Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-18 00:00:00

25 лютого 2016 року [PERSON], через представника [PERSON], звернувся до суду з позовом про витребування майна з незаконного володіння [PERSON] та її виселення. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що [PERSON] за відплатним договором придбана квартира [ADDRESS], яка є спадковим майном позивача, в особи, що не мала права її відчужувати. Позивач просить суд витребувати квартиру [ADDRESS], з незаконного володіння [PERSON] та виселити її. У судовому засіданні представник позивача повністю підтримав позовні вимоги. Відповідач [PERSON] та її представники у судове засідання не з'явились про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причину неявки суду не повідомили. У судових засіданнях від 05.07.2016 р. і 19.07.2016 р. [PERSON] та її представники у засіданнях від 21.03.2016 р., 06.04.2016 р., 21.04.2016 р., 06.06.2016 р., 05.07.2016 р., 19.07.2016 р., та 08.11.2016 р. заперечували проти позову та наполягали на незаконності, безпідставності та необґрунтованості вимог, просили відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на відсутність у [PERSON] необхідних, належних та допустимих доказів. Надали до суду письмові заперечення від 01.04.2016 р. (а.с. 33-34), 21.04.2016 р. (а.с. 40-42) та від 06.06.2016 р. (а.с. 79-80), в яких зазначили, що [PERSON] придбала спірну квартиру за договором купівлі-продажу у [PERSON], який набув право власності на неї на підставі договору дарування, яке не оспорене та діє до цього часу, а не рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2005 р., яке в подальшому було скасовано. Вважають, що права позивача як спадкоємця свого батька [PERSON] взагалі не порушені, так як він ніколи не був власником квартири № [ADDRESS]. ЇЇ власником була [PERSON] з 03.05.1995 р. до 16.07.2006 р. (до дати набрання рішенням Малиновського суду м. Одеси від 20.04.2006 р.), після смерті якої квартира перейшла у власність [PERSON] Отже в розумінні ст. 1218 ЦК, право на спірну квартиру до складу спадщини [PERSON] (батька позивача) не входить. Суд, дослідивши матеріали справи, визнає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як встановлено у судовому засіданні, 13 квітня 1995 року [PERSON] оформила на ім'я [PERSON] (батька [PERSON]) довіреність на розпорядження її майном. 3 травня 1995 року [PERSON] від імені [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла у дарунок нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] (а.с. 12-13). [PERSON] померла [INFO] За умовами заповіту, складеного 28 липня 1993 року та посвідченого старшим державним нотаріусом шостої Одеської державної нотаріальної контори [PERSON], усе майно, яке на момент смерті [PERSON] їй належало, переходить у власність [PERSON] 22.01.2003 р. державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори Петрушенко Т.А. видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на ім'я її сина [PERSON] (а.с. 55). [INFO]. помер [PERSON] відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 23 жовтня 2014 р. спадкоємцем майна померлого [PERSON] є його син [PERSON] . Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2005 року, визнано недійсними довіреність [PERSON] на ім'я [PERSON] від 13.04.1995 р., а також договір дарування квартири [ADDRESS], укладений 03.05.1995 року між [PERSON] діючого в інтересах [PERSON] та [PERSON] (а.с. 39-40). 07 листопада 2007 року квартира [ADDRESS], була продана за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савченко С.В., [PERSON] (а.с. 35-36) Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 08 жовтня 2015 року скасовано рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2005 року (а.с. 8-9 ). Приймаючи рішення та задовольняючи вимоги позивача щодо витребування майна з чужого незаконного володіння суд виходить з положень ст.ст. 13, 41 Конституції України, відповідно до яких ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним, держава зобов'язана забезпечувати захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, усі суб'єкти права власності рівні перед законом. У ст. 3 ЦК України однією з засад цивільного законодавства визначено неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Згідно ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Пунктом 26 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», зазначено, що власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. Згідно правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові судової палати у цивільних справах від 11 червня 2014 року у справі № 6-52цс14 за позовом регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області про витребування майна, за змістом ст. 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 08 жовтня 2015 року скасовано рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2005 року про визнання недійсним довіреність [PERSON] на ім'я [PERSON] від 13.04.1995 р., а також договір дарування квартири [ADDRESS], укладений 03.05.1995 року між [PERSON] діючого в інтересах [PERSON] та [PERSON] (а.с. 8-9 ). Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що квартира [ADDRESS], вибула з володіння [PERSON] (батька [PERSON] ) поза його волею. Згідно статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.10.2014 року, спадкоємцем майна померлого [PERSON], є його син [PERSON] [INFO] (а.с. 10). Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив та батьки спадкодавця. Спадкування за правом представлення має місце у випадках, встановлених ст. 1266 ЦК України, за умови якщо спадкоємець першої - третьої черг спадкування за законом помер до відкриття спадщини. Норми ст. 1266 ЦК застосовуються лише щодо відносин при спадкуванні за законом (глава 86 ЦК). У відповідності до ч. 4 ст. 1268 ЦК України, яка регулює питання про прийняття спадщини, малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою четвертою статті 1273 цього Кодексу, тобто випадків, коли батьки (усиновлювачі), опікун можуть відмовитися від прийняття спадщини. Проаналізувавши вищезазначені норми права, суд приходить до висновку, що право на витребування майна, що вибуло з володіння власника [PERSON] поза його волею, передбачене статтею 388 ЦК України, переходить до спадкоємця власника - [PERSON] Відповідно до ст.387 ЦК України особа має право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Відповідно до ст.330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього. Згідно правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові судової палати у цивільних справах від 21 листопада 2012 року (справа № 6-136 цс 12, предметом якої був спір про витребування майна з чужого незаконного володіння), добросовісність набуття в розумінні статті 388 ЦК України полягає в тому, що майно придбавається не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права його відчужувати. Як вбачається з матеріалів справи та визнано сторонами у судовому засіданні, спірну квартиру [ADDRESS], відповідач [PERSON] купила у [PERSON] за відплатним договором купівлі-продажу 07 листопада 2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савченко С.В., який її набув за безоплатним договором дарування від [PERSON], посвідченого Очеретяною І.А. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 03.10.2007 р. (а.с. 35-36). Як вбачається з матеріалів справи та визнано сторонами у судовому засіданні, спірну квартиру [ADDRESS], відповідач [PERSON] купила у [PERSON] за відплатним договором купівлі-продажу 07 листопада 2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савченко С.В., який її набув за безоплатним договором дарування від [PERSON], посвідченого Очеретяною І.А. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 03.10.2007 р. (а.с. 35-36). Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 р. № 9 майно може бути витребувано від особи, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Суд не бере до уваги доводи викладені у запереченні проти позову представника [PERSON] про те, що [PERSON] придбала спірну квартиру за договором купівлі-продажу у [PERSON], який набув право власності на неї на підставі договору дарування, а не рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2005 р., які не оспорені та діють до цього часу. Оскільки спірна квартира придбана за договором в особи, яка не мала права її відчужувати, а тому власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. В матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б засвідчували неможливість витребувати спірне майно. Таким чином, зазначене майно (спірна квартира), яке розташоване за адресою: [ADDRESS], підлягає витребуванню на користь позивача. Одночасно, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про виселення [PERSON] із займаного жилого приміщення за адресою квартира [ADDRESS] суд вважає необхідним зазначити, що нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення. Як вбачається з довідки Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно від 13.12.2016 р. у [PERSON] іншого житла крім квартира [ADDRESS] не зареєстровано. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В позові не зазначено про виселення відповідача з наданням постійного житла. Інших даних про наявність у відповідачки житла не надано, відповідно до чого суд констатує про неможливість виселення відповідача. Крім цього відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути пропорційно до суми задоволеного позову судовий сбір у розмірі 551,21 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial