Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-14 00:00:00

26 грудня 2019 року позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідача Товариства з додатковою відповідальністю «Полтавтрансбуд» про визнання договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру частково недійсним, визнання незаконним припинення договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру, визнання договору купівлі-продажу майнових прав дійсним, визнання права власності на майнові права відповідно до положень Закону України «Про захист прав споживачів», обґрунтовуючи свій позов тим, що 11.07.2018 року між Товариством з додатковою відповідальністю «Полтавтрансбуд» та нею, [PERSON] , був укладений договір №2 купівлі-продажу майнових прав на квартиру. Предметом договору є майнові права на 2-х кімнатну квартиру [ADDRESS] . Пунктом 1.5 вказаного договору передбачено, що майнові права на об`єкт за цим договором одержуються нею від відповідача шляхом підписання Акта приймання-передачі майнових прав. Акт приймання-передачі майнових прав підписується сторонами протягом 60 календарних днів з дати одержання продавцем технічного паспорту на будинок, в якому знаходиться об`єкт, але не раніше здійснення покупцем оплати 100% вартості майнових прав, що визначені у пункті 3.1 з урахуванням п.3.2 цього Договору. Право власності на майнові права на об`єкт переходить від продавця до покупця після підписання Акта приймання-передачі майнових прав. Пунктом 1.6 договору передбачено, що умови, суми і порядок перерахування грошових коштів покупцем на користь продавця визначаються цим договором, додатками до нього, а також додатковими угодами, укладеними до цього договору. Пунктом 3.1 договору передбачено, що вартість майнових прав на об`єкт становить 576 000 грн., у тому числі ПДВ, що нараховується згідно діючого законодавства на дату виникнення податкового зобов`язання. Пунктом 3.4 договору передбачено, що покупець здійснює оплату за цим договором згідно графіка платежів, що є невід`ємною частиною даного договору. Відповідно до графіку сплати платежів, вона повинна була сплатити кошти по договору до 30.12.2019 року. Пунктами 4.3-4.9 договору визначені підстави припинення та розірвання цього договору, які є несправедливими, так як обмежують її права, як споживача з отримання послуг на будівництво житла та визнання за нею майнових права на квартиру, яка є предметом договору. Пунктом 4.3 встановлено, що у випадку невиконання або неналежного виконання зобов`язань однією із сторін цей договір може бути розірваний сторонами. Одностороння відмова від виконання цього договору не допускається, за винятком випадків, передбачених цим Договором та чинним законодавством України. Пунктом 4.4 визначено, що продавець має право відмовитись від цього договору при настанні одного з зазначених випадків: а) порушення покупцем своїх збов`язань, передбачених розділом 3 цього договору (в тому числі порушення строку оплати згідно графіку); б) у випадку не підписання покупцем Акту приймання-передачі об`єкту протягом 60-денного строку, визначеного п.1.5 даного договору. Пунктом 4.5 договору встановлено, що у випадку відмови продавця від цього договору продавець направляє покупцю за адресою, зазначеною в реквізитах цього договору, повідомлення про таку відмову. Сторони за взаємною згодою встановили, що наслідком відмови продавця від цього договору є припинення останнього. Договір припиняється з моменту спливу п`яти робочих днів з дня відправлення повідомлення про відмову, а в частині виконання грошових вимог - в день повного їх здійснення. Сторони досягли згоди, що датою, з якої починається відлік зазначеного вище п`ятиденного строку, вважається дата, зазначена на квитанції, яка надається продавцю відділенням зв`язку при відправленні листа з повідомленням про вручення. Пунктом 4.5.1 договору передбачено, що з моменту відмови продавця від цього договору (тобто з шостого робочого дня з дня направлення повідомлення, передбаченого п.4.5 цього Договору) зобов`язання продавця щодо передачі майнових прав покупцю вважаються такими, що припинилися. Пунктом 4.6 договору встановлено, що у випадку відмови продавця від цього договору з підстав, передбачених п.п.а) та п.п.б) п.4.4 цього договору продавець зобов`язується повернути покупцю суму здійснених ними платежів. Повернення продавцем платежів у передбачених цим договором випадках здійснюється на користь покупця, який здійснював відповідну оплату. Пунктом 4.7 договору передбачено, що у випадку відмови продавця від цього договору з підстав, передбачених п.