає увагу на те, що відповідач [PERSON] та члени його сім'ї займають спірне житлове приміщення з 1993 року, оплачують комунальні послуги, утримують його в належному технічному та санітарному стані, що підтверджується квитанціями, наявними в матеріалах справи. Судом встановлено, що у вересні 2009 року, згідно вимог Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» та наказу начальника Одеського гарнізону № 6 від 20.03.2009 року будівлі військового містечка № 217, зокрема і гуртожиток [NUMBER] за актом прийому-передачі передано на баланс КЕВ м. Одеси, однак з позовною заявою до суду позивач звернувся лише 25.07.2013 року, тобто порушив строк позовної давності без поважних причин. Посилання представника позивача на поважність причин пропуску строку звернення до суду є, на думку суду, безпідставними, так як саме в наказі від 20.03.2009 року №6 був передбачений обов`язок КЕВ м. Одеси провести перевірку осіб, які мешкають в гуртожитках, на предмет їх належності до Міністерства оборони України та законності підстав проживання у відомчих гуртожитках та прийняти невідкладні заходи щодо примусового виселення вказаних осіб (а.с.46-зворот). Згідно ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Так початок перебігу строку позовної давності, на думку суду, починається з 8 вересня 2009 року - дня передачі вищевказаного гуртожитку на баланс КЕВ м. Одеси. Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якої пов'язано його початок. Тобто, починаючи з 09.09.2009 року позивач протягом 3-х років до 09.09.2012 року міг звернутися з відповідним позовом до суду. Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється у три роки. Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за завою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, оскільки представником відповідачів подана заява про застосування строку позовної давності, при цьому, позивач не звертався до суду з заявою про поновлення цього строку з належним обґрунтуванням причин його пропуску, суд вважає необхідним застосувати до заявлених позовних вимог строк позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Також при винесенні рішення суд бере до уваги квитанції оплати за проживання, оригінали яких були оглянуті у судовому засіданні, з вересня 1993р. по лютий 2014 року, які свідчать про згоду позивача на отримання витрат на комунальні послуги від відповідача [PERSON] На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed