Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-06 00:00:00

24.11.2016 року позивач звернулася до суду з позовом та просила: - позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO]; - встановити опіку та призначити [PERSON] законним опікуном неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO]; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання [PERSON], [INFO] у розмірі ? частини від усіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позову і до досягнення дитиною повноліття. Свої вимоги мотивує тим, що неповнолітня дитина [PERSON], [INFO] є рідною онукою позивача. Батьками дитини є відповідач - [PERSON] та [PERSON], який помер [INFO]. Зазначає, що неповнолітня дитина, починаючи з травня місяця 2016 року постійно проживає з позивачем за адресою: [ADDRESS]. Бабуся неповнолітньої дитини - [PERSON] матеріально забезпечує та утримує дівчинку, піклується про її фізичний та духовний розвиток. Відповідач життям своєї дитини не цікавиться, вихованням та утримання не займається, а отже повністю не виконує свої батьківських обов'язків. З огляду на те, що [PERSON] тривалий час ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню щодо своєї неповнолітньої дитини, позивач вважає, що відповідача має бути позбавлено батьківських прав відносно [PERSON], [INFO], а позивач, як бабуся неповнолітньої має бути призначена опікуном на неповнолітньою онукою. Крім того, позивач посилається на те, що відповідач не бере участі в утриманні дитини та матеріальної допомоги не надає. Позивач зазначає, що вона самостійно несе витрати по утриманню дитини та враховуючи передбачені законом обставини, позивач просив стягнути з відповідача аліменти на утримання [PERSON], [INFO] у розмірі ? частини від усіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позову і до досягнення дитиною повноліття. Враховуючи вищевикладене, позивач просив позов задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні позивач та його представник позивача позов підтримали та просили його задовольнити у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явилася, хоча належним чином повідомлялася про дату та час слухання справи, про причини неявки суд до відома не поставила. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Солом'янської районної у м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явився, про дачу та час слухання повідомлений належним чином, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, при винесенні рішення просив виходити з пріоритету інтересів дітей. Згідно ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд за згодою позивача ухвалив постановити заочне рішення згідно положень ч. 1 ст. 224 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника позивача, допитавши свідків, дослідивши та оцінивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON], 2009 року народження, відповідно до свідоцтва про народження (а.с.8). [PERSON] помер [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть. (а.с.14). В силу ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати до самостійного життя та праці. Відповідно до положень принципу № 6, принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, дитина заради повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та порозуміння. Вона має, коли це є можливим, зростати під опікою і відповідальністю її батьків і в будь-якому випадку в атмосфері любові, моральної і матеріальної забезпеченості. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її навчання, ця відповідальність покладена переш за все на батьків. Згідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч. 2 ст. 154 СК України, батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою держаного контролю, що встановлена законом. Згідно ч.1-3 ст.157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Статтею 165 СК України передбачено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Позивач в своїй позовній заяві посилається на те, що [PERSON] життям своєї дитини не цікавиться, вихованням та утримання не займається, не виконує свої батьківських обов'язків, а тому з травня 2016 року дитина проживає разом з бабусею, тобто позивачем по справі Як вбачається довідки № 20 від 10.11.2016 року, наданої дошкільним навчальним закладом № 692 м. Києва, в період відвідування закладу дитину приводили з запізненням без поважних причин та забирали сторонні люди. Дуже часто мати дитини з'являлась до закладу в стані алкогольного сп'яніння та поводилась з дитиною грубо. Всі питання з навчально - виховного процесу вирішувала бабуся.(а.с.9). З характеристики від 07.10.2016 року № 199 на [PERSON], підписаними директором та класним керівником Спеціалізованої школи № 43 з поглибленим вивченням предметів суспільно - гуманітарного циклу «Грааль» м. Києва, вбачається, що вихованням дитини займається бабуся [PERSON]. Мати дитини до школи не приходить, навчанням та шкільним життям дитини не цікавиться. (а.с.10). Актом обстеження умов проживання дитини від 06.10.2016 року, складеного працівниками Спеціалізованої школи № 43 з поглибленим вивченням предметів суспільно - гуманітарного циклу «Грааль» м. Києва, встановлено, що мати дитини вихованням останньої не займається. Дитина проживає разом з бабусею (а.с.11-12). Як вбачається з листа служби у справах дітей Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації від 18.10.2016 року, неповнолітня дитина з травня місяця 2016 року проживає разом з позивачем. Провести профілактичну бесіду з мамою дитини не виявляється можливим, оскільки остання не відповідає на дзвінки та на виклики не реагує. Відповідно до Висновку органу опіки та піклування Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації №108-8321 від 19.05.2017 року, орган опіки та піклування Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації вважає за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав стосовно малолітньої [PERSON], 2009 року народження (а.с.53-54). Суд вважає Висновок №108-8321 від 19.05.2017 обґрунтованим та таким, що відповідає інтересам [PERSON], 2009 року народження і узгоджується з дослідженими в суді матеріалами справи. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що відповідач не приймає участі у вихованні доньки, не цікавиться її життям, не надає матеріальної допомоги на утримання дитини. [PERSON] мешкає з бабусею, яка займається її вихованням та матеріально забезпечує. Оцінюючи матеріали справи в їх сукупності, враховуючи вимоги чинного законодавства, суд приходить до висновку про позбавлення батьківських прав [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої [PERSON], 2009 року народження, оскільки відповідач, як матір, ухиляються від виконання батьківських обов'язків, долею дитини не цікавиться та про неї не піклується. Що стосується позову в частині встановлення опіки та призначення опікуна, то суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 4 ст. 167 СК України якщо дитина не може бути передана другому з батьків, переважне право перед іншими особами на передання їм дитини мають, за їхньою заявою, баба та дід, повнолітні брати та сестри, інші родичі дитини, мачуха, вітчим. Опіка (піклування) є особливою формою державної турботи про неповнолітніх дітей, що залишились без піклування батьків, та повнолітніх осіб, які потребують допомоги щодо забезпечення їх прав та інтересів. Опіка (піклування) встановлюється для забезпечення виховання неповнолітніх дітей, які внаслідок смерті батьків, хвороби батьків або позбавлення їх батьківських прав чи з інших причин залишились без батьківського піклування, а також для захисту особистих і майнових прав та інтересів цих дітей. Відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 60 ЦК України суд встановлює опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Суд встановлює піклування над неповнолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає піклувальника за поданням органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації вважає за доцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої [PERSON], 2009 року народження та надала висновок про призначення [PERSON], [INFO] опікуном над малолітньою [PERSON], 2009 року народження. [PERSON] перебуває на обліку у службі у справах дітей Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації, як кандидат в опікуни/піклувальники за № 6 від 14.04.2017 року. Позивач - [PERSON], 1960 р.н., зареєстрована за адресою: [ADDRESS] та є власником даної житлової площі. Згідно з висновком про стан здоров'я, виданого Центром первинної медико - санітарої допомоги № 2 Солом'янського району м. Києва від 10.04.2017 року, [PERSON] практично здорова. До кримінальної відповідальності не притягувалась, не знятої чи не погашеної судимості не має, в розшуку не перебуває. (а.с.55-56). До того ж, [PERSON] працює в Національному педагогічному університеті ім. М.П. Драгоманова на посаді прибиральниці та має постійний дохід, що підтверджується довідкою про доходи. (а.с.22). Таким чином, суду надано достатньо доказів того, що дитина позбавлена батьківського піклування, позивач здійснює догляд та займається вихованням дитини. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог щодо призначення [PERSON] опікуном малолітньої [PERSON], 2009 року народження. Що стосується позову в частині стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини, то суд приходить до наступного. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, відповідно до ст.ст. 181, 183,184 СК України аліменти за рішенням суду присуджуються у частці від доходу матері, батька або при нерегулярному, мінливому доході, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, - у твердій грошовій сумі. Згідно ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідно до ст. 166 СК України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Як вбачається з матеріалів справи, позивач самостійно несе витрати по утриманню дитини. Відповідно до закону обов'язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховується судом при визначенні розміру стягуваних аліментів. Так згідно з ч.1ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка дружини, батьків, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Матеріальне становище сторін суд визначає, виходячи з вартості приналежного їм майна, рівня доходів, а також величини витрат, які вони здійснюють на утримання себе й членів своєї сім'ї. Суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов'язання щодо утримання. Згідно ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Таким чином, враховуючи, що відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання доньки у розмірі достатньому для створення дитині необхідних передумов для розвитку і забезпечення організації її життя, всі витрати несе позивач, а відповідно до вимог закону батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, суд знаходить обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідачів аліментів. Разом з тим, суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Частина 2 цієї ж статті визначає, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Згідно ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. З огляду на те, що дитина знаходиться на утриманні позивача та проживає разом з ним, суд вважає, що позовні вимоги позивача в частині стягнення аліментів є обґрунтованими і є законні підстави для їх задоволення з урахуванням потреб дитини. Крім цього, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, а тому виходячи з фактичних обставин справи та мети зобов'язання щодо утримання, суд вважає за необхідне визначити до стягнення з відповідача на користь позивача аліменти на утримання [PERSON], [INFO] в розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходів) - щомісячно, але не менше 50 % встановленого законом прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 24.11.2016 року. Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Outcome: approved