Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-21 00:00:00

24 липня 2017 року [PERSON], яка діє в інтересах неповнолітнього сина [PERSON], звернулася до суду із вищезазначеним позовом, в якому вказала, що 20 грудня 2013 року помер батько її неповнолітнього сина [PERSON], після смерті якого залишилося спадкове майно у вигляді, зокрема, земельної ділянки площею 8,0800 гектара (далі га), що розташована на території [PERSON] сільради та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належала спадкодавцю згідно державного акта на право приватної власності на земельну ділянку серії ІІ-ЗП №035412, виданого 13 серпня 2001 року на підставі рішення [PERSON] сільради від 25 січня 2001 року №4 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю 13 серпня 2001 року за №314. Спадкоємцем померлого є неповнолітній [PERSON], який прийняв спадщину відповідно до вимог статей 1258,1261 та 1268 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). [PERSON], як законний представник неповнолітнього [PERSON], звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті [PERSON], однак державний нотаріус відмовив їй у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вказану земельну ділянку через наявність виправлення у державному акті, яке відповідно до вимог чинного законодавства не допускається. Посилаючись на відсутність можливості отримати дублікат державного акту та вирішити питання в досудовому порядку, позивач [PERSON] прохає суд визнати за її неповнолітнім сином [PERSON] право власності на спірну земельну ділянку в порядку спадкування за законом. Неповнолітній позивач [PERSON], в інтересах якого подана позовна заява, у письмовій заяві, поданій до суду, вказав про те, що він підтримує позов та прохає задовольнити заявлені вимоги по тих підставах, які були викладені в позовній заяві (а.с.33-34). Позицію неповнолітнього позивача [PERSON] підтримала його законний представник [PERSON], яка надала судові відповідну письмову заяву (а.с.35-36). Відповідач [PERSON] сільрада позов визнала, фактичні обставини у справі повноважний представник відповідача [PERSON] не оспорювала, про що судові була надана відповідна письмова заява (а.с.37-41). Представник нотаріальної контори як третьої особи без самостійних вимог завідувач нотаріальної контори [PERSON] у письмовій заяві, поданій до суду, не заперечувала проти позову, погодившись із доводами, наведеними у ньому (а.с.42). Сторони, третя особа та їх представники в судове засідання не з'явились, хоча про час і місце його проведення повідомлялися належним чином (а.с.30-32,51), до суду подали заяви з проханням слухати справу без їх участі (а.с.33,35,37,42). Виходячи з наведеного, а також положень ч.2 ст.158, ст.169 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності сторін, третьої особи та їх представників. У відповідності до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, зясувавши позиції сторін у справі, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та надавши їм належну оцінку, вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до положень статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи позивач [PERSON] народився 25 серпня 2000 року в с. Вільне Розівського району Запорізької області. Батьками позивача є [PERSON] та [PERSON] (а.с.5,6,14,17,34,36). 20 грудня 2013 року в с.Вільне Розівського району Запорізької області у віці 46 років помер батько позивача [PERSON] (а.с.4). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на земельну ділянку площею 8,0800 га, кадастровий номер 2324981200:01:002:0002, що розташована на території [PERSON] сільради та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належала спадкодавцю згідно державного акта на право приватної власності на землю серії ІІ-ЗП №035412, виданого на підставі рішення [PERSON] сільради від 25 січня 2001 року №4 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю 13 серпня 2001 року за №314. Зазначений державний акт містить виправлення, а саме, 15 лютого 2007 року прізвище власника земельної ділянки «Слєнзак» закреслено та виправлено на «Сльонзак» працівником Розівської районної державної адміністрації Запорізької області (а.с.9,47-50). Згідно статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять всі права та обовязки, що належали на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст.1268 ЦК України малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків встановлених частинами 2-4 статті 1273 цього Кодексу. Згідно з ч.1 ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. З матеріалів справи, а також згідно інформаційних довідок зі Спадкового реєстру та листа завідувача нотаріальної контори встановлено, що після померлого 20 грудня 2013 року [PERSON] нотаріальною конторою 06 червня 2014 року за заявою спадкоємця [PERSON], який діяв за згодою матері [PERSON], заведена спадкова справа №67/2014 за номером у спадковому реєстрі 56165604. Дружина померлого [PERSON] від прийняття спадщини відмовилася, інші заяви щодо прийняття або відмови від спадщини до нотаріальної контори не надходили, випадків усунення спадкоємців померлого від права на спадкування не встановлено (а.с.8,43-45). Таким чином, спадкоємцем померлого [PERSON] є його неповнолітній син [PERSON], який прийняв спадщину відповідно до ч.4 ст.1268 ЦК України, оскільки на час відкриття спадщини був малолітнім (а.с.5,6,10,43-45). Проте, постановою державного нотаріуса від 30 травня 2016 року, [PERSON], який діяв за згодою матері [PERSON], відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території [PERSON] сільради, яка залишилась після померлого 20 грудня 2013 року [PERSON]. Державний нотаріус розяснив про можливість отримання свідоцтва про право на спадщину на вищевказану земельну ділянку лише за умови надання правовстановлюючого документа на спірну земельну ділянку на імя спадкодавця, який не містить виправлень (а.с.7). Згідно з п.4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5 (з відповідними змінами), видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна, а відповідно до п.4.20 глави 10 цього порядку, видача свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку нотаріусом проводиться також за умови отримання витягу з Державного земельного кадастру, у тому числі шляхом безпосереднього доступу до нього. Частинами 1,4 статті 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Абзацом 2 частини 2 статті 373 ЦК України визначено, що право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. За правилами частини 1 статті 125 Земельного кодексу України (далі ЗК України) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Статтею 126 ЗК України передбачено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». З копії Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку за №НВ-2301097122014 від 22 вересня 2014 року встановлено, що земельна ділянка площею 0,0800 га з кадастровим номером 2324981200:01:002:0002, що розташована території [PERSON] сільради, цільове призначення якої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, належить на праві власності [PERSON] (а.с.47-49). З довідки [PERSON] сільради вбачається, що державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-ЗП №035412, виданий на імя [PERSON] на підставі рішення [PERSON] сільради від 25 січня 2001 року №4 та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю 13 серпня 2001 року за №314 (а.с.50). Таким чином встановлено, що вищевказаний державний акт містить виправлення, а саме, прізвище власника «Слєнзак» закреслено та виправлено на «Сльонзак» (а.с.9,50). Встановлені обставини у справі сторони визнали, їх не оспорювали, а тому згідно з ч.1 ст.61 ЦПК України ці обставини не підлягають доказуванню. Разом з тим, відповідно до вимог п.2.9 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету по земельних ресурсах №43 від 04 травня 1999 року, зареєстрованої Міністерством юстиції України 04 червня 1999 року за №354/3647 (зі змінами), виправлення у державному акті не допускаються. Проте, виготовлення, видача та реєстрація державних актів (дублікатів) з 01 січня 2013 року не передбачена. Таким чином, при встановленні факту належності правовстановлюючого документа померлому [PERSON], суд бере до уваги сукупність даних щодо вказаної особи, а також обставини набуття ним права власності на спірну земельну ділянку, які містяться у наданих до справи документах (а.с.9-15,17,47-50). Досліджені у справі обставини дають підстави стверджувати, що написання прізвища померлого у державному акті на право приватної власності на землю, який складено та заповнено українською мовою, є відмінним від написання його прізвища, зокрема, в паспорті громадянина України на імя померлого через допущену помилку, яка є наслідком здійснення довільного перекладу з російської на українську мову. З цих підстав суд вважає встановленим факт належності вказаного правовстановлюючого документа померлому [PERSON] та з урахуванням наведеного суд дійшов висновку про те, що спірна земельна ділянка була власністю саме [PERSON]. При цьому, суд враховує те, що свідоцтво про право на спадщину це процесуальний нотаріальний документ, який посвідчує перехід права власності на майно спадкодавця до спадкоємців. За таких обставин, неможливість внесення виправлення в існуючий державний акт чи неможливість отримання дубліката державного акта не позбавляє спадкоємця [PERSON] права на спадщину. Згідно п.9 ч.1 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-ІV (зі змінами) державна реєстрація прав проводиться, зокрема, на підставі рішень судів, що набрали законної сили щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Беручи до уваги те, що у [PERSON], яка діє як законний представник неповнолітнього [PERSON], виникли труднощі із оформленням в установленому законом порядку права на спадщину після смерті [PERSON], суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову. При цьому, визнання відповідачем предявленого до нього позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Питання про розподіл судових витрат позивачем не порушувалось.

Outcome: approved