Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-05 00:00:00

24 листопада 2017 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , треті особи ФОП [PERSON] , [PERSON] про витребування майна із незаконного володіння та визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним. Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що 26.06.2015 року [PERSON] на підставі нотаріальної довіреності, посвідченої нотаріусом Білик В.В., доручила [PERSON] та [PERSON] представляти інтереси щодо розпорядження та експлуатування автомобіля марки RENAULT моделі KOLEOS, типу загальний легковий універсал-В, 2010 року, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , д/н [NUMBER] . Позивач дізналась, що вказане авто було відчужене ФОП [PERSON] на підставі договору комісії, укладеного із [PERSON] Позивач стверджує, що [PERSON] не мав повноважень укладати договір комісії, а тому автомобіль було відчужено проти волі позивача. В подальшому, ФОП [PERSON] продав даний автомобіль [PERSON] за договором №4811. У зв`язку з чим, просить суд визнати недійсним договір комісії транспортного засобу, укладеного між ФОП [PERSON] та [PERSON] , визнати недійним договір купівлі-продажу транспортного засобу, укладний між ФОП [PERSON] та [PERSON] та визнати право власності на автомобіль за [PERSON] Ухвалою від 27 листопада 2017 року позов залишений без руху, оскільки позивачу необхідно визначитися з колом відповідачів, а саме позивачем зазначено процесуальний статус ФОП [PERSON] та [PERSON] , як треті особи, однак позивачем до зазначених осіб заявлено позовні вимоги. Таким чином, позивачем не зазначено відповідачів до яких заявлено позовні вимоги, не зазначено їх місцезнаходження. Крім того, не наведено та не надано доказів на підтвердження позовних вимог. При цьому не надано доказів (техпаспорт) на спірний автомобіль. 12 грудня 2017 року до суду надійшла заява позивачки про усунення недоліків заяви та уточнений позов [PERSON] до [PERSON] , ФОП [PERSON] , [PERSON] про витребування майна із незаконного володіння та визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним. Ухвалою від 26 грудня 2017 року було відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в загальному порядку. Ухвалою від 05 лютого 2018 року задоволено заяву позивача про забезпечення позову та накладено арешт на автомобіль марки RENAULT KOLEOS, типу загальний легковий універсал В, 2010 року, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , д/н [NUMBER] . 15.03.2018 року представник відповідача [PERSON] надав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача вказує, що виходячи зі змісту наданої довіреності, у позивача була воля щодо передачі права власності іншій особі. З цією метою довіритель уповноважив довірених осіб на укладання цивільно-правових угод, в тому числі, купівлі-продажу. Крім того, представник відповідача зазначив, що позивачем не зазначено підстав для визнання правочинів недійсними та не надано відповідних доказів, які б підтверджували такі підстави. Від інших відповідачів відзиви на позов не надходили. 10 січня 2019 року судом закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. 07 лютого 2019 року судом отримано нотаріально завірену фотокопію спірної довіреності. В судове засідання представник позивача не з?явився, надав заяву про проведення судового засідання за його відсутності, позов підтримав, просив задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не з?явився, надав заяву. Якою просив провести судове засідання за його відсутності, заперечував проти задоволення позову, просив відмовити у його задоволенні повністю. Інші учасники справи, які повідомлені про час, дату і місце судового розгляду, в судове засідання не з?явилися, будь-яких клопотань чи заяв не надали. Суд розглядає справу на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 26.06.2015 року [PERSON] на підставі нотаріальної довіреності доручила [PERSON] та [PERSON] представляти інтереси щодо розпорядження та експлуатування автомобіля марки Renault, моделі Koleos, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] . 13.06.2017 року було укладено договір комісії між ФОП [PERSON] ( Комісіонер) та [PERSON] (Комітент) , за яким Комісіонер зобов`язується за дорученням Комітента за комісійну плату вчинити за рахунок Комітента від свого імені правочин щодо продажу вищевказаного транспортного засобу. 14 червня 2017 року територіальним сервісним центром МВС №5142 зареєструвано договір №4811 між ФОП [PERSON] та [PERSON] , за яким останній придбав у приватну власність вказаний автомобіль. Позивач вважає, що [PERSON] вийшов за межі повноважень, які отримав від позивача на підставі довіреності, а тому договір комісії та договір купівлі-продажу мають бути визнані недійсними, а за позивачем має бути визнано право власності на спірний автомобіль, на підставах ст. 388 ЦК України. Положеннями ч.1 ст. 316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України). За ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до ч.1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Позивач зазначає, що продаж автомобіля було вчинено особою, яка не мала на це повноважень, оскільки довіреність була видана виключно для вчинення вичерпного переліку договорів, а саме: договір купівлі-продажу, міни, страхування автомобіля. Проте з аналізу тексту довіреності виливає, що позивач уповноважила [PERSON] та [PERSON]. представляти її інтереси «з питань, пов`язаних зі вчиненням правочинів щодо розпорядження (продажу за ціну та на умовах за їх розсудом, обміну, страхування)» вказаним автомобілем. Також, позивач уповноважила вказані особи «виконувати всі інші дії, пов?язані з цією довіреністю». Тобто, на переконання суду, позивач уповноважила [PERSON] та [PERSON]. вчиняти правочини щодо розпорядження автомобілем, що означає визначення кінцевої долі вказаного автомобіля. При цьому, оскільки позивач уповноважила вказаних осіб на укладення також договору купівлі-продажу авто, то і волевиявлення позивача, як довірителя, фактично було спрямовано на те що дане авто буде відчужено. Стаття 388 ЦК України, на яку посилається позивач, містить вичерпний перелік підстав для витребування майна у добросовісного набувача. Проте, позивач не довів наявності жодної із вказаних підстав, оскільки транспортний засіб не був загублений, викрадений, а також не вибув з володіння особи іншим шляхом поза її волею. Верховний Суд України у Постанові №5 від 07.02.2014 року висловив правову позицію, відповідно до якої до вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК) відносяться, зокрема, такі випадки, як вчинення правочину під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною, тобто у всіх випадках, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця). Наявності вказаних обставин позивачем доведено не було. Позивачем як підстава для витребування майна зазначається, що договір купівлі-продажу було вчинено особою, яка не мала на це повноважень. Однак, ст. 388 ЦК України, не містить такої підстави для витребування майна у добросовісного набувача. Відповідно до ст. 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. За ст. 244 ЦК України, представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Також позивач просить суд визнати недійсними договори комісії транспортного засобу №4811 від 13.06.2017 року та договір купівлі-продажу транспортного засобу №4811 від 14.06.2017 року. Проте, позивачем в своєму позові не зазначено будь-яких підстав для визнання даних правочинів недійсними та не надано відповідних доказів, які б підтверджували такі підстави. За таких обставин, суд доходить висновку про необґрунтованість вимог позивача та відсутність підстав для задоволення позову, а тому відмовляє у його задоволенні повністю. Під час вирішення питання про стягнення судових витрат суд виходить з наступного. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи відмову у позові, судовий збір покладається на позивача, яка в свою чергу звільнена від його сплати як інвалід 2 групи. Відповідно до ч.9 ст. 158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. В зв?язку з цим, суд вважає доцільним скасувати заходи забезпечення даного позову. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed