Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-14 00:00:00

26 листопада 2013 року позивачка звернулася в суд із зазначеним позовом до відповідача, посилаючись на те, що їй на праві власності належить житловий будинок [ADDRESS]. Позивачка в позові зазначила, що в її будинку зареєстрований відповідач, який, будучи її рідним сином, виїхав до м. Київ, де працевлаштувався і до цього часу, фактично, не проживає в її будинку по [ADDRESS] в своєму позові вказала, що на її прохання в добровільному порядку знятися з реєстрації, відповідач не реагує, а їй доводиться сплачувати за нього комунальні платежі, вона позбавлена можливості оформити на своє ім'я субсидію по оплаті комунальних послуг. У відповідності до вимог ст..ст. 71,72 ЖК України, просила визнати відповідача таким, що втратив право проживання в зазначеному вище житловому приміщенні. Позивачка в судове засідання не з'явилася, від неї надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, з можливістю розгляду справи в порядку заочного провадження на той випадок, якщо відповідач не з'явиться в судове засідання. Відповідач в судове засідання вкотре не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про дату і час розгляду справи, про що свідчать зворотні поштові повідомлення. Згідно зі ст.. 74 ч.5 ЦПК України, відповідач вважається таким, що повідомлений належним чином про час і місце розгляду справи. Про причини своєї неявки відповідач суду нічого не повідомив. Від нього не надійшло заяви про розгляд справи у його відсутність. Неявка відповідача в судове засідання визнана судом без поважних причин. Справа розглянута у відсутність відповідача, у відповідності до вимог ст..ст.169 ч.4, 226 ЦПК України, на підставі наявності в матеріалах справи достатніх даних про права та взаємовідносини сторін, в порядку заочного розгляду справи, так як позивачка не заперечує проти такого порядку розгляду справи. Дослідивши обставини справи та перевіривши їх письмовими доказами, оцінивши дослідженні в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Із матеріалів справи вбачається, що житловий будинок №10, що розташований за адресою: [ADDRESS], належить позивачці на праві власності згідно договору дарування, який був укладений 31.10.1990 року і був посвідчений секретарем Баловненськї сільської ради народних депутатів. Після укладення договору дарування, позивачка, 22.10.2012 року, зареєструвала своє право власності на житловий будинок в органах БТІ, а саме: в РКП «Новоодеське РБТІ». Згідно довідки виконкому Баловненської сільської ради за вих.. №365 від 14.02.2013 року, в вищевказаному домоволодінні зареєстрований відповідач, який є рідним сином позивачки. Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрацією є внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦПК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до правил, передбачених ст.ст.71,72 ЖК України, наймач або члени його сім'ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилим приміщенням, зокрема за умови, що вони не проживають в ньому без поважних причин понад шість місяців. Статтею 47 Конституції України чітко визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Позивачка, на обґрунтування своїх позовних вимог в своєму позові вказала, що відповідач з 2010 року за власним бажанням змінив своє місце проживання, забрав речі і виїхав до м. Київ, де працевлаштувався, проте з реєстраційного обліку не знявся. Суд бере до уваги і той факт, що відповідач, працевлаштувавшись в Києві, має змогу в будь-який час повернутися додому, тому перебіг строку відсутності в житловому приміщенні не є безперервним. Дослідивши обставини, викладені позивачкою в позові, суд, зважаючи, що відповідач не проживає в будинку в зв'язку із характером своєї роботи, а саме: не без поважних причин, тому приходить до висновку, що доказів поважності не проживання відповідача [PERSON] в житловому будинку з 2010 року або безперервно на протязі одного року без поважних причин, позивачка суду не надала, хоча за ст.60 ЦПК України, обов'язок доказування наявність обставин, на існування яких сторона посилається як на підставу своїх вимог, покладено саме на позивача. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач, є підставою для відмови у позові. Сам по собі факт відсутності відповідача в будинку позивачки через те, що він знайшов собі роботу в іншій місцевості, не є підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, у зв'язку із чим у задоволенні позову належить відмовити.

Outcome: dismissed