Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-18 00:00:00

24 травня 2019 року позивач [PERSON] звернулася через свого представника [PERSON] до Дружківського міського суду Донецької області з позовом до [PERSON] про надання дозволу на оформлення та виготовлення проїзного документу для тимчасового виїзду дитини за кордон без згоди батька та на виїзд неповнолітньої дитини на тимчасово окуповану території України та територію Республіки Білорусь без згоди та супроводу батька. Позовна заява вмотивована тим, що від зареєстрованого шлюбу з [PERSON] вони мають сина [PERSON] , [INFO] , батьком якого є відповідач [PERSON] 31.07.2012 року рішенням Ясинуватського міськрайонного суду Донецької області шлюб між сторонами був розірваний. Син [PERSON] залишився проживати з позивачем [PERSON] 04.09.2013 року позивач змінила своє прізвище з [PERSON] на [PERSON] . На протязі останніх років позивач та її мати [PERSON] виїжджали з малолітнім [PERSON] до Республіки Білорусь до родичів та тимчасово окуповану територію України. Відповідач [PERSON] надавав їм на це згоду шляхом надання нотаріально посвідченої довіреності на виїзд дитини закордон. На даний момент відповідач безпідставно чинить перешкоди у виїзді дитини [PERSON] за кордон з матір`ю та бабусею та не надає довіреність на його виїзд. Виходячи з цього, позивач просить суд надати дозвіл їй та [PERSON] дозвіл на виготовлення проїзних документів в`їзд та виїзд на непідконтрольну Україні територію, через лінію зіткнення у межах Донецької області та територію у супроводі матері [PERSON] та [PERSON] , без згоди та супроводу батька [PERSON] строком на один рік з 21.05.2019 року по 21.05.2020 року. Пізніше, 17.07.2019 року представником позивача було надано до суду клопотання про уточнення позовних вимог, в якому він просив уточнити період, на який позивач просить надати дозвіл на виїзд малолітнього [PERSON] за кордон та на тимчасово окуповану територію України, в якому він вказав період, на який позивач просить суд надати дозвіл їй та [PERSON] дозвіл на виготовлення проїзних документів в`їзд та виїзд на непідконтрольну Україні територію, через лінію зіткнення у межах Донецької області та територію у супроводі матері [PERSON] та [PERSON] , без згоди та супроводу батька [PERSON] - з 01.09.2019 року по 01.09.2020 року (а.с.38-39). Ухвалою Дружківського міського суду Донецької області від 29 травня 2019 року провадження в справі було відкрито та справу призначено до підготовчого судового засідання на 18 червня 2019 року (а.с.20-21). Ухвалою від 18 червня 2019 року підготовче провадження в справі було закрито та справу призначено до розгляду по суті на 19 липня 2019 року (а.с.30-31). Позивач [PERSON] в судове засідання не прибула, надавши заяву про розгляд справи у її відсутність, позов підтримує та просить задовольнити (а.с.26). Представник позивача [PERSON] Г. в судове засідання не з`явився, надав клопотання про розгляд справи у його відсутності, просив позов задовольнити (а.с.25). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи він був повідомлений належним чином - через оголошення на сайті судової влади України (а.с.23,32). 13 червня 2019 року на адресу суду надійшла заява від відповідача [PERSON] , в якій він зазначив, що позовні вимоги [PERSON] він визнає в повному обсязі та не заперечує проти надання їй та її матері [PERSON] дозволу на оформлення документів на виїзд дитини за кордон та на виїзд малолітнього [PERSON] до Республіки Білорусь та на тимчасово окуповану територію України (а.с.36). З огляду на це, відповідно до вимог ст.247 ЦПК України, суд вважає за можливе справу розглядати за відсутністю сторін у справі на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу. Дослідивши письмові матеріали суд прийшов до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] , уклали шлюб 14 червня 2008 року, про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Ясинувата Ясинуватського міського управління юстиції зроблений актовий запис №83, який був розірваний рішенням Ясинуватського міськрайонного суду Донецької області від 31.07.2012 року (а.с.13). [INFO] народився [PERSON] , батьками якого вказані: [PERSON] та [PERSON] , про що 24.10.2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Ясинувата Ясинуватського міськрайонного управління юстиції Донецької області зроблений актовий запис №329 (а.с.12). Відповідно до актового запису №13 від 04 вересня 2013 року про зміну імені, [PERSON] , [INFO] , змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] » (а.с.16). Заявою від 21.06.2016 року [PERSON] та [PERSON] надавали згоду [PERSON] , [INFO] на виїзд малолітнього сина [PERSON] , [INFO] за кордон до Російської Федерації, Респуліки Крим та Республіки Білорусь та переміщення впродовж лінії зіткнення у межах Донецької та Луганської областей (а.с.15). Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 141 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Визначення місця проживання малолітньої дитини за конкретною адресою унеможливлює маніпуляції з боку того з батьків, з ким буде проживати дитина, зокрема проживати де завгодно, унаслідок чого батько дитини не буде мати змоги брати участь у її вихованні. Відповідно до частини третьої статті 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із частиною другою статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Пунктом 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила), передбачено виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (підпункт 1 пункту 4 Правил). Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Надання такого дозволу на постійне проживання малолітньої дитини без згоди та супроводу батька суперечить чинному законодавству, що визначає рівність прав та обов`язків батьків щодо виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею. Згідно з пунктом 5.1.1 Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, затвердженого Наказом Першого заступника керівника Антитерористичного Центру при Службі безпеки України (керівника Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей) № 222ог від 14 квітня 2017 року в`їзд на неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57. Згідно із підпунктом 1 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Враховуючи наведене, у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон, спір вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з`ясуванням питання про державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування дитини у цій державі, строку та мети виїзду. Дозвіл на виїзд дитини за межі України без згоди батька не позбавленого батьківських прав надається кожного разу окремо (тобто на кожен виїзд), при цьому в дозволі зазначається країна, місце перебування та строк, на який дитина буде знаходитись за кордоном. З позовних вимог взагалі не вбачається, мети виїзду дитини [PERSON] на тимчасово окуповану територію України. У суду не має можливості встановити його постійне місце проживання разом з матір`ю. Щодо мети та строку відвідування Республіки Білорусь, ніяких документів позивач суду не надала. Також суд бере до уваги, що м. Ясинувата Донецької області є тимчасово окупованою територією України і перетинання неконтрольованої території не може гарантувати безпеку дитині, яка не перебуває під захистом держави. Крім того, суд, враховуючи, що позивачем в судовому засіданні не доведено мету поїздок на тимчасово окуповану територію України та за кордон з сином у строки, що визначено в позовних вимогах, суд вважає, що зазначене суперечить його інтересам і позбавляє можливості батька бути обізнаним про мету та строк в`їзду та виїзду його сина як за межі України так і на тимчасово окуповану територію у межах Донецької області, а отже порушить права відповідача як батька дитини. Окрім того, в матеріалах справи відсутні докази відмови батька у наданні дозволу в`їзду та виїзду на тимчасово окуповану територію у межах Донецької області та на територію Республіки Білорусь та звернення матері до батька з приводу надання нотаріально посвідченого клопотання про оформлення проїзного документа на сина. Також суд звертає увагу, що в матеріалах справи є заява відповідача [PERSON] про його згоду в наданні позивачу та [PERSON] права на оформлення проїзних документів дитини та на його виїзд та в`їзд на територію Республіки Білорусь та переміщення впродовж лінії зіткнення у межах Донецької та Луганської областей (а.с.36). Тобто в даних правовідносинах спір, про який зазначав представник позивача в позові, відсутній, оскільки відсутня відмова відповідача у наданні дозволу на виготовлення проїзних документів для виїзду закордон без згоди батька. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Позивач у судове засідання не прибула і нею не надано суду доказів того, що відповідач не дає згоди на в`їзд та виїзд малолітньої дитини як за кордон України так і через лінію зіткнення на територію, на якій органи державної влади не здійснюють свої повноваження, а саме на тимчасово окуповану територію. Враховуючи зазначене, підстави для задоволення позовних вимог відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed