Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-13 00:00:00

25 лютого 2020 року позивач звернувся до суду з позовом в якому просив ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 11932 грн. 18 коп. та судові витрати по справі у розмірі 2102 грн. В обґрунтування позову зазначив, що 02 вересня 2015 року між банком та [PERSON] було укладено договір № б/н, згідно якого останній отримав кредит у розмірі 2000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Банк свої зобов`язання по наданню кредиту виконав в повному обсязі, однак [PERSON] не виконав належним чином умови договору і станом на 21 січня 2020 року має заборгованість за кредитом у розмірі 11932 грн. 18 коп., яка складається з наступного: -заборгованості за простроченим тілом кредиту - 7903 грн. 57 коп., -заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит - 971 грн. 87 коп., -нарахованої пені - 2012 грн. 35 коп., -штрафу (фіксована частина) - 500 грн., -штраф (процентна складова) - 544 грн. 39 коп. Представник позивача у судове засідання не з`явився, проте у позовній заяві зазначив, що в разі неявки відповідача, не заперечує проти розгляду справи за відсутності представника банку та винесення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений, причин неявки суду не повідомив. Зі згоди представника позивача та на підставі наявних у справі доказів суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 02 вересня 2015 року між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № б/н, який складається з Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанк, згідно з умовами якого відповідач отримав від позивача кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана Анкета-заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг (арк.с.8-24), складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг. Однак на день укладення зазначеного договору, а саме 02 вересня 2015 року [PERSON] ( [INFO] ) був неповнолітнім, та мав неповну цивільну дієздатність відповідно до ст.32 ЦК України, тобто мав право: 1) самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами; 2) самостійно здійснювати права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом; 3) бути учасником (засновником) юридичних осіб, якщо це не заборонено законом або установчими документами юридичної особи; 4) самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім`я (грошовими коштами на рахунку). Згідно з ч.2 ст.32 ЦК України неповнолітня особа вчиняє інші правочини за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників. Таким чином укладати кредитний договір відповідач міг тільки за згодою батьків. Докази щодо надання згоди батьками на укладення між ним та банком вищезазначеного кредитного договору у справі відсутні. Відповідно до ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути: спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст.203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Так, відповідно до вимог ч.2 ст.203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Частиною другою ст.222 ЦК України встановлено, що правочин, вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальників, може бути визнаний судом недійсним за позовом заінтересованої особи. Однак суд враховує, що згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідач до суду із відповідним позовом про визнання правочину недійсним не звертався, а тому суд не може виходити за межі позовних вимог. Однак ч.2 ст.221 ЦК України визначено, що у разі відсутності схвалення правочину він є нікчемним. Оскільки позивач уклав кредитний договір з неповнолітнім на той час відповідачем, який не мав право укладати такі угоди без згоди батьків, і такої згоди матеріали справи не містять, тому у задоволені позові слід відмовити. Відповідно до п.3 Прикінцевих положень ЦПК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), процесуальні строки, у тому числі строк апеляційного оскарження, продовжуються на строк дії такого карантину. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed