Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-03 00:00:00

24 липня 2019 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання права власності на транспортний засіб та звільнення його з-під арешту. До участі у справі залучив третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Володимир-Волинський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області (далі - Володимир-Волинський МВ ДВС). Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що у лютому 2019 року досяг домовленостей із відповідачем про придбання у нього автомобіля марки «Volkwagen Golf», 1999 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , у зв`язку з чим передав йому 70000 гривень, а взамін отримав розписку про отримання грошових коштів та свідоцтво про реєстрацію вказаного транспортного засобу. У зв`язку з тим, що автомобіль поточного ремонту, його відразу у відповідача не забрав. 05 березня 2019 року за посередництвом комісіонера ПП «Лора» (суб`єкт господарювання, що здійснює оптову та роздрібну торгівлю транспортними засобами) оформив договір купівлі-продажу вказаного автомобіля. Цього ж дня, 05 березня 2019 року, відповідач у нотаріуса оформив позивачу генеральне доручення для здійснення перереєстрації автомобіля у сервісному центрі та передав йому вказаний транспортний засіб після ремонту. Надалі, прибувши до Нововолинського сервісного центру, позивачу було відмовлено у перереєстрації з підстав наявності накладеного арешту на майно, оскільки у попереднього власника транспортного засобу існує заборгованість за несплаченими аліментами. При з`ясуванні обставин позивачем вказана інформація була підтверджена, ним встановлена наявність виконавчого провадження, в якому здійснюється стягнення з відповідача боргу по несплачених аліментах у сумі 32311, 05 гривень із 22 червня 2005 року. При намаганнях знайти стягувача у вказаному виконавчому провадженні вияснилось, що вона давно виїхала на постійне місце проживання за кордон. Дочка, на користь якої відбувалось стягнення також стала дорослою, змінила своє прізвище та місце проживання. Зважаючи на відмову відповідача повернути кошти за придбаний автомобіль, а також обґрунтовуючи наявність перешкод у користуванні придбаним власним майном звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 21 серпня 2019 року відкрито провадження у справі, розгляд якої постановлено проводити за правилами загального позовного провадження. Після скерування до суду Володимир-Волинським МВ ДВС матеріалів виконавчого провадження АСВП № 9692208, ухвалою суду від 03 жовтня 2019 року залучено до участі в справі стягувача у даному виконавчому провадженні [PERSON] як третю особу без самостійних вимог на предмет спору. Ухвалою суду від 24 жовтня 2019 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. У призначені судові засідання позивач та його представник не з`явились, представник позивача надав заяву про розгляд справи у їх відсутність, наполягав на задоволенні позовних вимог. Проти заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час і місце слухання справи повідомлений належним чином, зокрема у відповідності до ч. 11 ст. 128 ЦПК України шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті судової влади України. Про причини неявки відповідач суд не повідомив, відзив на позов, а також заяву про слухання справи у його відсутності не подав. Тому зі згоди сторони позивача, з урахуванням положень ст. ст. 280-282 ЦПК України та з метою уникнення затягування розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу по суті заочно за відсутності позивача та відповідача. Представник третьої особи: Володимир-Волинський МВ ДВС подала заяву про розгляд справи у її відсутності. Третя особа [PERSON] до суду не з`явилась причин неявки не повідомила. Судові виклики, які неодноразово скеровувалися за адресою реєстрації її місця проживання, повернулись до суду у зв`язку із закінченням терміну їх зберігання. Тому зі згоди сторони позивача, з урахуванням положень ст. ст. 280-282 ЦПК України та з метою уникнення затягування розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу по суті заочно за відсутності позивача та відповідача. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази, надані позивачем на виконання вимог ст.ст.76, 81 ЦПК України і, які сторона вважає достатніми для обґрунтування своїх позовних вимог, та, з`ясувавши фактичні обставини, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Наявною у справі копією розписки про отримання грошових коштів за продаж автомобіля від 13 лютого 2019 року стверджується про те, що відповідач отримав від позивача грошові кошти в сумі 70000 гривень в рахунок оплати за реалізацію транспортного засобу марки «Volkwagen Golf», 1999 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . Договорами комісії № 3919-10/2019 та договором купівлі продажу транспортного засобу № 3919-10/2019 від 05 березня 2019 року стверджується, що позивач за посередництвом комісіонера ПП «Лора» (суб`єкт господарювання, що здійснює оптову та роздрібну торгівлю транспортними засобами) придбав у відповідача автомобіль марки «Volkwagen Golf», 1999 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , за ціною 70000 гривень. Згідно з пунктом 1.1 Договору купівлі-продажу продавець зобов`язався передати у власність покупцеві вказаний вище транспортний засіб. Відповідно до пункту 2.1 Договору купівлі-продажу, передача транспортного засобу продавцем і прийняття його покупцем здійснюється після повної оплати вартості в момент підписання цього Договору. На підставі п.2.2 Договору купівлі-продажу, покупець набуває право власності на транспортний засіб з моменту підписання сторонами даного договору. На виконання умов Договору відповідач передав, а позивач прийняв транспортний засіб марки «Volkwagen Golf», 1999 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . Вказаний факт у справі підтверджено оформленою приватним нотаріусом Володимир-Волинського міського нотаріального округу Волинської області Гордійчуком Б.І. довіреністю серії ННТ 305581 від 05 березня 2019 року на представлення інтересів власника даного автомобіля щодо зняття з обліку та перереєстрації, переобладнання, реєстрації і постановки на облік в органах та територіальних сервісних центрах та підрозділах Національної поліції, і розпорядження (продажу, підписання договорів купівлі-продажу, обміну). Крім того, цього ж дня 05 березня 2019 року позивач оформив на власне ім`я поліс № АО/5131873 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів щодо придбаного ним автомобіля. Також з інформації про виконавче провадження АСВП 9692208 вбачається, що на підставі виконавчого листа у справі № АЕ-55-95 за рішенням Нововолинського місцевого суду Волинської області у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] з останнього стягувалися аліменти на утримання дочки [PERSON] , [INFO] . Виконавче провадження відкрите 22 червня 2005 року. Одночасно постановою державного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 22 червня 2005 року накладено арешт на все майно, що належить боржнику - відповідачу. За матеріалами даного виконавчого провадження заборгованість відповідача станом на повноліття дитини становить 32311, 05 гривень. Підставою виникнення спору в даній справі стало питання наявності чи відсутності підстав для визнання права власності за позивачем на придбаний, однак не переоформлений, транспортний засіб та зняття арешту з нього. Відповідно до статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Частиною першою статті 317 ЦК України визначено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Проте юридично забезпечена можливість здійснювати правомочності щодо володіння, користування і розпорядження власника належним йому майном не може виходити за рамки, встановлені правовими нормами, що регулюють відносини у сфері власності (абзац другий підпункту 4.2 пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11.05.2005 № 4-рп/2005 у справі про права акціонерів ЗАТ). Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту даної правової норми, право на звернення до суду з позовом про захист речових прав на майно встановлюється за позивачем, коли у інших осіб виникають сумніви у належності йому цього майна, та створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності у зв`язку з наявністю таких сумнівів чи втратою належних правовстановлюючих документів на майно. Тобто у позивача є право власності на певне майно, і має місце факт оспорювання належного позивачу права. Отже, на підтвердження наявності у Позивача суб`єктивного права, на захист якого подано позов, останній повинен надати суду відповідні докази, що підтверджують його право на вказане майно, тобто право власності. Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях ЗУ «Про дорожній рух» та Порядку, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів. Відповідно до статті 334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Наданим суду Договором купівлі-продажу транспортного засобу № 3919-10/2019 від 05 березня 2019 року стверджується, що позивач придбав у відповідача автомобіль марки «Volkwagen Golf», 1999 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , за ціною 70000 гривень. Передача транспортного засобу продавцем і прийняття його покупцем здійснювалась після повної оплати вартості в момент підписання цього Договору. Позивач набув право власності на транспортний засіб з моменту підписання сторонами даного договору, тобто 05 березня 2019 року, оскільки наявною в справі розпискою відповідача стверджується, що повна оплата за придбаний автомобіль відбулась ще 13 лютого 2019 року. На виконання умов Договору відповідач передав, а позивач прийняв транспортний засіб марки «Volkwagen Golf», 1999 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . У відповідності до поданої позивачем копії свідоцтва про реєстрації транспортного засобу серії [NUMBER] , власником транспортного засобу «Volkwagen Golf», 1999 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , значиться відповідач. Закон України «Про дорожній рух» визначає правові та соціальні основи дорожнього руху з метою захисту життя та здоров`я громадян, створення безпечних і комфортних умов для учасників руху та охорони навколишнього природного середовища. Відповідно до статті 34 Закону України «Про дорожній рух», державна реєстрація транспортного засобу полягає у здійсненні комплексу заходів, пов`язаних із перевіркою документів, які є підставою для здійснення реєстрації, звіркою і, за необхідності, дослідженням ідентифікаційних номерів складових частин та оглядом транспортного засобу, оформленням і видачею реєстраційних документів та номерних знаків. Державний облік зареєстрованих транспортних засобів включає в себе процес реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про зареєстровані транспортні засоби та їх власників. Державній реєстрації та обліку підлягають призначені для експлуатації на вулично-дорожній мережі загального користування транспортні засоби усіх типів: автомобілі, автобуси, мотоцикли всіх типів, марок і моделей, самохідні машини, причепи та напівпричепи до них, мотоколяски, інші прирівняні до них транспортні засоби та мопеди, що використовуються на автомобільних дорогах державного значення. Державна реєстрація та облік автомобілів, автобусів, мотоциклів та мопедів усіх типів, марок і моделей, самохідних машин, причепів та напівпричепів до них, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів здійснюються територіальними органами Міністерства внутрішніх справ України. Для автоматизованого обліку транспортних засобів, що використовуються на вулично-дорожній мережі загального користування і підлягають державній або відомчій реєстрації, та відомостей про їх власників ведеться Єдиний державний реєстр, держателем якого є Міністерство внутрішніх справ України. Власники транспортних засобів та особи, які використовують їх на законних підставах, зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) належні їм транспортні засоби протягом десяти діб після придбання, митного оформлення, одержання транспортних засобів або виникнення обставин, що потребують внесення змін до реєстраційних документів. На транспортні засоби оформляються та видаються реєстраційні документи, зразки яких затверджуються Кабінетом Міністрів України, та закріплюються номерні знаки, які відповідають вимогам стандартів. Закупівля за державні кошти бланків реєстраційних документів та номерних знаків для транспортних засобів здійснюється відповідно до вимог законодавства тими органами, на які покладений обов`язок щодо їх реєстрації. Згідно з пунктом 7 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року, № 1388, власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Строк державної реєстрації продовжується у разі подання документів, які підтверджують відсутність можливості своєчасного її проведення власниками транспортних засобів (хвороба, відрядження або інші поважні причини). Експлуатація транспортних засобів, що не зареєстровані (не перереєстровані) в уповноважених органах МВС та без номерних знаків, що відповідають державним стандартам, а також ідентифікаційні номери складових частин яких не відповідають записам у реєстраційних документах або знищені чи підроблені, забороняється. Відповідно до пункту 8 Порядку, державна реєстрація транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів. Перед відчуженням, передачею зазначені транспортні засоби повинні бути зняті з обліку в підрозділах Державтоінспекції. Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є оформлені в установленому порядку, зокрема, укладені та оформлені безпосередньо в сервісних центрах МВС у присутності адміністраторів таких органів договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб. Отже, приписами статті 34 Закону України «Про дорожній рух» та Порядку регулюються та встановлюються обов`язки продавців та покупців транспортних засобів, зокрема, щодо зняття з реєстраційного обліку, реєстрації транспортного засобу, тощо. В розумінні статті 334 ЦК України, позивач набув право власності на спірний об`єкт з такої передбаченої законом підстави як укладення договору купівлі-продажу спірного об`єкту № 3919-10/2019 від 05 березня 2019 року, який також в цій ситуації є документом, що підтверджує правомірність його передачі у власність позивачу. У відповідності до статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку. Арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна (стаття 56 Закону). Отже, зі змісту вказаних норм права вбачається, що накладати арешт на майно в процедурі виконавчого провадження надається право лише у випадку, коли таке майно належить на праві власності саме боржнику. Відтак, оскільки позивач набув право власності на спірний об`єкт з такої передбаченої законом підстави як договір купівлі-продажу, він є власником вказаного транспортного засобу. У відповідності до ст.334 ЦК України, відповідач, який є одночасно боржником у виконавчому провадженні, перестав бути власником транспортного засобу з моменту підписання договору купівлі-продажу та фактичної передачі вказаного майна позивачу. Відтак, суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для подальшого арешту вказаного транспортного засобу. На підставі викладеного,

Outcome: approved