Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-16 00:00:00

24 вересня 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Державного реєстратора приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Гулієва А.А. (з врахуванням заяви про уточнення предмету позову) в якому просить суд: -визнати недійсним Договір про відступлення права вимоги за Кредитним договором від 02.09.2017 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] -визнати недійсним Договір про відступлення права вимоги за Іпотечним договором від 02.09.2017 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] -скасувати запис про право власності 22025057, внесений на підставі рішення Державного реєстратора приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Гулієва А.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 36766807 від 23.08.2017 року, згідно якого право власності щодо об`єкту нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] а було зареєстроване за відповідачем 1. -витребувати на користь позивача з чужого незаконного володіння відповідача 1 квартиру за реєстраційним номером 1335136446101 за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування поданого позову позивач покликається на те, що за своєю правовою природою договір про відступлення права вимоги від 02.03.2017 є договором факторингу, відповідачі не є суб`єктами права, які володіють спеціальною правосуб`єктністю, що повинно підтверджуватися відповідною ліцензією на право надання фінансових послуг. Продаж права вимоги відбувся з дисконтом. Таким чином, при укладенні договору про відступлення права вимоги від 02.03.2017 року сторони не дотримали вимог Закону, що є підставою його недійсності. Ухвалою суду від 24 квітня 2019 року відкрито провадження у справі. У судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав. Надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, з урахуванням заяви про уточнення предмету позову. Просив суд задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача проти заявлених позовних вимог заперечив, свої заперечення виклав у відзиві на позовну заяву від 13 травня 2019 року, та поясненнях під час судового засідання. Зокрема вказував на безпідставність тверджень позивача щодо трактування оспорюваного договору відступлення права вимоги як договору факторингу, стверджує, що продаж права вимоги відбувся без дисконту та вказує на відсутності порушень чи звужень прав позивача внаслідок укладень такого договору, як на момент укладення, так і в майбутньому. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини справи, права та обов`язки сторін, суд приходить до висновку, що позовні вимоги безпідставні та не можуть бути задоволенні, з огляду на наступне. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 3 ЦК України встановленні загальні засади цивільного законодавства, серед яких зокрема є судовий захист цивільного права та інтересу, справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За вимогами ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановленні наступні обставини справи: 18 січня 2008 року між Позивачем та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено Договір про іпотечний кредит №LVH9GI0000002891. Зазначеним договором позивачу було надано кредит в розмірі 404 000,00 грн. 18 січня 2008 року для забезпечення виконання зобов`язань за зазначеним Кредитним договором між Позивачем та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено іпотечний договір №LVH9GI0000002891, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Журомською М.В., який зареєстрований в реєстрі за №68. Предметом іпотеки за цим договором була квартира [ADDRESS] , що належала Позивачу на праві приватної власності. Із позовної заяви вбачається, що 19.09.2016 року між [PERSON] та ТОВ «Фінансова компанія «Платинум» було укладено Договір комісії на вчинення правочину щодо придбання права вимоги за кредитним договором № LVH9GI0000002891 від 18.01.2008р., а також договором іпотеки № LVH9GI0000002891 від 18.01.2008р. 22.09.2016р. між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Платинум» було укладено договір про відступлення права вимоги за договором про іпотечний кредит №LVH9GI0000002891 від 18.01.2008 року. 28.09.2016р. між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Платинум» було укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки №LVH9GI0000002891 від 18.01.2008 року. 28.09.2016р. між ТОВ «Фінансова компанія «Платинум» та [PERSON] , було укладено договір про відступлення права вимоги за Кредитним та Іпотечним договорами. Усі вищезазначені договори позивачем не оспорювались. 02.03.2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір про відступлення права вимоги за Кредитним договором та Договір про відступлення права вимоги за Іпотечним договором. 23.08.2017 року приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Гулієв А.А. вчинив нотаріальну дію щодо нерухомого майна (предмета іпотеки) відповідно до якої право власності на цей об`єкт нерухомого майна зареєстровано за відповідачем [PERSON] . Дані обставини визнавались сторонами та не оспорювались Частиною 1 ст. 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Частиною 2 цієї ж статті ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтею 12 ЦК України визначено, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Особа може за відплатним або безвідплатним договором передати своє майнове право іншій особі, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. В Україні порядок відступлення права вимоги регламентується положеннями глави 47 Цивільного кодексу України. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги є інститутом зобов`язального права. У разі відступлення права вимоги відбувається заміна сторони зобов`язання - первісного кредитора - новим кредитором. Саме так озаглавлена і сама стаття 512 Цивільного кодексу України: «Підстави заміни кредитора у зобов`язанні». До нового кредитора переходить право вимагати від боржника виконати своє зобов`язання із збереженням всіх інших елементів зобов`язального правовідношення. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. (стаття 514 ЦК України). Відступлення права вимоги (цесія) за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Договір відступлення права вимоги може бути як оплатним та і безоплатним. У останньому випадку на відносини цесії розповсюджуються положення про договір купівлі-продажу, оскільки стаття 656 ЦК України передбачає, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або Законом. Норми цивільного права не встановлюють суб`єктних обмежень як щодо договору купівлі-продажу права вимоги, так і до договору відступлення права вимоги, адже ці договори за своєю правовою суттю є цивільно-правовими зобов`язаннями сторін та не мають відношення до спеціальних галузей права, тож регулюються цивільним законодавством. Разом з тим, відносини факторингу регулюються нормами глави 73 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). За змістом статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Водночас щодо суб`єктного складу таких правовідносин у частині третій статті 1079 ЦК України зазначено, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Згідно пункту 11 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг є фінансовою послугою. Фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (пункт 5 частини першої статті 1 вказаного Закону). Крім цього Законодавець визначив факторинг, як кредитну операцію, про що зазначено у статті 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність». Виходячи із системного аналізу зазначених норм матеріального законодавства договір факторингу, як договір фінансової послуги, спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів на умовах їх зворотнього повернення. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, в тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором. Договір факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Сам же договір факторингу у нормі статті 1077 ЦК України визначений як фінансування під відступлення права грошової вимоги та вже передбачає, що відступлення права вимоги є наслідком та лише складовою частиною цієї господарської операції, що полягає в забезпеченні виконання зобов`язання під фінансування. Однією із відмінних ознак факторингу від інших правочинів, які передбачають відступлення права вимоги, є передача грошових коштів у розпорядження за плату, тобто взамін права вимоги, клієнт отримує послугу, що полягає в передачі грошових коштів у розпорядження на певний час, з обов`язком повернення цих коштів та оплати часу користування ними. Договір факторингу та купівлі-продажу права грошової вимоги мають відмінності і у строках дії таких договорів. Договір купівлі-продажу права грошової вимоги припиняє свою дію після того, як первісний кредитор передав новому кредитору право вимоги до боржника, а новий кредитор оплатив її вартість. А договір факторингу в свою чергу діє і після того як фактор оплатив клієнту вартість грошової вимоги, а клієнт передав фактору право грошової вимоги до третіх осіб, до моменту коли боржник (або клієнт, в разі якщо це передбачено договором факторингу) виплатить факторові кошти за первісним договором. Між договором про відступлення права вимоги та договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) є лише одна спільна риса - вони базуються на заміні кредитора у зобов`язанні (відступленні права вимоги). Таким чином, у ЦК України як вбачається зі змісту статей 512, 1077, цього Кодексу проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу. З аналізу статей 512-518 ЦК України можна зробити такий висновок щодо суб`єктного складу правочинів з відступлення права вимоги: відповідно до статті 2 цього Кодексу учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа. Такий висновок повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 11 вересня 2018р. по справі № 909/968/16, практиці Верховного Суду у постанові від 30 січня 2018 року у справі № 910/7038/17, та від 11 грудня 2019 р. у справі 761/20611/17. Разом з тим, при відступленні права вимоги за кредитним договором до нового кредитора переходить лише право вимагати від боржника виконати своє грошове зобов`язання - повернути кредит та сплатити проценти за ним, а не право надавати позичальнику грошові кошти під проценти. Надавати грошові кошті під проценти (кредит) за рахунок залучених від вкладників коштів мають право лише банки та інші фінансові установи після отримання відповідної ліцензії. Але повернення отриманих в кредит коштів та сплата процентів за ним не відноситься до банківських операцій, які підлягають ліцензуванню, а тому і вимагати повернення боргу може будь-хто, а не лише фінансова установа. Отож, у спірних правовідносинах відбулася заміна кредитора у грошовому зобов`язанні, яке виникло з кредитного договору, а не заміна кредитодавця в кредитному договорі. Тому твердження, що оспорюваний договір відступлення права вимоги є фактично договором факторингу Суд вважає недоведеним та помилковим . У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України). За правилами ч.1 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає втому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. (Правова позиція Верховного суду України у справі №6-605цс16 від 25.05.2016 року, постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.04.2018 року № 439/212/14-ц, постанови Верховного Суду від 18.07.2018 року по справі № 750/2728/16-ц, провадження № 61-8888св18, від 04 липня 2018 року по справі № 462/4611/13-ц, провадження № 61-6130св18). Такий висновок суду повністю узгоджується з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 09 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Тобто судова практика зміст ч. 3 ст. 215 ЦК України тлумачить таким чином, що договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. В судовому засіданні представник позивача вказав, що єдиним порушенням прав позивача через укладення договору відступлення права вимоги від 02.03.2017р. між [PERSON] та [PERSON] є подальше звернення стягнення іпотекодержателем на предмет іпотеки, що позбавило права власності позивача на предмет іпотеки. Причини неоспорення договорів відступлення прав вимог, що передували оспорюваному договору залишив без пояснень. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Згідно зі статтею 13 ЦК цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. У зв`язку з цим, добросовісність при правовому регулюванні цивільних відносин повинна розглядатися як відповідність реальної поведінки учасників таких відносин вимогам загальносоціальних уявлень про честь і совість. Іншими словами, щоб бути добросовісним, дії та вчинки учасників цивільних відносин мають здійснюватися таким чином, щоб вони викликали схвальну оцінку з боку суспільної моралі, зокрема в аспекті відповідності застосованих засобів правового регулювання тим цілям, які перед ним ставляться. Цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість. Відповідно до частини третьої статті 16 ЦК суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої-п`ятої статті 13 цього кодексу. Аналіз частини другої статті 13 ЦК дає підстави для висновку, що недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом. Здійснення суб`єктивних цивільних прав повинно відбуватись у суворій відповідності до принципів правомірності здійснення суб`єктивних цивільних прав, автономії волі, принципів розумності і добросовісності. Аналіз частини другої статті 13 ЦК дає підстави для висновку, що недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом. Судом встановлено, та не спростовано представником позивача, що від моменту винесення судового рішення за позовом ПАТ КБ «Приват Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості, боржник [PERSON] не здійснювала жодних дій щодо повного чи навіть часткового погашення заборгованості за кредитним договором перед Банком чи наступними кредиторами, щодо повного чи часткового погашення заборгованості за кредитним договором, як і не оспорювала договори про відступлення вимоги, що передували оспорюваному договору відступлення права вимоги. Саме по собі звернення стягнення на предмет іпотеки позивачем не оскаржувалось. Зважаючи на зібрані докази по справі, зміст позовної заяви та численні уточнення до неї, відзив відповідача та положення сторін, Суд приходить до висновку, що звернення позивача із позовною заявою до суду відбулось не з метою відновлення порушених чи звужених прав позивача, як позичальника за кредитним договором та іпотекодавця за іпотечним договором, а має на меті уникнення негативних для себе наслідків через невиконання грошового зобов`язання позивачем, та, як наслідок, припинення права власності на квартиру (предмет іпотеки), що саме по собі суперечить принципу добросовісності, який ставиться в обов`язок зазначеними вище нормами права, зокрема й позивачу. Інші позовні вимоги позивача, зокрема про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги за Іпотечним договором, скасування запису про право власності, та витребування майна з чужого незаконного володіння є похідними та не знайшли свого відображення у відповідності до норм чинного законодавства, є необґрунтовані, недоведені, такими, що не впливають на законні права та інтереси позивача, та зводяться до небажання прийняти наявне положення сторін у спірних правовідносинах. Згідно із ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З огляду на загальні засади цивільного законодавства справедливості, добросовісності та розумності, суд вважає позовні вимоги позивача недоведеними, необґрунтованими, та безпідставними, а отже не можуть бути захищеними у судовому порядку шляхом задоволення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, сплачений позивачем судовий збір поверненню не підлягає.

Outcome: dismissed