Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-30 00:00:00

24 вересня 2020 року [PERSON] звернулася до суду з заявою про видачу обмежувального припису, в якому просила суд постановити рішення яким видати обмежувальний припис стосовно [PERSON] встановивши наступні заходи тимчасового обмеження прав [PERSON] та покласти на нього терміном 6 (шість) місяців наступні обов`язки: заборонити перебувати в місці спільного проживання з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; заборонити наближатися на 100 метрів до місця проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] та інших місць частого відвідування [PERSON] ; заборонити вести листування, телефонні переговори з [PERSON] або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Заявниця [PERSON] та її адвокат Полтавець Т.О. в судовому засіданні заявлені вимоги підтримали та просили задовольнити, посилаючись на обставини, зазначені в заяві. Заінтересована особа [PERSON] та його адвокат Левенталь С.А. в судовому засіданні заперечували проти заяви [PERSON] про видачу обмежувального припису. Заслухавши сторони та їх адвокатів, свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , вивчивши матеріали справи, ознайомившись з наданими сторонами доказами, суд прийшов до наступного. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Встановлено, що 06 жовтня 2007 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб (а.с.8), який за рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2017 року був розірваний (а.с.7). Від шлюбу сторони мають спільних неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування своїх вимог [PERSON] вказала, що протягом останніх 6 місяців потерпає від психологічного домашнього насильства з боку колишнього чоловіка, яке не в змозі терпіти. Це погрози різного характеру, постійне вчинення [PERSON] сварок, які здебільшого відбуваються в присутності дітей. 29 серпня 2020 року [PERSON] вчинив щодо [PERSON] фізичне насильство, яке виразилось у заподіянні їй тілесних ушкоджень, у зв`язку з чим вона звернулася в поліцію. Окрім цього, [PERSON] вказує, що [PERSON] вчинює психологічне насильство шляхом образ та погроз, нецензурної лайки висловленої на її адресу, а також надсилання смс-повідомлень з погрозами засобами телефонного зв`язку. Вважає, що на даний час існує реальна загроза продовження домашнього насильства щодо неї з боку [PERSON] та настання більш тяжких наслідків для психічного, а можливо і фізичного її здоров`я. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Відповідно до положень п. 3, 6, 8, 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», домашнє насильство діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Особа, яка постраждала від домашнього насильства особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі. Кривдник особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі. Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані,, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Обмежувальний припис стосовно кривдника уявляє собою встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Особа, яка постраждала від домашнього насильства (далі - постраждала особа), - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», у разі вчинення домашнього насильства постраждала особа або її представник, у разі вчинення домашнього насильства стосовно дитини батьки або інші законні представники дитини, родичі дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачуха або вітчим дитини, а також орган опіки та піклування мають право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника. Частинами 2-4 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», визначено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; обмеження спілкування з постраждалою дитиною; заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв?язку особисто і через третіх осіб. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи). Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. При цьому головною метою застосування обмежувального припису є забезпечення безпеки постраждалої особи (п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»). Такі висновки узгоджуються з правової позицією ВС у справі №756/2072/18 від 21 листопада 2018 року. Крім того, у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) зроблено висновок, що «враховуючи положення ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях». Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №188595482 від 13.11.2019 року, житловий будинок [ADDRESS] загальною площею 232,4 кв.м. на праві власності належить [PERSON] (5а). Будинок є єдиним житлом колишнього подружжя та їх дітей, в якому вони зареєстровані та проживають разом, що підтверджується довідкою про склад сім`ї виданою Відділу організаційної роботи Виконавчого комітету Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області №3682 від 14.09.2020 року (зворотній бік а.с.5а). Між [PERSON] та [PERSON] виник спір щодо поділу спільно нажитого майна подружжя, з приводу якого в провадженні Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області перебуває цивільна справа №175/3302/20-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ спільного майна подружжя (а.с.53-54). У судовому засіданні судом було досліджено відеозаписи (а.с.38,73), надані заявницею на підтвердження вчинення [PERSON] домашнього насильства по відношенню до неї. Однак аналізуючи відеозаписи, суд прийшов до висновку, що [PERSON] провокує [PERSON] на скандали та конфліктні ситуації, які дійсно відбувалися у сім`ї, однак без жодного застосування фізичної сили (побиття) з боку [PERSON] до [PERSON] . Також встановлено, що [PERSON] має тісні відносини з іншим чоловіком, з яким має намір проживати в спірному будинку, де проживає [PERSON] з дітьми. З огляду на вищевикладене, відеозапис, наданий заявницею, на підтвердження вчинення [PERSON] насильства в сім`ї, суд не вважає належним доказом, позаяк не підтверджує фактів вчинення такого насильства. Висновок спеціаліста судово-медичного експерта №2412 від 31.08.2020 року (а.с.4-5), на який посилається [PERSON] , як на підставу своїх вимог, не є висновком експерта, а тому може бути лише підставою для подальших дій правоохоронних органів. Окрім цього, суд звертає увагу, що даний висновок не засвідчує, що тілесні ушкодження у заявниці виникли саме внаслідок дій з боку [PERSON] . Допитані у судовому засіданні свідки, одноголосно пояснили, що [PERSON] навмисно провокує [PERSON] на сварки та конфліктні ситуації; [PERSON] вимагає продажу будинку та погрожує виселенням [PERSON] з будинку. За правилами ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 цього Кодексу. Зважаючи на наведені правила Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суд має встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Аналізуючи вищевикладені обставини, судом встановлено, що також підтверджується матеріалами справи та поясненнями свідків, та не заперечувалося сторонами по справі, дійсно неповнолітні діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] проживають всі разом із своїми батьками в будинку [ADDRESS] , який є їх єдиним місцем проживання; [PERSON] як батько має право на участь у вихованні та утриманні своїх дітей, а порушення його батьківського права побачення, виховання, догляді дітей є не припустимим в даному випадку, окрім цього встановлено, що [PERSON] алкогольними напоями не зловживає, на обліку у психіатра не перебуває та до адміністративної чи кримінальної відповідальності за вчинення домашнього насильства в сім`ї не притягувався, повністю утримує будинок (сплачує комунальні послуги) та дітей (сплачує кошти за навчання, відпочинок), а також приймаючи до уваги, що самі по собі сварки [PERSON] із [PERSON] , а також інші конфліктні ситуації, які виникають під час зустрічей не можуть кваліфікуватись як домашнє насильство у формі психологічного насильства, суд прийшов до висновку, що обмежувальний припис у вигляді: заборони перебувати в місці спільного проживання з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] та заборони наближатися на 100 метрів до місця проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] та інших місць частого відвідування [PERSON] , не може бути застосований до [PERSON] . Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 14 січня 2020 року в справі № 754/6995/19 (провадження № 61-16980св19). Як вбачається з матеріалів справи, між [PERSON] та [PERSON] існує регулярне, жваве листування шляхом надіслання смс-повідомлення через додаток «Вайбер», в якому [PERSON] психологічно тиснув, застосовував нецензурну лайку, давав оцінку особистому життю [PERSON] (а.с.6,11-12,18-34). З огляду на вищевикладене, суд вважає за можливе застосувати до [PERSON] обмежувальний припис у вигляді заборони йому здійснювати листування, телефонні переговори з [PERSON] за її номером телефону [NUMBER] або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто, строком на 6 місяців. В силу ч. 3 ст. 350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи слід віднести за рахунок держави.

Outcome: partial