Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-16 00:00:00

26.11.2019р. [PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] (третя особа - Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням шляхом зняття з реєстраційного обліку (а.с. 1 - 4). Ухвалою судді Наумової О.С. від 12.12.2019р. відповідно до положень ч. 2, 3 ст. 274, ч. 5 ст. 279 ЦПК України відкрито провадження по справі, призначено розгляд справи у спрощеному провадженні з повідомленням (викликом) сторін (а.с. 21а - 22). В обґрунтування позовних вимог позивачка посилається на те, що вона є наймачем житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] . У цій квартирі зареєстрований [PERSON] , однак, за місцем реєстрації не проживає з 10 травня 2005 року. Реєстрація відповідача порушує право позивачки на вільне користування і розпорядження квартирою. Представник позивача - [PERSON] . (діє на підставі довіреності від 03 липня 2019 року) в судовому засіданні позовні вимоги підтримала і просила їх задовольнити, крім того надала заяву, в якій зазначила, що сторона позивачки не наполягає на відшкодуванні судових витрат за рахунок відповідача. Відповідач в судові засідання по справі, призначені на 17.01.2020р. і на 17.02.2020р. неодноразово не з`явився, про дати судових засідань був повідомлений належним чином, за адресою, наданою ВОМІ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області (а.с. 21), між тим до суду повернувся конверт з позначкою «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 26, 33). З огляду на приписи ч. 9 ст. 130 ЦПК України, відповідач вважається таким, що повідомлений про розгляд справи належним чином. Окрім того, судом на офіційному сайті «Судова влада України» було розміщене оголошення про виклик відповідача в судове засідання на 17.01.2020р. і на 17.02.2020р., на яке відповідач також не відреагував (а.с. 30). Враховуючи, що відповідач, виходячи з положень та п. 4 ч. 8, ч. 11ст.128 ЦПК України вважається належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання неодноразово не з`явився, відповідно до положень ст. 280 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази у відповідності до вимог ст. 89 ЦПК України, вважає за можливе задовольнити позовні вимоги з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивачка є власницею квартири [ADDRESS] ), що вбачається з довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 8701 від 27.09.2019р. (а.с. 10). У квартирі зареєстрованими значяться: донька позивачки [PERSON] та її колишній чоловік [PERSON] , що підтверджується довідкою № 8701 від 27.09.2019р. (а.с. 10). Відповідач в даній квартирі не проживає, адреса проживання відповідача позивачці невідома, що встановлено з позовної заяви та пояснень [PERSON] , допитаної в судовому засіданні в якості свідка (а.с. 35 - 40). З реєстрації відповідач в добровільному порядку не знявся, сторони не спілкуються, речей відповідача у квартирі не має. Даний факт суттєво порушує право власності позивачки та створює перешкоди в користуванні власністю. На підтвердження факту непроживання відповідача за адресою: [ADDRESS] , позивачка надала до суду акт про непроживання особи за місцем реєстрації від 23.08.2019р., складений сусідами, підпис яких засвідчено уповноваженою особою «Житлово-будівельного кооперативу № 325» (а.с. 11). Згідно зі ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, яким відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається на власний розсуд. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Конституцією України та ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені в статті 383 Цивільного кодексу України та статті 150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз вищевказаних статей дає можливим зробити висновок, що член сім`ї втрачає право користування житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права володіння та користування своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом виселення особи, яка без достатніх підстав займає належну власнику квартиру чи домоволодіння. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності га інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства: статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК України, а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про виселення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-ІV зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України, іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. Таким чином, як вбачається з указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. З огляду на те, що цей Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язано з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. З урахуванням вищевикладеного, суд вважає за можливе задовольнити вимоги [PERSON] до [PERSON] (третя особа - Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням шляхом зняття з реєстраційного обліку. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved