Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-26 00:00:00

25 березня 2016 року [PERSON] звернулася до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином. В обгрунтування позову зазначила, що 30 травня 2015 року, близько 22 години [PERSON], не маючи посвідчення водія, керував мотоциклом «VIPER V200N», який відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія [NUMBER] належить його батькові [PERSON], в [ADDRESS] і в порушення вимог п.п. 2.1 «а», 12.1 Правил дорожнього руху, де зазначено: «водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі: посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії і талон, що додається до посвідчення; під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним», не врахував дорожню обстановку та дорожні умови, не впорався з керуванням та допустив падіння з мотоцикла, який почав неконтрольовано рухатися по напрямку руху мотоцикла і скоїв наїзд на неї, в той час коли вона стояла неподалік від дороги. В результаті дорожньо-транспортної пригоди позивач згідно висновку судово-медичної експертизи отримала тілесні ушкодження у вигляді закритого трьохщиколоткового перелому зліва з підвивихом стопи до зовні, рвано-забійну рану правої гомілки, синців, що розташовані на правій сідниці з переходом на задньо-зовнішню поверхню правого стегна, на лівій сідниці з переходом на задньо-зовнішню поверхню лівого стегна, які по ступеню тяжкості відносяться до пошкоджень середнього ступеня тяжкості, як спричинивші тривалий розлад здоров'я. Відповідно до висновку судово-автотехнічної експертизи в діях [PERSON] вбачаються невідповідності з вимогами п. 12.1 Правил дорожнього руху України, які з технічної точки зору знаходяться у причинному зв'язку з виникненням даної пригоди. Ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 16.01.2016 року визнано, що [PERSON] вчинив суспільно небезпечне діяння, передбачене ч.1 ст.286 КК України, а саме порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження та застосовано у відповідності до ст.498 КК України примусовий захід виховного характеру у вигляді застереження. Злочинними діями [PERSON] їй було завдано матеріальної шкоди на загальну суму 15764,30 грн., яка складається з витрат на ліки в сумі 5381,30 грн., пошкодження її мобільного телефону «Samsung GT-S7562 Galaxy S Duos» вартістю 1540,00 грн., пошкодження її велосипеду жіночого «АИСТ», вартістю 3163,00 грн., витрат на придбання продуктів харчування, в зв'язку з тим, що через травмування та тривале лікування вона не могла обробляти свій город щоб забезпечити себе продуктами на рік, в сумі 5680,00 грн. Крім заподіяної матеріальної шкоди, позивачу неправомірними діями відповідача [PERSON] завдано моральну шкоду яка полягає в тому, що під час скоєння злочину відносно неї та лікування вона перенесла сильну фізичну біль, незручності, тривалий час лікується від травми ноги, яка і в даний час постійно болить та не поновила повністю свої функції, позивач не може самостійно рухатися. З цих підстав позивач просила стягнути з [PERSON], а у разі відсутності у нього майна, достатнього для відшкодування завданої ним матеріальної та моральної шкоди, стягти з його батьків - [PERSON] та [PERSON] на її користь в порядку відшкодування матеріальної шкоди - 15764 грн. 30 коп., моральної шкоди - 200000 грн. 00 коп., а разом - 215764 грн. 30 коп. Під час судового розгляду справи позивач подала уточнюючу позовну заяву, в якій збільшила розмір вимоги про відшкодування моральної шкоди до 300000 грн. (а.с.230-232 т.1). В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представники [PERSON], що діє на підставі довіреності (а.с.88 т.1) і адвокат Бобров В.Г. (а.с.35, 36) позов підтримали повністю з зазначених у позовній заяві підстав та просили його задовольнити. При цьому останній пояснив, що розмір моральної шкоди обґрунтовується тим, що страждання позивача тривають і згідно висновку судово-медичної експертизи, проведеної під час розгляду даної справи, діями відповідача [PERSON] їй спричинено тяжкі тілесні ушкодження. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнали частково та пояснили, що після скоєння їх сином [PERSON] ДТП, від якого є потерпілою позивач, вони деякий час оплачували лікування позивача в Миргородській ЦРЛ, відвідували та доглядали за нею, але перестали це робити, коли син позивача - [PERSON] почав їм погрожувати фізичною розправою та пошкодженням їх майна. Вважали вимоги позивача про стягнення матеріальної шкоди безпідставними, а проти стягнення моральної шкоди не заперечували, але у значно меншому розмірі, ніж зазначений позивачем. Представник відповідачів адвокат Куцин В.Ю. (а.