Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-01 00:00:00

26 жовтня 2015 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу, мотивуючи вимоги тим, що між ним та відповідачем був укладений усний договір про виконання облаштування дачного будинку №156, який знаходиться у с. Вишняки, Фастівського району Київської області, та належить на праві власності позивачу. Для виконання ремонтних робіт позивач надав відповідачу у період з 11 жовтня 2012 року по 15 травня 2015 року кошти в сумі 54668 грн., з яких: 36026 грн. на матеріали для будівництва та облаштування дачного будинку; 18642 грн. на оплату робіт з будівництва та улаштування дачного будинку. 16 червня 2015 року між позивачем та відповідачем був підписаний договір у формі розписки, в якій зазначено, що у випадку недотримання умов договору відповідач зобовязується повернути грошові кошти з урахуванням індексу інфляції до 10 липня 2015 року. На момент подачі позову відповідачем будівельні матеріали не придбані, роботи не виконані, на прохання позивача та попередження про звернення за захистом своїх прав та інтересів до суду не реагує, кошти не повертає. На підставі зазначеного просив стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість у сумі 88 677,52 грн., а також сплачений при подачі позову судовий збір та витрати на правову допомогу. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги та просили суд їх задовольнити повністю. Відповідач, який про час і місце судового розгляду повідомлений належним чином, повторно в судове засідання не з'явився, не повідомивши про причини неявки, від нього не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, тому суд за згодою позивача вважає можливим вирішити справу за правилами частини 1 статті 224 ЦПК України за відсутності відповідача, на підставі наявних у ній даних і доказів, з ухваленням заочного рішення. Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази у межах заявлених позовних вимог (\~стаття 11 ЦПК України\~) встановив наступне. Зі змісту статті 626 Цивільного кодексу України (далі за текстом ЦК України) відомо, що договором є домовленість сторін, що виражає узгоджену волю сторін, яка спрямована на досягнення конкретної мети, тобто договір це юридичний факт, на підставі якого виникають цивільні права та обов'язки. Перш за все, необхідно зазначити, що свобода договору, закріплена у статті 627 Цивільного кодексу України, означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб'єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Частиною 1 ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. 16 червня 2015 року між позивачем та відповідачем був підписаний договір у формі розписки, відповідно до умов якого [PERSON] отримав кошти в сумі 54668 грн., з яких 36026 грн. на матеріали для будівництва та облаштування дачного будинку №156, садового товариства «Легенда» у с. Вишняки Фастівського району Київської області (далі за текстом дачний будинок), 18642 грн. на оплату робіт з будівництва та улаштування дачного будинку, від [PERSON], а також зобовязався до 19 червня 2015 року надати матеріали згідно з розрахунком шляхом перевезення їх до гаражу дачного будинку, які мав придбати за отримані кошти, а до 30 червня 2015 року виконати ремонтні роботи. Крім того, у зазначеній розписці-договорі [PERSON] засвідчив, що станом на 16 червня 2015 року матеріали не передані, роботи не виконані. Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до положень ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Суд оцінюючи таку розписку-договір в розумінні положень ЦК України вважає, що між сторонами в даному випадку укладений договір про надання послуг, письмова форма якого внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми виконавцем, яким у спірних правовідносинах виступає відповідач. Згідно ч.1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію ( передати майно, виконати роботу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Як вбачається з тексту розписки-договору, позивачем надані відповідачу кошти на придбання матеріалів для будівництва та облаштування дачного будинку та оплачені його послуги за проведення робіт з будівництва та улаштування дачного будинку, тобто свої зобов'язання [PERSON] виконав в повному обсязі. Згідно з ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Оскільки у боржника відсутній борговий документ чи розписка про виконання ним своїх зобов'язань повністю або частково, такий документ знаходиться у позивача, суд приходить до висновку, що відповідачем зобов'язання за договором не виконані. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідач при укладанні договору погодився з тим, що у випадку недотримання умов договору він зобовязаний повернути грошові кошти з урахуванням індексу інфляції до 10 липня 2015 року, а також визнав проіндексовану суму заборгованості, яка на момент укладання договору складала 85822,36 грн. Що стосується вимог про стягнення з відповідача на користь позивача трьох відсотків річних від суми заборгованості та індексу інфляції за час прострочення виконання зобовязання, суд вважає, що вони підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивач вважає, що оскільки відповідач прострочив виконання взятих перед ним зобовязань, тому окрім суми боргу він має також сплатити відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України: -три відсотки річних за від простроченої суми за період з 16 червня 2015 року (укладання договору) до 19 жовтня 2015 року (звернення до суду), що складає 125 днів та дорівнює 881,25 грн.; -суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції період з 16 червня 2015 року до 19 жовтня 2015 року, яка складає 87796,27 грн. (85822,36 (сума боргу) :100* 102.3 (індекс інфляцій). Суд, перевіривши правильність розрахунку трьох відсотків річних від простроченої суми та індексу інфляції за час прострочення виконання зобовязання, погоджується з ним, а тому вважає, що такі вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Понесення позивачем судових витрат підтверджується квитанцією від 19.10.2015 року про сплату судового збору у розмірі 886,78 грн. Приймаючи до уваги вимоги ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 886,78 грн. Позивачем також заявлені вимоги про стягнення на її користь витрат на правову допомогу, не визначаючи при цьому розмір таких витрат. Представник позивача зазначив, що розмір витрат буде визначений пізніше, оскільки буде розрахований відповідно до встановленого порядку. В пункті 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» зазначено, що підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Позивач не надав суду доказів на підтвердження понесення ним витрат на оплату правової допомоги, в матеріалах справи відсутній розрахунок таких витрат, тому суд вважає, що підстав для відшкодування витрат на правову допомогу немає. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial