Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-02 00:00:00

26 11 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до державного підприємства «Центр сертифікації експертизи насіння та садивного матеріалу» (далі ДП «ЦСЕНСМ»), зазначивши, що працював на посаді виконуючого обовязки заступника директора та директора Запорізької філії ДП «ЦСЕНСМ» з 20.11.2012 р. по 11.09.2014 р. Наказом директора ДП «ЦСЕНСМ» за № 235-к від 11.09.2014 р. його звільнено за ст. 40 п. 6 КЗпПУ, з незавіреною копією наказу його ознайомлено 12.09.2014 р. Своє звільнення він вважає незаконним, оскільки згідно наказу № 235-к від 11.09.2014 року поновлена на посаді [PERSON], яка постійно хворіє, була на роботі лише один день, з 13.09.2014 року вона знову, лягла до лікарні на стаціонарне лікування, та не працює по сьогоднішній день. Крім того, при його звільненні на підставі зазначеного наказу, йому не було запропоновано іншої посади, відповідно до його освіти, стажу роботи, також не було враховано що він має на утриманні двох неповнолітніх дітей. Наказ про його звільнення не був погоджений з профспілкою. Оскільки він тривалий час намаався вирішити питанні в досудового порядку, то пропустив строк звернення до суду за захистом свої трудових прав, тому просить суд поновити йому строк звернення до суду, визнати незаконним наказ про його звільнення та поновити його на зазначеній посаді ДП «ЦСЕНСМ». Стягнути з ДП «ЦСЕНСМ» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13.09.2014 року до дня поновлення на роботі. В ході розгляду справи позивач заявлені вимоги доповнив, зазначивши, що підтримує як первісний позов так і доповнений у повному обсязі та пояснив, що бездіяльністю відповідача йому завдано моральних страждань, які виразилися в порушені звичного укладу його житя - він не мав змоги оплачувати комунальні та інші платежі, витрати на лікування дітей та щоденне проживання його родини. Порушилася його кредитна історія в банку, оскільки він не мав змоги оплачувати кредитні кошти, тому банком було нараховані відповідні штрафні санкції. Крім того, він до сих пір не має змоги зареєструватися в Центрі зайнятості, оскільки відповідачем на його неодноразові вимоги не надано довідки необхідного зразка. Тому позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 41727,60 грн., витрати за юридичну допомогу у розмірі 600,00 грн., та моральну шкоду у розмірі 20 000,00 грн. В судовому засіданні [PERSON] , його представники [PERSON] та [PERSON], кожний окремо позовні вимоги підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представники відповідача Небрат В.А. та Коберідзе М.К., кожний окремо, позов не визнали зазначивши, що на підставі вимоги державного виконавця відділу ДВС Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві № 1837/21 від 03.09.2014 року та відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19.11.2013 року [PERSON] була поновлена на посаді директора Запорізької філії ДП «ЦСЕНСМ». У зв'язку з зазначеним генеральним директором 11.09.2014 року був виданий наказ, яким було звільнено [PERSON] з посади директора філії та поновлено на роботі працівника, яка раніше виконувала цю роботу. ДП «ЦСЕНСМ» листом запропонувало [PERSON] прибути до дирекції підприємства за адресою у м. Києві, для отримання трудової книжки та вирішення питання щодо подальшої роботи на підприємстві. На зазначену пропозицію [PERSON] ніяким чином не відреагував. Твердження [PERSON] щодо ігнорування директором ДП «ЦСЕНСМ» його заяви про прийняття його на посаду завідуючого Розівської СДС Запорізької філії є безпідставним, оскільки він не відповідав кваліфікаційним вимогам та профілю професійної компетентності вказаної посади. Крім того, у зв'язку із порушенням [PERSON] трудового законодавства, його було відсторонено від виконання повноважень за займаною посадою на період службового розслідування. Також додана позивачем до позовної заяви довідка щодо заборгованості по авансовим звітам, не має ніякого відношення до предмету спору, та також вона складена та підписана не уповноваженими особами. Позов в частині стягнення моральної шкоди ніяким чином не підтверджено. Вважають позовній вимоги [PERSON] необґрунтованими та безпідставними та просили відмовити в задоволенні позовних вимог. Вислухавши позивача, представників сторін, дослідивши матеріали справи суд вважає, що вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] з 20.11.2012 року по 14.03.2013 року працював на Державному підприємстві «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» на посаді заступника директора Запорізької філії Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу », а з 15.03.2013 року по 11.09.2014 року займав посаду директора Запорізької філії ДП «ЦСЕНСМ» (а.с. 5). Зазначені посади займав на підставі наказів № 194-р від 20.11.2012 року та № 28/1/13-к від 15.03.2013 року (л.с.6-7). На підставі наказу від 11.09.2014 р. № 235-к позивач звільнений з посади директора Запорізької філії Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу » 11.09.2014 року у зв'язку з поновленням на роботі працівника [PERSON], яка раніше виконувала цю роботу, за ст. 40 п. 6 КЗпП України (а.с.8). З даним наказом [PERSON] ознайомлений 12 09 2014 року. Згідно зі ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, а відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. У відповідності до п.6 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу. Розірвання трудового договору в зв'язку з поновленням на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу, відповідно до ст. 43-1 КЗпП України допускається без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). За правилом частини 2, 3 ст.40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пункті 6 статті 40 КЗпП України, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Так, на виконання вимог ч. 2,3 ст. 40 КЗпПУ, відповідачем було надіслано [PERSON] лист від 12.09.2015 р. з пропозицією прибути до дирекції підприємства з метою вирішення питання щодо його подальшого працевлаштування (л.с.33), однак вказаний лист був направлений з м. Києва до м. Кривого Рогу позивачу в день його фактичного звільнення, в той час як [PERSON], згідно пояснень представника відповідача, було поновлено на посаді на підставі рішення суду від 19.11.2013 р., вимога державного виконавця про примусове виконання рішення суду від 03.09.2014 р., а отже у відповідача було достатньо часу, щоб запропонувати позивачу іншу роботу відповідно до його кваліфікації. Доказів, що позивачем було вчасно отримано пропозицію щодо вирішення питання його подальшого працевлаштування відповідачем суду не надано. Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України у разі поновлення працівника на роботі орган, який розглядає спір, приймає рішення про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача підлягає начисленню відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року за №100, з послідуючими змінами та доповненнями. Відповідно до штатного розпису заробітна плата позивача складає 5100 грв. Середньомісячна заробітна плата позивача складає 231,83 грв. за один робочий день ( заробітна плата за липень 2014 року 51000 грв. за 23 робочих дня, за серпень 2014 року - 5100 грв. за 21 робочий день ( 5100 + 5100 = 10200 грв. за 44 робочих дня, по 231,82 грв. за робочий день ). Кількість днів вимушеного прогулу з 12 вересня 2014 року по 03 червня 2015 року складає 180 днів ( вересень - 13 днів, жовтень - 23 дні, листопад - 20 днів, грудень - 23 дні , січень - 20 днів, лютий - 20 днів, березень - 21 день, квітень - 21 день, травень - 18 днів, червень - 2 дні ) х 231,82 грв. за один робочий день, усього 41727, 60 грв. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди не визначений на законодавчому рівні, а тому суд визначає його залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Враховуючи вищевикладене суд вважає за доцільне визначити розмір компенсації моральної шкоди завданої позивачу в сумі 2000,00 грн. Оскільки відповідачем не надано в судовому засіданні докази стосовно дотримання ним вимог ч. 2 ст. 40 КЗпП України при звільненні [PERSON] з роботи, звільнення позивача без вжиття відповідачами заходів щодо переведення працівника, за його погодженням, на іншу роботу порушує принципи та положення Конституції України про право на працю, суд вважає, що вимоги позивача щодо визнання наказу в частині його звільнення та поновлення на посаді обґрунтовані та такі, що підлягають задоволенню. Пропущений строку для звернення до суду підлягає поновленню, так як з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] з дня звільнення намагався вирішити питання з керівництвом підприємства про працевлаштування ( л.с. 14 - копія заяви від 12 09 2014 року , л.с. 17 - копія листа від 19 09 2014 року , л.с. 66 - копія листа від 29 10 2014 року ) , а тому суд вважає, що строк для звернення до суду пропущений з поважних причин. Згідно ст.. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі ч.1 ст. 84 ЦПК України, відповідно до якої витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, з відповідача на користь позивача підлягають витрати, понесені ним на отримання правової допомоги.

Outcome: approved