п.а) та п.п.б) п. 4.4 цього договору продавець повертає покупцю суму здійснених ним платежів за вирахуванням на свою користь штрафу в розмірі 25% від суми таких платежів за неналежне виконання покупцем своїх зобов`язань. Пунктом 4.9 договору визначено, що розірвання цього договору після підписання Акту приймання- передачі майнових прав на об`єкт не допускається. Строк повернення коштів визначається продавцем. Частиною 1 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Частиною 2 цієї статті передбачено, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Виходячи із змісту договору, вона вважає, що несправедливими, недобросовісними та такими, що порушують її права та завдали істотної шкоди є пункти 4.5, 4.5.1, 4.7, 4.8 (в частині умови про те, що строк повернення коштів визначається продавцем). Так пунктами 4.5, 4.5.1 договору передбачено, що у випадку відмови продавця від цього договору продавець направляє покупцю за адресою, зазначеною в реквізитах цього договору, повідомлення про таку відмову. Сторони за взаємною згодою встановили, що наслідком відмови продавця від цього договору є припинення останнього. Договір припиняється з моменту спливу п`яти робочих днів з дня відправлення повідомлення про відмову, а в частині виконання грошових вимог - в день повного їх здійснення. Сторони досягли згоди, що датою, з якої починається відлік зазначеного вище п`ятиденного строку, вважається дата, зазначена на квитанції, яка надається продавцю відділенням зв`язку при відправленні листа з повідомленням про вручення. Пунктом 4.5.1 договору передбачено, що з моменту відмови продавця від цього договору (тобто з шостого робочого дня з дня направлення повідомлення, передбаченого п.4.5 цього договору) зобов`язання продавця щодо передачі майнових прав покупцю вважаються такими, що припинилися. Виходячи із змісту цих положень договору слід дійти до висновку про те, що вона, як споживач, навіть, не зможе своєчасно довідатися, що договір припинений, бо у вказаний в договорі строк 5 днів, з дня відправлення рекомендованого листа, вона практично не зможе отримати рекомендований лист, бо встановлений договором п`ятиденний строк, з дня відправлення поштової кореспонденції, як підстава припинення договору суперечить Правилам надання послуг поштового зв`язку, з положень яких вбачається, що у такий короткий термін рекомендована кореспонденція до адресата дійти практично не може. Наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 року №958, який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 23.01.2014 року «Про нормативи і нормативні строки пересилання поштових відправлень» розділ II п.2 встановлені нормативні строки пересилання рекомендованої письмової кореспонденції Д+3 (де Д - день подання поштового відправлення до пересилання в об`єкті поштового зв`язку ,1,2, З, 4, 5 - кількість днів, протягом яких пересилається поштове відправлення). Отже, якщо підрахувати кількість днів, які встановлені Правилами надання послуг поштового зв`язку, то тільки для пересилання рекомендованої кореспонденції з одного відділу зв`язку до іншого в межах міста, встановлена тривалість три дні, потім ще необхідно доставити адресату повідомлення (у вихідні та світкові дні пошта не працює), потім ще три дні надається адресату для отримання кореспонденції, потім адресат може бути повторно проінформований про надходження кореспонденції, отже виходить, що для вручення адресату рекомендованої кореспонденції, як мінімум необхідно 10 календарних днів. В квітні 2019 року вона написала листа відповідачеві про розірвання договору купівлі-продажу №2 від 11.07.2018 року, та повернення сплачених нею коштів в сумі 230 000 грн., в зв`язку з неспроможністю в подальшому здійснювати оплату по даному Договору. 11.04.2019 року вона отримала поштою листа від відповідача, про збільшення вартості 1 кв.м квартири [ADDRESS] , з 9 000 гривень до 25 000 гривень за 1 кв.м, посилаючись на п.3.1 вищевказаного договору. До липня 2019 року вона не отримала ніякої відповіді від відповідача, і тому направила листа, про скасування раніше направленого листа про розірвання договору, з підтвердженням про визнання його діючим на сьогоднішній день. 02 липня 2019 року по платіжному дорученню №3293_13 переховано на рахунок відповідача 149 000 гривень; 03.07.2019 року по платіжному дорученню №3293_8 перераховано 149 000 гривень; 04.07.2019 року по платіжному дорученню №3293_4 кошти в сумі 48 000 гривень. Всього за період з 11.07.2018 року по 04.07.2019 року перераховано на рахунок відповідача по договору №2 від 11.07.2018 року 576 000 грн. 30.07.2019 року та 06.11.2019 року вона надсилала на адресу відповідача акти звірки рахунків по даному договору, але відповідач до цього часу так і не підписав дані акти, натомість 08.11.2019 року їй надіслали листа, в якому зазначено, що договір №2 від 11.07.2019 року купівлі-продажу майнових прав на квартиру [ADDRESS] , є припинений з ініціативи покупця. Але з того часу як вона направляла лист про припинення договору, вона вже направляла листи про відмову від розірвання договору, мало того, вона сплатила всю суму повністю за дану квартиру, яку обумовлено в договорі, що підтверджує, що даний договір є діючий і дійсний. Отже, виходячи із змісту договору, вона як споживач, у визначений в договорі строк щодо припинення договору, навіть не могла знати та допустити, що відповідач в односторонньому порядку припинив дію договору, що її право порушене, тоді як відповідач, припинивши в односторонньому порядку, дію договору отримав можливість розпорядитись її майновими правами на спірну квартиру на свій розсуд та позбавити її права, у майбутньому, отримати спірну квартиру у власність. Є несправедливими умови договору в частині того, що у разі припинення договору відповідач має право повернути їй сплачені кошти за мінусом 25% внесеної нею суми за договором та в строки, при цьому строк повернення коштів, навіть з вирахуванням 25%, передбачений договором на розсуд відповідача. Тобто це може бути і один день і місяць і декілька десятків років. Пунктом 3.4 договору передбачено, що покупець здійснює оплату за цим договором згідно графіка платежів, що є невід`ємною частиною даного договору. Просила суд визнати частково недійсним договір №2 купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 11.07.2018 року, що укладений між нею, [PERSON] , та Товариством з додатковою Відповідальністю «Полтавтрансбуд», а саме пункти 3.1, 4.5, 4.5.1, 1.7 та 4.8 в частині умови про те, що строк повернення коштів визначається продавцем. Застосувати наслідки часткової недійсності договору №2 купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 11.07.2018 року, що укладений між нею, [PERSON] , та Товариством з додатковою відповідальністю «ПОЛТАВТРАНСБУД», визнати договір №2 купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 11.07.2018 року, що укладений між нею, [PERSON] , та Товариством з додатковою відповідальністю «ПОЛТАВТРАНСБУД» чинним (діючим, не припиненим). Визнати дії Товариства з додатковою відповідальністю «ПОЛТАВТРАНСБУД», які полягають в припиненні договору №2 купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 11.07.2018 року, що укладений між нею, [PERSON] , та Товариством з додатковою відповідальністю «ПОЛТАВТРАНСБУД» в односторонньому порядку незаконними. 3обов`язати Товариство з додатковою відповідальністю «ПОЛТАВТРАНСБУД» скласти та підписати Акт звірки платежів по договору майнових правна на квартиру [ADDRESS] . Визнати за нею, [PERSON] , майнові права на квартиру [ADDRESS] . Заборонити Товариству з додатковою відповідальністю «Полтавтрансбуд» здійснювати без її, [PERSON] , відома і згоди будь-які дії відносно переоформлення (у тому числі відчуження, передачі у найм, передачі у заставу, обмеження іншим чином) щодо житлової квартири [ADDRESS] до складання Акту прийому-передачі майнових прав на квартиру та належного оформлення її права власності на квартиру. Ухвалою Київського районного суду від 28.12.2019 року відкрито провадження у справі (а.с.43). 22.01.2020 року від представника Товариства з додатковою відповідальністю «Полтавтрансбуд» Левенця Ю.Р. надійшов відзов на позовну заяву (а.с.48-49), в якому просив суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Ухвалою Київського районного суду м.Полтави від 18.06.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 20.07.2020 року (а.с.81). В судове засідання позивач [PERSON] , представник позивача адвокат Лучко Т.І. не з`явились, хоча були належним чином повідомлені про час, день та місце слухання справи. В судове засідання представник позивача адвокат Лучко Т.І. надала заяву, в якій просила справу слуханням відкласти в зв`язку з її відпусткою. Позивач [PERSON] вказану заяву адвоката Лучко Т.І. підтримала та просила суд справу слуханням відкласти. На попередніх судових засіданнях представник позивача адвокат Лучко Т.І. позов підтримала та просила суд задовольнити в повному обсязі. З врахуванням вимог чинного законодавства України суд вважає можливим слухати справу у відсутності позивача [PERSON] та адвоката Лучко Т.І. Представник Товариства з додатковою відповідальністю «Полтавтрансбуд» Левенець Ю.Р. з позовом не згоден. Просив суд в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити за безпідставністю. Суд, заслухавши представника Товариства з додатковою відповідальністю «Полтавтрансбуд» Левенця Ю.Р., вивчивши та дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити за безпідставністю. Судом встановлено, що 11 липня 2018 року між Товариством з додатковою відповідальністю «Полтавтрансбуд» та [PERSON] було укладено договір №2 купівлі-продажу майнових прав на квартиру (а.с.18-20). Частиною 1 статті 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 3 статті 626 ЦК України передбачено, що договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Статтею 631 ЦК України визначено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладання. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Статтею 636 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. В судовому засіданні встановлено і дану обставину не заперечували сторони по справі, що 11 липня 2018 року між ними було укладено договір №2 купівлі-продажу майнових прав на квартиру. Також даний договір було підписано сторонами по справі, а, отже, з умовами договору [PERSON] була обізнана в повному обсязі. Суд не може погодитись з думкою позивача, що правовідносини, які склалися між відповідачем та позивачем, регулюються Законом України «Про захист прав споживачів». Відповідно до пункту 1.1. договору продавець Товариство з додатковою відповідальністю «Полтавтрансбуд» продає, а покупець [PERSON] купує майнові права. Пунктом 1.5 договору купівлі-продажу майнових прав передбачено, що право власності на майнові права на об`єкт одержуються покупцем шляхом підписання акту приймання передачі майнових прав і жодним чином не пов`язані із виконанням робіт з будівництва відповідачем. Пунктом 2.1. договору визначено, що предметом Договору є майнові права на будівництво. Тобто, майновими правами за договором є сукупність дозвільних документів та правомочностей, які дозволяють вести будівництво відповідачу, як замовнику. Відповідач сам є замовником будівництва, а не виконавцем робіт в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів». Частина 2 статті 190 ЦК України визначає майнові права саме як неспоживну річ. Майнові права визнаються речовим правом, тобто не належать до предметів матеріального світу і не мають якісних ознак в розумінні статті 179 ЦК України та статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів». Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає споживача як - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Під продукцією даний Закон (стаття 1) розуміє - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб. Майнові права, в свою чергу, не характеризуються споживчими показниками та не відносяться до предметів матеріального світу, оскільки є речовими правами, які є похідними. Майнові права є об`єктом цивільного обороту, а отже можуть відчужуватись за договором купівлі-продажу. У інформаційному листі «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист прав споживачів (2009-2012рр.)» від 01.02.2013 року Верховний Суд України наголосив, що якщо юридична особа відчужує фізичній особі належне їй на праві власності будь-яке майно (у тому числі майнові права), яке було у її володінні та користуванні, норми Закону України «Про захист прав споживачів» не поширюються, оскільки в них немає такого необхідно елемента, як суб`єкт господарювання - виробник товару або виконавець робіт та послуг. Майнові права є предметом регулювання спеціального закону, а саме Закону України «Про інвестиційну діяльність». Згідно частини 2 статті 4 цього Закону майнові права є об`єктом інвестиційної діяльності, зокрема, визначено необхідність отримання замовником спеціальних дозволів на будівництво (стаття 8 Закону) та проведення експертиз проектів будівництва (стаття 14 Закону). Отже, Закон України «Про захист прав споживачів» не регулює відносини, що пов`язані з майновими правами. У відповідності до пункту 1.6 даного договору - умови, суми і порядок перерахування грошових коштів покупцем на користь продавця визначаються цим Договором, додатками до нього. Пунктом 3.1 договору визначено умову, що покупець з моменту сплину дванадцяти днів з дня направлення йому від повідомлення, здійснює оплату за цим договором за зміненою вартістю майнових прав. Товариство з додатковою відповідальністю «Полтавтрансбуд» направило таке повідомлення позивачу 10 квітня 2019 року, тобто з 21 квітня 2019 року [PERSON] мала сплачувати неоплачену частину майнових прав за ціною 25 000 грн. за 1 кв.м. Частина 1 статті 530 ЦК України встановлює, що якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Частиною 1 статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору. Позивачем було порушено умови договору щодо порядку оплати, встановленому цим договором. А саме [PERSON] сплатила 11.07.2018 року 30 000 грн., 14.12.2018 року 200 000 грн. Станом на 21 квітня 2019 року позивачем сплачено по даному договору 230 000 грн. 11 квітня 2019 року (а.с.36), 27 квітня 2019 року (а.с.25) Товариством з додатковою відповідальністю «Полтавтрансбуд» отримано від [PERSON] заяви про повернення коштів в сумі 230 000 грн., сплачених товариству за договором купівлі-продажу майнових прав на квартиру [ADDRESS] . Статтею 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Пунктом 4.3 даного договору передбачено умови припинення договору №2 від 11.07.2018 року, які повністю відповідають вимогам статті 525 ЦК України. 08 листопада 2019 року Товариство з додатковою відповідальністю «Полтавтрансбуд» звернулось з листом за №794 до [PERSON] , в якому вказувало, що 09 квітня 2019 року [PERSON] було направлено листа за вихідним №224 про збільшення вартості майнових прав за договором на неоплачену частину квадратних метрів, відповідно до якого вартість майнових прав з 09.04.2019 року на 1 кв.м становить 25 000 грн. У квітні 2019 року ТЗДВ «Полтавтрансбуд» було отримано листи (датовані 05.04.2019 року та 26.04.2019 року) [PERSON] про відмову від договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру [ADDRESS] та проханням повернути сплачені кошти. Відтак, договір №2 від 11.07.2018 року купівлі-продажу майнових прав на квартиру [ADDRESS] є припиненим з ініціативи покупця, а кошти, сплачені [PERSON] у відповідності до договору в сумі 230 000 грн. підлягають поверненню за вирахуванням неустойки в розмірі 25% згідно пункту 4.8 договору. Кошти ж сплачені [PERSON] за період з 02.07.2019 року по 04.07.2019 року в сумі 346 000 грн. є помилково зарахованими та будуть повернуті у повному обсязі після уточнення позивачем (письмово) реквізитів (а.с.40). Платіжним дорученням №3140 від 26.06.2020 року відповідачем було повернуто позивачу грошові кошти в сумі 172 500 грн., платіжним дорученням №3141 від 26.06.2020 було повернуто позивачу грошові кошти в сумі 346 000 грн. по договору №2 від 11.07.2018 року купівлі-продажу майнових прав на квартиру [ADDRESS] . Отже, враховуючи умови договору №2 від 11.07.2018 року купівлі-продажу майнових прав на квартиру, з якими погодилась позивач [PERSON] , про що свідчить її підпис на договорі (а.с.20), вимоги чинного законодавства України, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Крім того, суд звертає увагу сторін, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають до задоволення з огляду на позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року по справі №522/1029/18, провадження №14-270цс19, в якій, зокрема, зазначено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, на момент вчинення правочину. Відповідно до ст.203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Позивачем [PERSON] не доведено, що оскаржуваний правочини не відповідає вимогам встановленим ст.203 ЦК України, іншим вимогам закону або порушують її законні права та інтереси. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ст.190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами. Майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. Захист майнових прав здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах, визначених цивільним законодавством. Згідно з нормами ЦК України до первинного способу набуття права власності, зокрема, належить набуття права власності на новостворену річ (в тому числі, на об`єкт незавершеного будівництва), на яку раніше не було і не могло бути встановлене нічиє право власності (ст.331 ЦК України). Таким чином, підставою первинного способу набуття права власності є правопороджуючі юридичні факти, а для похідного - правовідносини, які виникли на підставі відповідних юридичних фактів. Положеннями ч.2 ст.328 ЦК України встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття. Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві, зокрема, на об`єкти нерухомості, права на які підлягають державній реєстрації. Право власності у набувача за договором відповідно до ч.4 ст.334 ЦК України виникає з дня державної реєстрації (ст.182 ЦК України), а не в момент фактичного передання майна або в будь-який інший момент, визначений угодою сторін. Для набуття набувачем права власності на майно передбачена наявність таких складових: укладення договору (в передбачених статтями 208, 209 ЦК України випадках - нотаріальне посвідчення або письмова форма); виконання договору та у визначених законом випадках - державна реєстрація. При цьому сторони договору вправі встановити додаткові (відкладальні або скасувальні) умови, а при переході права власності на рухомі речі - самостійно визначати момент переходу права власності. Тобто, укладаючи договір купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно від 11 липня 2018 року, позивач отримала обмежене речове право, за яким вона, як власник цього права, наділена певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно в майбутньому. Так, умовами договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 11 липня 2018 року встановлено, що ТЗДВ «Полтавтрансбуд» зобов`язалось передати у власність [PERSON] безумовне майнове право на новозбудоване майно (після введення об`єкта будівництва в експлуатацію), що після державної реєстрації (за ініціативою та за рахунок позивача стає її правом власності на новозбудоване майно, як на нерухомість). Право власності на новозбудоване майно виникає в порядку, визначеному цивільним законодавством України. Для отримання позивачем права власності саме на новозбудоване майно: квартиру [ADDRESS] , необхідна наявність ряду правопороджуючих фактів. Такі факти регламентовані в розділі 1 договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 11 липня 2018 року та діючим законодавством щодо порядку реєстрації речових прав на нерухоме майно, та такими фактами, зокрема, є: документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси; акт приймання-передачі об`єкта будівництва та новоствореного майна. Частиною 1 ст.328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 331 ЦК України встановлено загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію. На час укладення сторонами відповідного договору про фінансування будівництва правовідносини щодо залучення коштів фізичних осіб з метою фінансування будівництва, порядку управління цими коштами регулювалися Законами України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» та «Про інвестиційну діяльність». Судове рішення за загальним правилом не є підставою виникнення права власності. Відповідно до ч.5 ст.11 ЦК України цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Ні зазначеними вище нормами, ні нормою ст.331 ЦК України не передбачено виникнення права власності на новостворений об`єкт нерухомості на підставі судового рішення. Отже, порядок оформлення права власності на об`єкт інвестування після прийняття такого об`єкта в експлуатацію визначено відповідними нормами. Відповідно до ст.392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Передумовою для застосування ст.392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Беручи до уваги, що моментом виникнення майнових прав, а саме суб`єктивних прав учасників правовідносин, пов`язаних з володінням, користуванням і розпорядженням майном, є момент набуття права власності, яке позивачем на спірну квартиру у встановленому законом та договором порядку не набуте, вимога позивача щодо визнання її власником квартири не ґрунтується на законі. Крім того, має місце пред`явлення позову про визнання права власності на новостворене чи реконструйоване нерухоме майно, щоб спростити чи уникнути встановленої законодавством досить тривалої в часі та фінансово затратної процедури оформлення прав на це майно. Оскільки набуття права власності регулюється окремими нормами і зазначені вище позови заявляються формально не для визнання, а для набуття права власності, задоволені вони бути не можуть. Так, відповідно до приписів ст.526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином у відповідності з умовами договору і вимогами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов і вимог - у відповідності зі звичаями ділового обороту або іншими вимогами, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. У відповідності до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно з ч.2 ст.656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав. Отже, враховуючи вимоги чинного законодавства України, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] необхідно відмовити за безпідставністю. Відповідно до статті 141 ЦПК України з [PERSON] на користь держави необхідно стягнути судовий збір в сумі 4 610 грн. 40 коп. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved