Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-02 00:00:00

24.12.2016 р. (як вбачається із відбитка штемпеля установи зв'язку на конверті поштового відправлення) позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості, якою, просив суд стягнути на користь позивача з відповідача заборгованість у розмірі 1745,59 грн. за кредитним договором № 044/0003-О від 04.06.2013 року та судові витрати по справі. В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що ним згідно кредитного договору № 044/0003-О від 04.06.2013 року відповідачу було надано кредит у сумі 520,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 0,08% за кожний день користування від суми фактичної заборгованостіз датою остаточного повернення кредитних коштів 03 грудня 2014 р. Однак відповідач зобов'язання за кредитним договором не виконав, станом на 07.07.2016 року заборгованість за кредитним договором становить 1745,59 грн., яка складається з наступного: 446,52 грн. - заборгованість за кредитом; 657,51 грн. - заборгованість по процентам, 641,56 грн - сума пені, нарахована за несвоєчасну сплату кредиту, процентів. Щодо підтвердження обставин справи доказами, зокрема щодо факту укладення кредитного договору № 044/0003-О від 04.06.2013 року, позивач посилаэться на обставини прийняття Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року за № 405/2014. Вказує, що оригіналами документів, які знаходилися у головному офісі позивача, за адресою: м.Донецьк, проспект Миру, буд. 5-Б, 21.06.2014 року протиправно заволоділи невідомі особи, про що Уповноваженою особою фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації було подано заяву до органів внутрішніх справ України. Особи, які були керівником та головним бухгалтером позивача ((кірік О.Є. та [PERSON], відповідно) не передали Уповноваженій особі фонду гарантування вкладів фізичних осіб бухгалтерську та нішу документацію позивача. Згідно листа слідчого управління Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 25 грудня 2015 року №4/1335, 21 червня 2014 року СВ Куйбишевського РВ Донецького МУ ГУМВС України в Донецькій області за заявою представника позивача внесено відомості до ЄРДР за № 12014050840001279 за фактом незаконного заволодіння автомобілем Мітсубісі Лансер, реєстраційний номер [NUMBER], що належить позивача, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. З ст. 289 КК України. СВ Селидівського ВП Красноармійського ВП ГУНП в Донецькій області до ЄРДР за № 12014050500001846 внесено відомості за фактом безвісного зникнення в.о. Голови Правління Банку [PERSON] за ознаками ч. 1 ст. 115 КК України, 20.11.2015 до ЄРДР за № 12015050500002333 внесено відомості за фактом безвісного зникнення головного бухгалтера Банку [PERSON] за ознаками за ч. 1 ст. 115 КК України. Відтак у позивача є перешкоди у наданні оригіналів чи копій кредитного договору із відповідачем. Представник позивача в судове засідання не з'явився, надав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, у разі неявки відповідача не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач, належним чином сповіщений про день та час слухання справи в судове засідання не з'явився, не повідомивши суд про причину неявки. З урахуванням положень ст. 224 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Вивчивши матеріали справи, перевіривши докази на належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінивши докази кожний окремо та у сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково, враховуючи наступне: Постановою правління Національного банку України від 10 листопада 2014 року № 717 відкликано банківську ліцензію та ліквідовано ПАТ «КБ «УФС» (а.с. 43). Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 13 листопада 2014 року № 119 розпочато з 13 листопада 2014 року процедуру ліквідації ПАТ «КБ «УФС» (а.с.44), рішенням від 05 листопада 2015 року № 201 строки здійснення процедури ліквідації ПАТ «КБ «УФС» продовжено на два роки по 12 листопада 2017 року (а.с.46). Суд погоджується із позивачем, що загальновідомим є той факт, що Указом Президента № 405/2014 від 14.04.2014 року введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 р. «Про невідкладні заходи щодо боротьби з терористичною загрозою і збереження територіальної цілісності України» та розпочато проведення Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей. Одночасно суд враховує наступне. Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ч.1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно ч.1, ч. 2 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Так, відповідно до ст.ст. 1046, 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч. 1 ст. 1048, ч. 1 ст. 1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 1, 2 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно зі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Суд також враховує приписи ч.1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», за якими договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Частиною 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» також встановлено, що договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі. Споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6)умови дострокового розірвання договору; 7) інші умови, визначені законодавством. Сам факт надання позивачем відповідачу позики у сумі 520,00 грн. згідно кредитної угоди № 044/0003-О від 04.06.2013 р., на переконання суду, належним чином підтверджується випискою з особового рахунку [NUMBER]. (а.с. 31-38). Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Проте, позивачем до позовної заяви не додано оригіналу чи належним чином засвідченої копії вказаного кредитного договору із додатками, додано лише меморіальні ордери (сплата заборгованості) (а.с. 8-30), виписки з особового рахунку [NUMBER] (а.с. 31-38). Відтак, належних доказів того, що за договором позики від 01.10.2014 р. строк повернення позики був визначений як 12.02.2015 р., позивачем суду не надано (рівно як і не доведено зміст інших істотних умов договору). Відтак, вирішуючи даний спір, суд виходить із того, що позивач пред'явив вимогу про повернення позики, за договором позики від 04.06.2013 р., звернувшись безпосередньо до суду 24.12.2016 року. Оскільки строк повернення позики договором не встановлений, тому його слід вважати його таким, що розпочався з 23.01.2017 року, тобто, через тридцять днів з дня пред'явлення вимоги. Так, відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позивач визнає, що частина позики за договором від 04.06.2013 р. була повернута частинами. При цьому суд враховує, що позика може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до положень ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами. Отже, право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку повернення боргу, який за договором від 04.06.2013 р. слід вважати таким, що настав із 27.01.2017 р. Згідно із ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на наведене, суд доходить висновку, що позивач не виконав обов'язок по доведенню всіх обставин, на які посилається як на підставу своїх вимог, не надав всіх належних доказів того, що між сторонами було укладено кредитний договір, які умови вказаного договору (процентна ставка, відповідальність за невиконання вказаного договору). З матеріалів справи лише вбачається надання коштів відповідачу у розмірі 520,00 грн. та повернення останнім позивачу частини коштів, різницю якої просить стягнути позивач. Відтак позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача 657,51 грн. заборгованості по процентам, 641,56 грн сума пені, нарахованої за несвоєчасну сплату кредиту, процентів мають бути залишені без задоволення. При постановленні судового рішення суд також враховує правовий висновок Верховного Суду України у справі №6-2879цс16, викладений в постанові Верховного Суду України від 13 березня 2017 року, у якому Верховним Судом України визначено, що відповідно до статті 2 Закону України від 2 вересня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» у редакції, чинній на момент розгляду справи в суді, на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Отже, при обчисленні розміру стягуваної заборгованості за кредитними договорами з громадян України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, суди повинні враховувати вимоги статі 2 Закону України від 2 вересня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Виходячи з того, що місто проживання відповідача - місто Донецьк, входить до Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 року № 1275-р., пеня розрахована за період, який утворився після 14 квітня 2014 року, у будь-якому випадку не підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення з відповідача пені, нарахованої на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитним договором (а.с.9, звор. бік). Вирішуючи при ухваленні рішення питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд керується ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial