Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-22 00:00:00

25 серпня 2020 року позивачі звернулись до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовною заявою до до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Товариство з обмеженою відповідальністю «Екологія Д» про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, в якій просять суд визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . І. Стислий виклад позиції позивачів, представника позивача. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 22.02.1999 року. У вищезазначеній квартирі зареєстровані, але не проживають із червня 2012 року і по теперішній час, [PERSON] та [PERSON] . Відповідачі не проживають в даній квартирі, не сплачують комунальні платежі, в утриманні житла не беруть участь, особистих речей в квартирі не мають. Факт реєстрації відповідачів порушує право позивачів на вільне розпорядження і користування майном, жодних перешкод у користуванні житлом позивачами не чинилося, відповідачі у добровільному порядку залишили житло. Враховуючи вищезазначене, позивачі вважають, що [PERSON] та [PERSON] втратили право користування квартирою у зв`зку із тривалою (протягом восьми років), без поважної причини відсутністю за місцем реєстрації, окрім того, відповідачі не сплачують комунальні послуги та не несуть інших витрат по утриманню житлового приміщення, а тому позивачі, як власники житла, змушені звертатися до суду з даною позовною заявою, оскільки відповідачі створюють їм перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження їх майном (а.с. 2-6). Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, також зазначив, що відповідачі не мешкають у квартирі позивачів з 2012 року, власниками даної квартири вони не є. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила задовольнити, а також пояснила, що відповідачі це її колишні невістка та онук, з 2012 року у квартирі вони не проживають, з ними позивач не контактує. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, причини неявки до суду не повідомляли, про день та час судового засідання були належним чином повідомлені, про що міститься підтвердження у матеріалах справи (а.с. 38,39,44,45,51). ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі. 04.09.2020 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження (а.с. 26). 10.09.2020 року від представника третьої особи по справі Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника третьої особи (а.с. 29). 03.11.2020 року представником позивачів у судовому засіданні заявлено клопотання про виклик свідків (а.с. 41). 25.11.2020 року від позивачів надійшла заява, в якій вони просять суд розглянути справу без їх участі, позовні вимоги підтримують у повному обсязі та просять задовольнити (а.с. 50). Оскільки у судові засідання, призначені на 06.10.2020, 03.11.2020, 25.11.2020, 23.12.2020, відповідачі, належним чином повідомлені про дату та час судових засідання, не з`явились, клопотання про відкладення розгляду справи, відзив не подали, за наявності підстав, визначених у ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Під час розгляду справи судом заслухано представника позивача, позивача [PERSON] , допитано свідків [PERSON] , [PERSON] , досліджено письмові докази, що містяться в матеріалах справи. 23.12.2020 року проголошену резолютивну частину рішення суду. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних відносин. Згідно копії свідоцтва про право власності на житло від 22 лютого 1999 року, виданого Дніпропетровським ДСК-2 на підставі розпорядження від 22.02.1999 року за № 132, позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є власниками на праві спільної сумісної власності квартири [ADDRESS] (а.с. 17). Як вбачається з копії довідки № 3391 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщені/будинку осіб від 17 серпня 2020 року, за адресою: [ADDRESS] до складу сім`ї/зареєстрованих осіб входять: позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та відповідачі [PERSON] , [PERSON] (а.с. 20). Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 13 чернвя 2012 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 21 листопада 1997 року відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Самарської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська, актовий запис № 432, розірвано (а.с. 18). З акту про не проживання за місцем реєстрації від 04.08.2020 року, складеного за участі мешканців буд. [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] , вбачається, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не проживають за адресою: [ADDRESS] з червня 2012 року і по теперішній час (а.с. 21). Також у судовому засіданні було допитано свідків [PERSON] , [PERSON] . Свідок [PERSON] під час допиту у судовому засіданні повідомила суду, що вона з позивачами сусіди, відповідачів бачила давно, років 8-9 назад, [PERSON] це невістка позивача [PERSON] , а [PERSON] її онук. Свідок [PERSON] під час допиту у судовому засідання повідомила суду, що відповідачі вже довгий час не проживають у квартирі позивачів, приблизно 7-8 років. Таким чином, судом встановлено, що за адресою реєстрації місця проживання у квартирі за адресою: [ADDRESS] , відповідачі не мешкають тривалий час, участі у матеріальних витратах по утриманню будинку та сплаті комунальних платежів вони не беруть. ІV. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Дані правовідносини регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України та Житловим кодексом України. Стаття 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ч. ч. 1, 2, 3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Частиною 1 ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ч. 1 ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Згідно ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Згідно п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням, відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71. 72, 116, 156 ЖК України; стаття 405ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відтак, з огляду на вищевикладене, та на той факт, що реєстрація відповідачів за квартирою позивачів створює останнім перешкоди у вільному користуванні, володінні та розпорядженні власним нерухомим майном, суд вважає, що вимога позивачів щодо визнання відповідачів [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , підлягає задоволенню. Частиною 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Таким чином, судом встановлено, що відповідачі дійсно не проживають в квартирі за адресою: [ADDRESS] , тобто за місцем реєстрації відсутня домовленість між позивачами вищезазначеної квартири та відповідачами щодо строків відсутності, відповідачі не беруть участі у витратах по утриманню та проведенню ремонту, з заявами про усунення перешкод в користуванні житловою площею відповідачі не зверталися, тому їх слід визнати такими, що втратили право користування даним житловим приміщенням, що є підставою для зняття їх з реєстрації за даною адресою. Враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, вислухавши доводи та пояснення позивача, представника позивачів, допитавши свідків [PERSON] та [PERSON] , з урахуванням практики ЄСПЛ щодо застосування ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: approved