Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-12 00:00:00

24 лютого 2016 року уповноважена особа фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» звернулася до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області з вказаним позовом до [PERSON] Свої вимоги обґрунтовує тим, що 27 грудня 2012 року між сторонами було укладений кредитний договір. В цей же день сторони уклали договір іпотеки, відповідно до якого в забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором [PERSON] передав банку в іпотеку автостоянку з адміністративно-службовою будівлею загальною площею 379,5 кв. метрів, розташовану за адресою: м. Очаків, вул. 60 років СРСР, буд. 7/5. У звязку з неналежним виконанням відповідачем кредитних зобовязань, станом на 14 лютого 2016 року утворилась заборгованість за кредитним договором у розмірі 380470 грн. 72 коп. Проте, реалізувати своє право щодо іпотечного майна позивач не має можливості. 05 лютого 2016 року стало відомо, що 10 грудня 2014 року Центральним відділом державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції винесено дві постанови про арешт нерухомого майна [PERSON] Вважає, що вказаними діями відділу ДВС порушені права банку як іпотекодержателя, оскільки відповідно до положень Закону України «Про іпотеку» банк має пріоритетне право на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки. Посилаючись на викладені обставини, позивач просив звільнити вище зазначене вище нерухоме майно з-під арешту, накладеного постановами відділу ДВС від 10 грудня 2014 року. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Пояснила, що на теперішній час ПАТ «Дельта Банк» має намір звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості відповідачки [PERSON] за кредитними зобов'язаннями. Однак позивач не має такої можливості, оскільки на предмет іпотеки накладено арешт вищевказаними постановами державного виконавця. Також зазначила, що відділом ДВС, в порушення вимог Закону України «Про виконавче провадження», не було повідомлено іпотекодержателя про накладення арешту на майно, що є предметом іпотеки. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав. Не заперечуючи наявність заборгованості за кредитним договором, не згоден з її сумою, визначеною позивачем. Також вважає, що підстав для зняття арешту з переданого ним в іпотеку майна немає, оскільки банк не звертав стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку та не довів розмір його заборгованості за кредитним договором. Представник третьої особи - Центрального відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв в судове засідання не зявився, надавши заяву, в якій просить розглянути справу без його участі та відмовити в задоволенні позову. При цьому, посилається на те, що у відділі ДВС на виконанні перебувало виконавче провадження про стягнення з ФОП [PERSON] на користь ФОП [PERSON] заборгованості в сумі 30210 грн. Примусове виконання рішення здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів та державний виконавець зобовязний вживати передбачених законом заходів примусового виконання рішень. Арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступного. Згідно копії договору кредиту від 27 грудня 2012 року № КФ-2016073, укладеного між публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та фізичною особою-підприємцем [PERSON], останньому надано грошові кошти з максимальним лімітом заборгованості в сумі 250000грн., зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 27,99% річних та кінцевим терміном повернення кредиту до 26 грудня 2015 року (а.с. 7-11). Відповідно до іпотечного договору від 27 грудня 2012 року,посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за № 1609, в забезпечення виконання зобовязання по поверненню кредиту, [PERSON] передав в іпотеку банку належне йому на праві власності нерухоме майно автостоянку з адміністративно-службовою будівлею загальною площею 379,5 кв. метрів, розташовану за адресою: м. Очаків, вул. 60 років СРСР, буд. 7/5 (а.с.12-14). У звязку з посвідченням договору іпотеки, нотаріусом накладена заборона на відчуження зазначеного майна до виконання, припинення чи розірвання договору. Відомості про обтяження нерухомого майна іпотекою та заборону її відчуження були зареєстровані 27 грудня 2012 року у Державному реєстрі іпотек за № 2400114 та в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна за №2400267, що підтверджується інформаційною довідкою від 11 серпня 2016 року № 65573716 (а.с. 132-139). Також, із зазначеної вище інформаційної довідки вбачається, що 14 лютого 2015 року Центральним відділом державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції, на підставі постанов державного виконавця від 10 грудня 2014 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження у виконавчому провадженні № 45661731, в Єдиному реєстрі речових прав на нерухоме майно Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна зареєстровано арешт всього нерухомого майна, належного [PERSON], про що внесено записи про обтяження нерухомого майна від 14 лютого 2015 року за № 8727772 та за № 8727808 (а.с. 133-135). Як вбачається з розрахунку заборгованості за договором кредиту, відповідач умови кредитного договору належним чином не виконує та має заборгованість станом на 14 лютого 2016 року у розмірі 380470 грн. 72 коп., яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 240709 грн. 97 коп. та заборгованості за відсотками у розмірі 139760 грн. 75 коп. (а.с.15). Заперечуючи проти вказаної суми заборгованості, відповідач [PERSON] не заперечував факт неналежного виконання ним умов кредитного договору, не оспорив суму заборгованості та не надав суду будь-яких доказів на спростування вказаної суми. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобовязання. Згідно із ст.572 ЦК України кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником ( заставодавцем ) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом ( право застави ). Відповідно до ч. 3 ст. 1 Закону України «Про іпотеку» від 05 червня 2003 року № 898-ІV, іпотека це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. За змістом ч.6 ст.3 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно зі ст. 36 Закону України «Про іпотеку», сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до п.п. 7.2 7.4 іпотечного договору від 27 грудня 2012 року, сторони погодили, що звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснено: на підставі рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в порядку, встановленому ст.37 Закону України «Про іпотеку» та умовами цього договору; продажу іпотекодержателем від свого імені предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст.38 Закону України «Про іпотеку» та умовами цього договору. При цьому, іпотекодержатель має право на свій розсуд обрати порядок звернення стягнення на предмет іпотеки у зазначених вище межах. Сторони засвідчили, що наявності будь-яких інших документів, крім цього договору та письмового рішення іпотекодержателя про перехід до нього права власності на предмет іпотеки, або договору купівлі-продажу предмета іпотеки, укладеного іпотекодержателем з покупцем, не вимагається. З викладеного слідує, що іпотечний договір, укладений сторонами, містить застереження про право іпотекодержателя на задоволення вимог в позасудовому порядку, а тому доводи відповідача [PERSON] про неможливість звільнення майна без арешту без рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд вважає безпідставними. Відповідно до ч.ч. 1, 8 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999року №606-XIV, звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача - заставодержателя. Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку». Згідно з ч. 4 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателя не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна, що відділом Державної виконавчої служби зроблено не було. В силу ст. 14 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» від 18 листопада 2003 року № 1255- ІV, пріоритет зареєстрованих обтяжень визначається у черговості їх реєстрації, обтяжувач з вищим пріоритетом має переважне право на звернення стягнення на предмет обтяження. Право іпотеки у ПАТ «Дельта Банк» виникло з 27 грудня 2012 року, разом з тим арешти на спірне майно згідно постанов державного виконавця були накладені значно пізніше. Таким чином, як підтверджується копією інформаційної довідки з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна, ПАТ «Дельта банк»» має вищий пріоритет та переважне право на задоволення його вимог про стягнення боргу з боржника шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а згідно ст. 4, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. З врахуванням викладених обставин, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про звільнення нерухомого майна, яке є предметом іпотеки, з-під арешту, накладеного державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Очаківського МРУЮ є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Відповідно до правил ст. 88 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1378 грн.

Outcome: approved