Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-12 00:00:00

24 грудня 2014 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду із вказаною позовною заявою до [PERSON] (далі - відповідач), мотивуючи тим, що між ними було укладено угоди, згідно яких позивач позичив відповідачу 29.03.2011 р. 125 дол. США, 21.04.2011 р. - 300 дол. США, 24.10.2013 р. - 1000 грн. та 17.11.2013 р. 1000 грн., вказане підтверджується розписками. Зазначені грошові кошти відповідач зобов'язувалась повернути, однак на сьогоднішній день не повернула. З огляду на викладене, позивач просить стягнути з відповідача на його користь суму боргу у розмірі 2000 грн. та суму еквівалентну 425 дол. США на момент виконання зобов'язання. Позивач та відповідач у судове засідання не з'явились, позивач подав суду заяву, згідно якої позовні вимоги підтримує, просив розглядати справу без його присутності, не заперечує проти заочного розгляду справи. Зважаючи на зазначене, відповідно до ухвали суду від 13 серпня 2015 року справа розглядалась за відсутності відповідача у порядку заочного провадження. З'ясувавши обставини, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов слід задовольнити, виходячи з наступних встановлених обставин і відповідних їм правовідносин. Як вбачається із розписок: від 17.11.2013 р. відповідач взяла 17.11.2013 року у борг 1000 грн., які зобов'язалась віддати до 26.11.2013 року (а.с. 7), від 24.10.2013 р. - відповідач взяла 24.10.2013 року у позивача у борг 1000 грн., які зобов'язалась віддати до 05.11.2013 року (а.с. 8), 21.04.2011 р. - відповідач взяла 21.04.2011 року у позивача у борг 300 дол., які зобов'язалась повернути до 01.04.2014 року (а.с. 9), 29.03.2011 р. відповідач взяла 29.03.2011 року у позивача у борг 125 дол., які зобов'язалась повернути при вимозі (а.с. 9). Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно правової позиції ВСУ, викладеної у постанові від 18 вересня 2013 року у справі за № 6-63цс13 письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. З огляду на викладене, судом встановлено, що позивач та відповідач 29.03.2011 р., 21.04.2011 р., 24.10.2013 р. та 17.11.2013 р. уклали у письмовій формі відповідні договори позики, на виконання яких відповідач отримала від позивача 29.03.2011 р. 125 дол. США, 21.04.2011 р. - 300 дол. США, 24.10.2013 р. - 1000 грн. та 17.11.2013 р. 1000 грн., які зобов'язалась повернути. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. В силу ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Абз. 2 ч. 1 с. 1049 ЦК України передбачає, що якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Таким чином, зобов'язання від 17.11.2013 р. підлягало виконанню до 26.11.2013 року (а.с. 7), від 24.10.2013 р. - до 05.11.2013 року (а.с. 8), 21.04.2011 р. - до 01.04.2014 року (а.с. 9), 29.03.2011 р. протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позивачем вимоги (а.с. 9). В силу ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Згідно правової позиції ВСУ, викладеної у постанові від 24.09.2014 р. у справі за № 6-145цс14 у силу положень статей 192, 533 ЦК України та статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» вирішуючи спір про стягнення боргу в іноземній валюті, суд повинен установити наявність правових підстав для здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини,- стягнути грошову суму в іноземній валюті. Згідно ч. 4 ст. 5 вказаного Декрету операції, що були здійсненні між позивачем та відповідачем, на підставі яких заявлено вимогу про стягнення боргу, не потребують індивідуальних ліцензій на здійснення валютних операцій. Відповідно до правової позиції ВСУ, висловленої у постанові від 02.07.2014 р. по справі № 6-79цс14 незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Як вбачається із правової позиції ВСУ, викладеної у постанові від 14.11.2011 р. по справі № 3-116цс11 чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення. Узагальнений аналіз ст. 533 ЦК України та вказаних правових позицій ВСУ дає підстави зробити висновок, що дата постановлення рішення не є датою виконання зобов'язання (платежу). Водночас, відповідно до роз'яснень, викладених в абзаці 2 пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Національний банк України на 13.08.2015 встановив офіційний курс гривні до долара США - 2138.5392 грн./100 доларів США. Таким чином, 425 доларів США за офіційним курсом НБУ на день винесення судового рішення складає 9 090 (дев'ять тисяч дев'яносто) грн. 75 коп. З огляду на викладене, заявлені вимоги підлягають задоволенню. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, зокрема, із витрат на правову допомогу. Вказані витрати позивача складають 243,60 грн. - сплачений судовий збір (а.с. 1-2) та витрати на правову допомогу - 1 200 грн. (а.с. 12), що необхідно стягнути із відповідача на користь позивача. Виходячи із викладеного, враховуючи правові позиції ВСУ, викладені у постановах від 18 вересня 2013 року у справі за № 6-63цс13, від 02.07.2014 р. по справі № 6-79цс14 та від 24.09.2014 р. у справі за № 6-145цс14, на підставі ст. ст. 525, 526, ч. 1 ст. 527, ч. 1 ст. 530, ст. ст. 533, 1046, 1047, абз. 2 ч. 1 с. 1049 ЦК України,

Outcome: approved