Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-10 00:00:00

26 квітня 2019 року [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою, в якій просить визнати [PERSON] , таким що втратив право користування належним їй житловим будинком [ADDRESS] . 02 травня 2019 року відкрито провадження у справі, розпочате підготовче провадження, яке завершене 24 травня 2019 року. В обґрунтування своїх вимог позивач вказує, що є власницею вище вказаного житлового будинку, в якому також зареєстрований, але не проживає з 2011 року її син - відповідач [PERSON] . Перешкоди у користуванні даним будинком йому не чиняться, участі в утриманні даного майна він не приймає, самостійно з реєстраційного обліку за її будинку не знімається. При цьому, право відповідача на користування її будинком, що підтверджується його реєстрацією за вказаною адресою, викликає для позивача додаткові витрати з утримання майна, та позбавляє можливості в отриманні субсидій з комунальних послуг, що має істотне значення для позивача. Реєстрація відповідача за вказаною адресою, порушує її права як власника даного майна та вимагає захисту її прав в судовому порядку. Позивач [PERSON] подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала (а.с. 24-25). Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибув, про причини не повідомив, відзиву не надіслав, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належно (а.с.21, 30), у зв`язку з чим, відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України, суд вважає можливим розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, технічна фіксація судового засідання не здійснювалася у зв`язку з неявкою всіх учасників справи. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд встановив наступне. Житловий будинок [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 03 листопада 2008 року належить на праві приватної власності позивачу [PERSON] , та це право зареєстровано за позивачем Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації (а.с. 8-10, 15). За даними Мішково-Погорілівської сільської ради від 20.03.2019 року, у вище вказаному будинку зареєстровані позивач та її син [PERSON] , [INFO] , проте останній за вказаною адресою не проживає з 2011 року відповідно до даних акту, посвідченого М-Погорілівською сільською радою 20 березня 2019 року (а.с. 6-7). Відповідно до положень ст. 264 ЦАК України, вирішуючи питання про правову норму, яка підлягає застосуванню до даних правовідносин, суд виходить з наступного. Житловий будинок № 4 за адресою: вул. Дачна с.Мішкове-Погорілове Вітовського району Миколаївської області є особистою власністю позивача. Відповідач є сином власника даного майна. За такого суд вважає, що в даному випадку, підлягають застосуванню положення статей 317, 319, 391 та 406 ЦК України, статей 64, 156 ЖК України, які визначають права власника майна, та регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Такий правовий висновок здійснено судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України у справі № 6-2931цс16 від 15.05.2017, та висновки Верховного Суду щодо застосування норм права до спірних правовідносин, відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, підлягає врахуванню судами при ухваленні рішення. Так, за статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь - яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Згідно ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як встановлено в ході судового розгляду, відповідач [PERSON] не проживає у даному житловому будинку з 2011 року, тобто не використовує надане йому позивачем право поживання в її будинку з власної волі, отже за положеннями ч.2 ст. 405 ЦК - втратив право на користування цим житлом та позивач вправі, як власник даного майна, не продовжувати наданого відповідачу права з використання її майна, яке відповідачем не використовувалось без поважних причин, та яке для позивача є обтяжливе з огляду на необхідність несення додаткових витрат з утримання майна та відсутності можливості оформлення комунальних субсидій, отже вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування даним житловим будинком обґрунтовані та підлягають задоволенню. На підставі ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позивач була звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду із цим позовом, та з урахуванням задоволення позовних вимог, судові витрати належить стягнути з відповідача на користь держави.

Outcome: approved