Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-23 00:00:00

25 червня 2015 року позивач [PERSON] вернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] та [PERSON], третя особа: Відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Самарського району м. Дніпропетровська про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселення. Ухвалою суду до участі у справі у якості третьої особи було залучено Орган опіки та піклування Виконком Самарської районної у м. Дніпропетровську ради. Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що він є власником домоволодіння, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Соловїна, буд. 71, та розташоване на земельній ділянці площею 757 кв.м. на підставі договорів дарування. Відповідачі зареєстровані в вищевказаному домоволодінні, як члени сімї колишнього власника будинку. До 2012 року в домоволодінні проживали родичі відповідача [PERSON] Починаючи з 2012 року по 01.09.2014 року в будинку ніхто не проживав. 05.07.2013 року позивач звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Соловїна, 71, посилаючись на ч.2 ст.405 ЦК України, а саме на той факт, що [PERSON] більш, ніж шість років не проживав за вищевказаною адресою та на момент подачі позову не проживає та просив усунути перешкоди в користуванні житловим приміщенням, мотивуючи тим, що він сплачує послуги ЖКХ за кількістю зареєстрованих осіб у його будинку. Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 16.08.2013 року в задоволенні позовних вимог було відмовлено. В середині травня 2014 року позивач почав робити ремонт в будинку для подальшого проживання в ньому зі своєю сімєю: дружиною та малолітнім сином. 01.09.2014 року до вищевказаного будинку без попередньої домовленості з власником будинку вселився [PERSON] зі своєю сімєю. Ним були поміняні замки на вхідних дверях, були вирізані та поставлені нові ворота. 03.09.2014 року позивач приїхав до свого будинку та не міг туди потрапити, т.я. його ключі не підходили до замків. З цього моменту та на момент подачі позову позивач не може потрапити до свого будинку, т.я. відповідач [PERSON] не дає йому ключів та погрожує тим, що якщо позивач самостійно зайде у будинок, він негайно буде писати заяви у міліцію про крадіжки його майна та погрози. Відповідач [PERSON] також погрожує подавати заяви в міліцію про побиття та погрози з боку позивача, доки позивач не перепише право власності на вищевказане домоволодіння та земельну ділянку на імя відповідача [PERSON] та [PERSON] 06.08.2014 року позивач у письмовій формі попередив відповідачів про заборону будь-яких будівельно-ремонтних робіт або косметичного ремонту. Попередження було направлено відповідачам за їх місцем реєстрації у вигляді листа та телеграми. 01.09.2014 року позивач подав заяву до Самарської районної в м. Дніпропетровську ради про організацію комісії для встановлення факту порушення користування його домоволодінням, а саме, для встановлення факту знесення міжкімнатної стіни. Цей факт підтверджується копією заяви. Комісією було встановлено, що дійсно, була знесена міжкімнатна стіна, що зменшило кількість кімнат у будинку та не відповідає технічному паспорту. Цей факт підтверджується копією акта обстеження житлового будинку №71 по вул. Соловїній від 09.09.2014 року. Позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою поновити міжкімнатну стіну, але відповідач й досі його не зробив. Відповідачі продовжують проживати в домоволодінні, яке не належить позивачу, перешкоджають власнику та його сімї в заселенні та проведенні капітальних робіт. Позивач вважає, що право власності відповідача [PERSON] на володіння та користування майном припинилося з моменту вибуття нерухомості з його володіння. Позивач просив суд ухвалити рішення, яким усунути йому перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном визнати [PERSON], [INFO], [PERSON] [INFO] такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Соловїна, 71, усунути йому перешкоди та виселити [PERSON] з наданням іншого житлового приміщення за вищевказаною адресою, стягнути з відповідачів судові витрати по справі. 08.10.2015 року позивач уточнив свої позовні вимоги та просив суд ухвалити рішення яким, усунути йому перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження майном визнати [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Соловїна, 71, виселити [PERSON] з наданням іншого житлового приміщення, [PERSON] без надання іншого житлового приміщення. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити на підставі обставин, викладених у позовній заяві. Відповідачі [PERSON] та [PERSON], а також їх представник, в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог в повному обсязі та просили відмовити в задоволенні позову. Представник третіх осіб в судове засідання не зявилися, повідомлений належним чином, причина неявки суду не відома. Вислухавши пояснення позивача, відповідачів та їх представників, допитавши свідків та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з наступних підстав. В судовому засіданні було встановлено, що позивач є власником №71 по вул. Соловїній в м. Дніпропетровську, що підтверджується копіями договорів дарування домоволодіння та земельної ділянки від 31.12.2010 року, укладеними між відповідачем [PERSON], як дарувальником, та позивачем [PERSON], як обдарованим (а.с. 7-8). Позивач [PERSON] є сином відповідача [PERSON] та рідним братом відповідача [PERSON] Відповідачі [PERSON], [PERSON] та його малолітні діти, зареєстровані у вищевказаному домоволодінні, як колишній власник будинку та член його сімї, що підтверджується картками реєстрації особи (а.с. 65-66, 69). Як було встановлено судом, сторони не проживали у будинку з 2012 року та у серпня 2014 року відповідачі заселилися в будинок №71 по вул. Соловїній в м. Дніпропетровську. Даний факт визнаний в судовому засіданні обома сторонами. Факт наявності конфлікту між сторонами з приводу користування спірним домоволодінням не заперечувався жодним з учасників судового розгляду, у звязку з чим він у відповідності до ст.61 ЦПК України він також не підлягає доказуванню. Позивач посилається на ті обставини, що вищезазначене вселення відбулося без попередньої із ним домовленості і тому, відповідно до положень ст.116 ЖК УРСР, відповідачів необхідно виселити з домоволодіння, як осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, без надання їм іншого жилого приміщення. Проте, з такою позицією позивача суд не може погодитися з огляду на наступне. Відповідно до п.п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» розяснено, що під час розгляду справ про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сімї, попередніми членами його сімї, а також членами сімї попереднього власника житла. Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу Згідно ст. 64 ЖК України до членів сімї наймача належать дружина, їх діти і батьки. Членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ними спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сімї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обовязки, як наймач і члени його сімї. Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх пава користування займаним приміщенням. Статтею 157 ЖК УРСР встановлено, що членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Оскільки відповідачі у встановленому законом порідку зареєстровані у спірному домоволодінні, тобто у розумінні діючого житлового законодавства України, вони мають право на користування даним житловим приміщенням, твердження позивача про те, що вони самовільно зайняли спірне житлове приміщення не відповідають вимогам Закону. Враховуючи той факт, що відповідачі є колишніми членами сімї позивача, законним шляхом набули право користування спірним домоволодінням, враховуючи зазначені вище норми закону, суд на знаходить підстав для задоволення позовних вимог про їх виселення. Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог суд виходив також і з наступного. Відповідно до п.1 ст.8 Римської Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, кожна людина має право на повагу до її житла. Цим правом закріплена недоторканість житла, яка проголошена також ст.30 Конституції України. Відповідно до цього ніхто не може перешкоджати особі у законному володінні, користуванні чи розпорядженні своїм житлом, а будь-які порушення цих повноважень захищаються у встановленому законом порядку. Згідно п.1 ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. The U.K. від 21.02.1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. The U.K. від 24.11.1986 року) так і наймача (рішення Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року). Зокрема п.2 ст.8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданими. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоровя чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд: продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інший правочин, не заборонений законом. Але, як зазначено у ч.3 ст.13 Конституції України, власність зобовязує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Право на житло є одним з найбільш природних і невідємних прав людини. Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло, але це право, як і кожне інше, має преюдиціальне значення, якщо може бути реалізоване. А право кожного захищати свої права і свободи, права і свободи інших осіб від посягань найчастіше реалізується певними компетентними органами. Серед різноманітних національних механізмів і засобів забезпечення прав і свобод людини поширеним є судовий захист. Таким чином, задоволення позовних вимог про виселення відповідачів, які не мають іншого житла, буде не лише не відповідати закріпленим у п.6 ст.3 ЦК України таким загальним засадам цивільного законодавства, як справедливість, добросовісність та розумність, а й порушуватиме права відповідачів на житло, яке охороняються як Конституцією України, так міжнародними договорами, які у відповідності до ст.10 ЦК України є нормами національного законодавства,

Outcome: dismissed