с.51, 52-55) заперечував проти задоволення позову в частині матеріальної шкоди, оскільки вважав що позивачем не надано належних доказів її наявності та розміру, а також вважав що позивачем не обгрунтовано розмір моральної шкоди, в чому вона полягає, та наявність причинного зв'язку між моральними стражданнями та діями відповідачів, тому підставою для її відшкодування може бути лише позиція відповідачів щодо згоди на відшкодування моральної шкоди, розмір якої повинен бути визначений судом з урахуванням всіх обставин справи виходячи з вимог розумності та справедливості. Відповідач [PERSON] в судові засідання не з'явився, про час і місце судового розгляду був повідомлений належним чином (а.с. 49, 72, 100, 108, 131, 227, 241 т.1, а.с.17 т.2) Суд, вислухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, вважає що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності з ч.ч.1, 2 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом на підставі наданих доказів встановлено, що згідно з ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 16.01.2016 року, 30 травня 2015 року, близько 22 години, [PERSON], не маючи посвідчення водія, керував мотоциклом «VIPER V200N», який відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія [NUMBER] належить його батькові [PERSON], в [ADDRESS] і в порушення вимог п.п. 2.1 «а», 12.1 Правил дорожнього руху, де зазначено: «водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі: посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії і талон, що додається до посвідчення; під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним», не врахував дорожню обстановку та дорожні умови, не впорався з керуванням та допустив падіння з мотоцикла, який почав неконтрольовано рухатися по напрямку руху мотоцикла, де відбувся контакт мотоцикла із стоячою [PERSON] В результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпіла [PERSON] згідно висновку судово-медичної експертизи отримала тілесні ушкодження у вигляді закритого трьохщиколоткового перелому зліва з підвивихом стопи до зовні, рвано-забійну рану правої гомілки, синців, що розташовані на правій сідниці з переходом на задньо-зовнішню поверхню правого стегна, на лівій сідниці з переходом на задньо-зовнішню поверхню лівого стегна, які по ступеню тяжкості відносяться до пошкоджень середнього ступеня тяжкості, як спричинивші тривалий розлад здоров'я. Вказаною ухвалою [PERSON] визнано винним у вчиненні суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та застосовано до нього примусовий захід виховного характеру у вигляді застереження. Ухвала набрала законної сили 16 лютого 2016 року (а.с.9-10 т.1). Під час розгляду кримінального провадження цивільний позов [PERSON] заявлений не був. Обставини справи встановлені також матеріалами кримінального провадження № 541/3247/15-к про застосування примусових заходів виховного характеру щодо [PERSON] за вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, оглянутими у судовому засіданні. Відповідно до висновку судово-автотехнічної експертизи № 1/16 від 11.12.2015 в діях [PERSON] вбачаються невідповідності з вимогами п. 12.1 Правил дорожнього руху України, які з технічної точки зору знаходяться у причинному зв'язку з виникненням даної пригоди. Згідно з висновком комісійної судово-медичної експертизи №28 від 02.02.2017 року, призначеної ухвалою суду від 18.08.2016, при огляді членами експертної комісії 31.01.2017 року [PERSON] було встановлено діагноз: Консолідований після металоостеосинтезу 3-хкісточковий перелом лівої гомілки. Лімфостаз. Комбінована контрактура лівого гомілково-ступневого суглобу. Післятравматична нейропатія (30.05.2015 року) лівого велико- та малогомілкових нервів з парезом лівої ступні (відсутня функція згинання і розгинання), чутливими і трофічними розладами. Стійке різке порушення функції опори та ходи лівої нижньої кінцівки, що є наслідком травми, отриманої нею під час дорожньо-транспортної пригоди 30.05.2015 року. Тілесні ушкодження у [PERSON] відносяться до тяжких за ознакою розладу здоров'я, поєднаного зі стійкою втратою загальної працездатності не менш ніж на одну третину (а.с.205-219). З «Медичної карти стаціонарного хворого № 4158/414», «Медичної карти стаціонарного хворого № 5406/548», «Медичної карти стаціонарного хворого № 6220/640», «Медичної карти стаціонарного хворого № 7367/765» відомо що позивач перебувала на стаціонарному лікуванні в травматологічному відділенні Миргородської ЦРЛ з 31.05. по 24.06.2015 року, з 16.07. по 27.07.2015 року, з 14.08. по 29.08.2015 року, з 29.09. по 05.10.2015 року, 10.06.2015 була прооперована в зв'язку з травмою, отриманою в ДТП 30.05.2015 року. З «Медичної карти стаціонарного хворого № 19341» відомо, що позивач перебувала на стаціонарному лікуванні у відділенні «ОТВ» Полтавської обласної клінічної лікарні ім.М.В.Скліфосовського з 14.10. по 29.10.2015 року, проведено операцію на лівій голені. Таким чином, судом вважає, що обставини щодо спричинення [PERSON] тілесних ушкоджень [PERSON], які зазначені у вищезазначених ухвалі та висновку, а також, що те, що остання проходила лікування у зв'язку із неправомірними діями відповідача, є встановленими. Стороною позивача представлені копії чеків, в яких наявна інформація про витрати на придбання ліків та лікування на загальну суму 4860 грн. 41 коп. (а.с.13-18 т.1), які суд вважає обґрунтованими, оскільки вони узгоджуються з даними вищезгаданих медичних карт стаціонарного хворого щодо призначеного лікування позивача. В той же час, суд вважає що під час судового розгляду справи не знайшли підтвердження факти пошкодження мобільного телефону позивача та її велосипеду, що могли б бути підставою для відшкодування їх вартості, а також не доведений розмір витрат на придбання продуктів харчування та необхідність їх придбання у вказаному обсязі саме внаслідок дій відповідача [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред'явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Згідно змісту ч. 7 ст. 128 КПК України, особа, яка не пред'явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред'явити його в порядку цивільного судочинства. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч. 1 ст. 1195 ЦК України, фізична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Таким чином, враховуючи що питання відшкодування матеріальної шкоди позивачу не було вирішене під час розгляду судом кримінального провадження, витрати на лікування позивача в розмірі 4860,41 грн. підлягають стягненню із відповідача [PERSON] Позивач також вимагає компенсацію за спричинену моральну шкоду, яку оцінює в 300000 грн. В обґрунтування даної суми, позивач зазначає, що через неправомірні дії відповідача, їй було завдано сильних душевних страждань та інші негативні наслідки, які вона і до сих пір відчуває. Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Частина 2 ст. 23 ЦК України вказує, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Також, згідно з положеннями ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом п.п. 5, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року, № 1 від 27 лютого 2009 року, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Враховуючи викладене, суд вважає, що діями відповідача [PERSON] позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає у фізичних та душевних стражданнях, яких зазнала [PERSON] у зв'язку з ушкодженням її здоров'я. При визначенні розміру компенсації за спричинену моральну шкоду, суд виходить з принципів розумності і справедливості та ураховує, що позивач перенесла фізичний біль та страждання, які зазнала у зв'язку з отриманням тілесних ушкоджень, які є тяжкими, внаслідок отриманих травм довгий час лікувалась в умовах стаціонару, перенесла неодноразове оперативне втручання,до цього часу не може відновити звичний спосіб життя, який мала раніше. Отже, виходячи з цих критеріїв, враховуючи також що шкода заподіяна неумисними діями відповідача [PERSON], який є неповнолітнім, поведінку відповідачів після ДТП 30.05.2015, які оплачували лікування позивача, на підтвердження чого надано копії чеків та квитанцій на придбання ліків та медичних засобів на загальну суму 7944,03 грн. (а.с.56-64 т.1), суд приходить до висновку, що розмір компенсації заподіяної моральної шкоди повинен складати 45000 грн. Згідно з положеннями ст. 1179 ЦК України, неповнолітня особа (у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років) відповідає за завдану нею шкоду самостійно на загальних підставах. У разі відсутності у неповнолітньої особи майна, достатнього для відшкодування завданої нею шкоди, ця шкода відшкодовується в частці, якої не вистачає, або в повному обсязі її батьками (усиновлювачами) або піклувальником, якщо вони не доведуть, що шкоди було завдано не з їхньої вини. Обов'язок батьків (усиновлювачів), піклувальника, відшкодувати шкоду припиняється після досягнення особою, яка завдала шкоди, повноліття або коли вона до досягнення повноліття стане власником майна, достатнього для відшкодування шкоди. Відповідач [PERSON], який повинен відповідати за завдану шкоду, є неповнолітнім (16 років), тому у разі відсутності у нього майна, достатнього для відшкодування завданої ним шкоди, визначену суму шкоди, або частку, якої не вистачає до вказаної суми, слід стягнути на користь позивача з його батьків - відповідачів [PERSON] та [PERSON] солідарно, оскільки їх обов'язок по відшкодуванню шкоди є неподільним. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Документальних підтверджень понесення судових витрат позивачем не надано. Згідно з положеннями п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», позивач звільнена від сплати судового збору, який відповідно до пп.1 та 2, п. 1 ч.2 та ч.3 ст.6 вказаного закону, в редакції, що діяла на момент подання позову, за подання позовної заяви майнового та немайнового характеру, сплачується судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп. за кожну вимогу. За таких підстав, сума судового збору 1102 грн. 40 коп. підлягає стягненню з відповідачів на користь держави в рівних частках.

Outcome: partial