Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-01 00:00:00

26.12.2018 року\~ [PERSON],\~ який проживає в [INFO] звернувся з позовом до відповідача ПП «Софістікейт», що\~ знаходиться\~ в м. Харків по вул. Набережна Гімназійна, 4, в якому просить визнати недійсним договір доручення від 05.10.2018 року №С0200, укладений між ним та ПП «Софтіскейт» та стягнути з відповідача на його користь кошти в сумі 40000 грн., сплачені на виконання договору №С0200 та судові витрати. Вказує, що дізнався про можливість на вигідних умовах придбати автомобіль за ціною меншою ніж у офіційних дилерів. Позивач приїхав до офісу представництва компанії і менеджер компанії пояснила, що він повинен спочатку сплатити передплату (аванс) за транспортний засіб 40000 грн. шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача, після чого буде укладено договір поставки, а решту\~ вартості доплатити при доставці автомобіля. Після підписання договору позивач здійснив авансовий платіж. Фактично він не був ознайомлений з умовами договору. Лише вдома позивач зрозумів, що оплатив не аванс за транспортний засіб, а\~ винагороду за організаційні заходи, які полягали у пошуках автомобіля. Позивач вважав, що це часткова оплата вартості транспортного засобу (зі слів представника компанії). Таким чином, під час попередніх переговорів представником компанії введено позивача в оману щодо умов виконання договірних зобов'язань. Позивач звернувся із заявою про розірвання договору, однак йому пояснили що гроші не повернуть так як це їх винагорода, та перестали відповідати на дзвінки, що спричинило порушення його прав. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Клопотання про розгляд справи за участю сторін від учасників справи не надходило. Відповідач відзив на позовну заяву у встановлений строк не надав, про розгляд справи в порядку\~ спрощеного позовного провадження повідомлявся через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади в порядку ч.11 ст.128 ЦПК України, про що свідчить повідомлення, яке міститься в матеріалах справи. Суд, перевіривши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлені такі фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що 05.10.2018 року між позивачем та ПП «Софістікейт» було укладено Договір доручення № С0200, предметом якого є транспортний засіб Opel Corsa (а.с.7-12). Так, за змістом п. 1.1. Договору, Повірений уповноважений діяти імені та в інтересах\~ Довірителя, зобовязаний в порядку та на умовах, визначених цим договором, на території України, юридичні дії, щодо пошуку, інформування, консультування, пропонування, супроводження послуг та проведення робіт, повязаних із сприянням Довірителю в укладенні ним та/або від його імені, договір поставки, купівлі-продажу або будь-який інший договір за яким Довіритель в подальшому отримує у власність транспортний засіб, на умовах найбільш вигідних для Довірителя. Відповідно до умов підпункту 2.1.1 п.2.1 Договору Повірений зобовязаний добросовісно вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення згідно п.1.1у строк, що не перевищує 90 робочих днів з моменту укладення даного Договору. Відповідно до п.2.3 Договору після виконання даного договору сторони зобовязані підписати відповідний акт щодо повного виконання сторонами Договору. Водночас умовами договору встановлено (п.3.1.) за надання послуг згідно з договором, Довіритель зобовязаний сплатити на рахунок Повіреного винагороду в розмірі, що становить 10% від вартості транспортного засобу, що зазначено в п.1.3 даного Договору та становить 40000 грн. Прикінцевими положеннями Договору визначено, що сторони підтверджують, що цей Договір містить усі істотні умови, передбачені для договорів цього виду, жодна зі сторін не посилатиметься в майбутньому на недосягнення згоди за істотними умовами договору як на підставу вважати його неукладеним або недійсним, сторони підтверджують, що в разі, якщо будь-яка умова цього договору стане або буде визнана недійсною в звязку з невідповідністю закону, то така умова не братиметься до уваги або ж сторонами будуть вжиті заходи щодо зміни Даного договору тією мірою, щоб зробити Договір і зберегти в повному обсязі наміри сторін. Позивачем довіреність на вчинення юридичних дій повіреному не видана. Згідно квитанції банку «Приват Банк» № 0.0.1151109865.1 від 05.10.2018 позивачем [PERSON]\~ на рахунок ПП «Софістікейт» сплачено грошові кошти в сумі 40000 грн., як сплата за товари/послуги\~ договору дорученням № С0200 від 05.10.2018 року (а.с.14). Відповідно до вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. У відповідності до ч.1 ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Згідно ч.1 ст. 1002 ЦК України повірений має право на плату за виконання свого обов'язку за договором доручення, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом ч.1 ст. 1003 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. Пунктом 1 ч.1 ст. 1008 ЦК України визначено, що договір доручення припиняється на загальних підставах припинення договору, а також у разі: відмови довірителя або повіреного від договору. За змістом ч.2 ст.1008 ЦК України довіритель або повірений мають право відмовитися від договору доручення у будь-який час. Відмова від права на відмову від договору доручення є нікчемною. Відповідно до ч.1 ст. 1009 ЦК України, яка передбачає наслідки припинення договору доручення, якщо договір доручення припинений до того, як доручення було повністю виконане повіреним, довіритель повинен відшкодувати повіреному витрати, повязані з виконанням доручення, а якщо повіреному належить плата - також виплатити йому плату пропорційно виконаній ним роботі. Це положення не застосовується до виконання повіреним доручення після того, як він довідався або міг довідатися про припинення договору доручення. Як визначено підпунктом 4.2.1, у випадку відмови Довірителя від Договору в односторонньому порядку протягом трьох днів з моменту укладення даного договору поверненню підлягає 50% від сплаченої винагороди Повіреного, а у випадку, коли заява про відмову від Договору подана Довірителем з порушенням вказаного строку, винагорода, яка вказана у п.3.1 даного договору поверненню не підлягає. Водночас, Повірений, відповідач у справі, за змістом укладеного Договору не несе відповідальності за порушення умов договору, окрім обовязку повернути сплачену винагороду у випадку порушення ним своїх зобовязань за договором, якщо не доведе, що таке порушення сталось не з його вини (п.5.3 Договору). Таким чином, відповідач в договорі надав собі можливість не повертати кошти, сплачені споживачем його послуг у разі розірвання договору як за ініціативою споживача послуг, так і за ініціативою відповідача, а також звільнив себе від будь-яких негативних наслідків від порушення прав позивача як споживача послуг у разі розірвання договору, в тому числі і не з вини позивача, що на думку суду приводить до дисбалансу договірних відносин. Отже, аналізуючи зміст укладеного договору, суд прийшов до висновку, що умови укладеного сторонами Договору доручення, Договору є несправедливими, оскільки в порушення вимог розумності, добросовісності та справедливості позбавляють позивача, як споживача послуг, можливості відмовитись від договору без втрати сплачених ним коштів в рахунок винагороди Повіреному, не зважаючи на те, чи виконувались повіреним будь-які роботи на виконання доручення, що суперечить вищенаведеним вимогам ст. ст. 1008, 1009 ЦК України. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. У відповідності з ч. ч. 1, 2, п. п. 2 - 4, 7, 10 - 13 ч. 3, ч. ч. 4 - 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За змістом ч.2 вказаної статті недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до ч.3 цієї статті, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» ,права позивача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Судом встановлено, що в укладеному сторонами договорі наслідки розірвання договору, в тому числі і за ініціативою Повіреного, передбачають утримання на користь останнього від 50% до 100% суми сплаченої винагороди, водночас будь-яка відповідальність, компенсація, відповідача, за порушення умов договору окрім повернення сплачених коштів, відсутня. Так, суд звертає увагу на вищезазначені умови п.4.1 Договору, яке дає право Повіреному в односторонньому порядку відмовитися від договору у випадку відсутності можливості у Повіреного укласти правочин щодо поставки, купівлі-продажу транспортного засобу за вартістю, яка вказана у даному договорі з урахуванням п.1.3 даного договору або у разі не виконання умов договору Довірителем щодо строків та розмірів проведення оплат по договору. І така відмова, в свою чергу, дає за умовами договору право відповідачу не повертати 50% отриманої ним винагороди від суми 40000 грн.. Крім того, аналіз змісту вищенаведених пунктів 2.1, 2.2 Договору, які передбачають обовязки Повіреного і Довірителя, дає підстави стверджувати, що він містить встановлені жорсткі обов'язки споживача, тоді як надання послуги обумовлене здебільшого власним розсудом виконавця. З огляду на зазначене, суд вважає, що такі положення договору призводять до істотного дисбалансу прав та обов'язків його сторін, порушують принцип добросовісності, а також завдають шкоди споживачеві, а тому в силу положень частин 1, 2, п. п. 2 - 4, 11-13 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», такі умови є несправедливими для позивача та відповідно до ч. 5 ст. цього Закону підлягають визнанню недійсними. Оскільки визнання недійсними вказаних умов договору щодо розміру та порядку повернення адміністративного платежу, зумовить і зміну інших, взаємопов'язаних з ними положень договору, відповідно до положень ч. 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ч.1, 3 ст. 203, ч. 3 ст. 215 ЦК України, оспорюваний договір має бути визнаний недійсним в цілому. Як зазначено в ч.1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Аналізуючи вищевикладене,суд прийшов до висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог щодо визнання оспорюваного ним договору доручення недійсним та повернення сплачених позивачем на виконання укладеного договору коштів в сумі 40000 грн.. Позивачем сплачено судовий збір в розмірі 1409,60 грн., який відповідно до ст.141 ЦПК підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved