Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-31 00:00:00

26.11.2015р. позивачка звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, в якому просила суд стягнути з відповідачки на її користь основний борг у сумі 13 000 грн., інфляційні в сумі 6 045 грн. та три відсотки річних у розмірі 390 грн., а всього 19 435 грн. В обґрунтування заявлених вимог позивачка посилалася на те, що нею були позичені [PERSON] грошові кошти у розмірі 13\~000 грн., які відповідачка зобовязувалась повернути в повному обсязі у строк до 01.11.2014р. На підтвердження отримання грошових коштів 16.10.2014р. відповідачкою було власноруч складено боргову розписку. Отже, розпискою від 16.10.2014р. відповідачка підтвердила отримання нею від позивачки грошових кошти в сумі 13 000 грн. В обумовлену договором дату відповідачка суму позики не повернула, у звязку з чим, станом на момент звернення до суду остання має перед позивачкою прострочене грошове зобовязання, а тому позивачка вважає за необхідне просити суд стягнути з відповідачки на її користь не тільки суму основного боргу у розмірі 13 000 грн., а й інфляційні втрати у розмірі 6045 грн. та 3% річних у розмірі 390 грн., а всього 19 435 грн. Позивачка [PERSON] в судове засідання не зявилася, надала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити згідно обгрунтування, викладеного в позові та доказів, наявних в матеріалах справи. Також просила суд розглянути справу за її відсутності та без фіксування судового процесу технічними засобами, проти заочного розгляду справи не заперечувала (а.с. № 33). Відповідачка [PERSON] в судові засідання 05.04.2016р., 17.05.2016р. та 01.06.2016р. тричі поспіль не зявлялася, про дату, час та місце слухання справи кожного разу була повідомлена належним чином за двома останніми адресами реєстрації, наданими адресно-довідковим підрозділом ГУДМС, УДМС України в Дніпропетровській області від 04.02.2016р. (а.с. № 16). Згідно до відміток на конвертах з повісткою на 05.04.2016р. їх було повернуто до суду з позначкою «за закінченням терміну зберігання» (а.с. № 22, 27). Крім того, про дату та час слухання справи 01.06.2016р. відповідачка була сповіщена шляхом розміщення оголошення в газеті «Вісті Придніпровя» (газета за 24.05.2016р. №37 а.с. № 35). Враховуючи, що відповідач тричі не зявилася в судові засідання, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце слухання справи, про причини неявки суд не сповістила, заперечень щодо позовної заяви суду не надала, а також приймаючи до уваги, що позивачка просила розглядати справу за її відсутності та винести по справі заочне рішення суду, то на підставі ч. 4 ст. 169 ЦПК України, ч. 1 ст. 224 ЦПК України, суд вважає за можливе винести по справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін. Розгляд справи відбувався за правилами ч. 2 ст.197 ЦПК України без фіксування процесу технічними засобами. Суд, дослідивши наявні у справі докази, вирішивши належність допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок всіх доказів у їх сукупності й оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному зясуванню всіх обставин справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, відповідно до розписки, складеної [PERSON], остання отримала в борг від [PERSON] грощові кошти у розмірі 13 000 грн., які відповідачка зобовязувалась повернути позивачці в повному обсязі в строк до 01.11.2014р. (а.с. № 8). В обумовлену договором позики дату відповідачка суму позики позивачці не повернула, у звязку з чим, станом на момент звернення до суду, остання має перед позивачкою прострочене грошове зобовязання. В контексті викладеного, судом встановлено, що спірні правовідносини по справі врегульовані, окрім укладеного між сторонами договору позики, нормами ЦК України. Відповідно до ч. 1 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Так, згідно зі ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Статтями 525 та 615 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобовязання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобовязань. Нормами статті 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Статтею 527 ЦК України передбачено зобовязання боржника виконати свій обовязок, а кредитора - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту, а також право кожної із сторін у зобовязанні вимагати доказів того, що обовязок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і ризик наслідків непредявлення такої вимоги. Відповідно до вимог статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Нормою статті 599 ЦК України передбачено, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 16 ЦК України однією із форм судового захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обовязку в натурі. Як було встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, в порушення умов укладеного між сторонами договору позики та положень ст. 1049 ЦК України відповідачка до цього часу не повернула суму позики позивачці, у звязку з чим має прострочену грошову заборгованість із застосуванням санкцій, встановлених нормами ЦК України. Індекс інфляції за період з 01.11.2014р. (дата повернення боргу) по 31.10.2015р. складає: 1,019 х 1,030 х 1.031 х 1,053 х 1,108 х 1,140 х 1,022 х 1,004 х 0,99 х 0,992 х 1,023 х 0,987 = 1,465. Основний борг з урахуванням інфляції за весь період з 01.11.2014р. по 31.10.2015р. 13 000 грн. х 1,465 = 19\~045 грн. Три відсотка річних за 12 місяців з 01.11.2014р. по 31.10.2015р. складає: 13 000 грн. х 3% = 390 грн. З огляду на викладене, загальна сума боргу відповідачки перед позивачкою складає 19 435 грн., в тому числі: основний борг у сумі 13 000 грн., інфляційні затрати в сумі 6 045 грн. та три відсотки річних у розмірі 390 грн. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України закріплено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідачка в судове засідання не зявилась та не надала суду достатніх та неспростовних доказів на підтвердження факту повернення грошових коштів позивачу. Вирішуючи питання щодо позовних вимог позивачки, приймаючи до уваги, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт отримання відповідачкою грошових коштів згідно укладеного договору позики від 16.10.2014р., а також встановлено факт невиконання відповідачкою, на відміну від позивачки, своїх зобовязань за даним договором позики, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм цивільного законодавства, суд приходить до висновку про доведеність та обґрунтованість позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки на користь позивачки, понесені нею судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 487 грн.20коп. та по оплаті публікації оголошення про виклик відповідачки у судове засідання у розмірі 300 грн., а разом 787грн. 20коп. (а.с. № 2, 34). На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved