Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-23 00:00:00

25.06.2019 позивач [PERSON] звернувся до Артемівського міськрайонного суду Донецької області з позовом до [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди. В обґрунтування позову вказує, що 20.03.2010 він позичив відповідачу [PERSON] грошові кошти в сумі 20 000 доларів США. Дана позика грошових коштів була оформлена письмовою розпискою. Згідно вказаної розписки відповідач повинен був повернути вказані грошові кошти до 20.03.2017. За користування даними грошовими коштами відповідач зобов`язувався сплатити 1 000 доларів США за кожен рік користування вищезазначеними грошовими коштами. На даний час вказані грошові кошти відповідач не повернув. Станом на 20.03.2019 відповідач винен 29 000 доларів США (20 000 доларів США, які безпосередньо займав відповідач та 9000 доларів США за 9 років користування вищезазначеними грошовими коштами). Станом на 13.06.2019 курс долара США до гривні становив 26 гривні 40 копійок за 1 долар США. Тобто на момент звернення до суду відповідач винен позивачу 765 600 гривень. У зв`язку з тим, що на даний час вказані грошові кошти позивачу не повернуті, а відповідач відмовляється вказані кошти повертати, посилаючись на те, що перебуває на тимчасово окупованій території, позивач вважає, що відповідач свідомо ухиляється від повернення боргу, і тому спірне питання можливо вирішити виключно через суд. Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 01.07.2019 по вказаній справі було відкрито провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву, однак у строк, встановлений судом, відзиву на позовну заяву відповідачем подано не було. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, просив розглядати справу без його участі, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, він у встановленому законом порядку був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи (шляхом розміщення тексту оголошення в мережі Інтернет на офіційному веб-порталі «Судова влада України» в розділі «Інформація про виклик до суду сторін які проживають на не підконтрольній Україні території» Артемівського міськрайонного суду Донецької області за адресою (http://arm.dn.court.gov.ua). Про причини своєї неявки він суд не сповістив, від нього не надійшло клопотання про відкладення слухання справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим проводити заочний розгляд справи за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів, проти чого позивач не заперечує. На підставі ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у зв`язку з неявкою учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню частково з огляду на наступне. Статтями\~1,\~2 ЦПК України\~передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.ст.\~15,\~16 ЦК України,\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші. Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Так, в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 зазначено, що «відповідно до норм ст.ст.1046,1047 ЦК України\~договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання». Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 визначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] мали місце договірні відносини, тобто був укладений договір позики, оформлений у вигляді розписки, згідно якого позивач надав грошові кошти відповідачу, а відповідач повинен був повернути позивачу отримані від нього кошти у сумі 20 000 доларів США в строк до 20.03.2017 року, а також за користування грошовими коштами відповідач повинен сплатити позивачу 1\~000 доларів США за кожен рік користування грошовими коштами. Всього відповідач зобов`язувався повернути позивачу грошові кошти в сумі 27\~000 доларів США в строк до 20.03.2017, що підтверджується оригіналом розписки від 20.03.2010 (а.с.5). Згідно ч.1 ст. 1049 ЦК України\~ позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч.1 ст. 1050 ЦК України\~ якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно ч.1, 2 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язан ня. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу. Судом встановлено, що на день подачі даної позовної заяви, позичальником не було здійснено жодного обов`язкового щомісячного платежу по поверненню предмета позики, що призвело до порушення законних прав і інтересів позикодавця. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст. 530 ЦК України). Частиною 1 ст. 625 ЦК України встановлюється, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Як вбачається з розписки, складеної відповідачем 20.03.2010, останній зобов`язався повернути грошові кошти в строк до 20 березня 2017 року в загальній сумі 27\~000 доларів США, з яких 20\~000 доларів США основний борг, та 7\~000 доларів США за користування коштами. Разом з тим, позивач просить стягнути з відповідача 29\~000 доларів США (+ 1\~000 доларів за кожен рік користування). Суд звертає увагу на те, що у договорі позики (розписці) визначено строк та певну суму, яку необхідно повернути позичальнику, при цьому ніяких додаткових заходів (штраф, неустойка) за невиконання умов (неповернення грошових коштів у строк) не передбачено. Тому, з урахування вказаного, суд вважає, що задоволенню підлягає лише сума боргу в розмірі 27\~000 доларів США. Згідно зі\~статтею 99 Конституції України\~грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша\~стаття 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга\~статті 192 ЦК України). Відповідно до частини першої\~статті 533 ЦК України\~грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга\~статті 533 ЦК України\~допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов`язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Так, курс української гривні до долару США станом на 13.06.2019 (за яким позивач здійснював розрахунок заборгованості) складав 26,40 грн. - за 1 долар США, тобто 26,40 грн. х 27 000 доларів США = 712 800 грн. Таким чином, сума боргу за договором позики, яка підлягає стягненню становить 712 800 грн. Всебічно, повно та об`єктивно оцінивши всі надані докази, суд вважає, що позивач правомірно вимагає повернення суми позики та на підставі викладеного, вважає, що [PERSON] не виконав умов договору позики від 20.03.2010 і до даного часу не виконує його умови, тому з відповідача необхідно стягнути на користь позивача заборгованість в розмірі 712 800 грн. У зв`язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору, з відповідача за ч.6 ст.141 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір на користь спеціального фонду Державного бюджету України. Відповідно до п.п.1 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду фізичною особою або фізичною особою-підприємцем позовної заяви майнового характеру судовий збір справляється в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.. Отже, при поданні позову судовий збір складав 7 650 грн. (1 % ціни позову 765\~000 грн.). З урахуванням часткового задоволення позовних вимог та згідно ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню 7 128 грн. на користь держави України (712\~800 грн. * 7 650/765 000 грн.).

Outcome: partial