Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-21 00:00:00

24 лютого 2015 року [PERSON] звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про виконання зобов'язання і повернення речі. В обґрунтування своїх позовних вимог, з урахуванням уточненої позовної заяви, позивач посилається на те, що 01 жовтня 2011 року відповідач узяв у нього в борг 44,65 грами золота, зобов'язавшись повернути через 6 місяців, тобто 01 березня 2012 року в розмірі 49,96 грам золота. На момент повернення йому речі (01 березня 2012 року), яку брав у борг відповідач, її вартість, за даними Міністерства Фінансів України та Національного Банку України за один грам золота становила - 459,11, загальна суму 49,96 грам х 459,11 = 22937,13 грн. Відповідач умови договору не виконав, до сьогодні борг не повернув, чим порушив права позивача і поставив позивача у скрутне матеріальне становище. Відповідач перестав відповідати на телефонні дзвінки, його батьки не бажають розмовляти на цю тему, тому позивач вимушений звернутись до суду. Зараз його сім'я перебуває у скрутному матеріальному становищі, у позивача маленька дитина, дружина не працює, бо перебуває у відпустці по догляду за дитиною до виповнення їй 3 років. Позивач просив стягнути з [PERSON] на його користь згідно умов договору 49,96 грамів золота, вартість якого станом на 01 березня 2012 року становила 22937,13 грн. та судовий збір. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в уточненій позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час, місце та дату розгляду справи був повідомлений належним чином. У справі є достатньо доказів для її вирішення, що у сукупності із вказаними вище обставинами дає судові підстави для застосування положень ч. 4 ст. 169, ст.ст. 224, 225 ЦПК України. Вислухавши пояснення та доводи позивача, вивчивши та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO], проживаючий у [ADDRESS], паспорт серія [NUMBER] взяв у [PERSON] брухт золота вагою 44,62 грами строком на 6 місяців. Зобов'язався повернути 01 березня 2012 року брухт золота вагою 49,96 грамів (а.с. 32). 24 листопада 2014 року заочним рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення вартості речі, неустойки та моральної шкоди відмовлено повністю. Даним рішенням зазначено, що з метою захисту прав позивача, суд у відповідності до вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України, роз'яснював останньому його права та обов'язки, попереджав про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, однак позивач, пояснюючи своїм суб'єктивним припущенням відсутність лому золота у відповідача, не бажав ставити вимоги про зобов'язання виконання обов'язку в натурі, а наполягав на задоволенні позовних вимог саме шляхом стягнення його вартості, що на думку суду є передчасною вимогою, яка може бути заявлена виключно після неможливості виконати відповідачем свій обов'язок в натурі, який визначений умовами розписки від 01.11.2010 року (а.с. 13-14). Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 січня 2015 року рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 24 листопада 2014 року залишено без змін (а.с. 4-5). Дані правовідносини регулюються Цивільним кодексом України. Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Досліджуючи боргову розписку судом встановлено, що відповідач взяв у позивача брухт золота вагою в 44,62 грами строком на 6 місяців. При цьому відповідач зобов'язався повернути 01 березня 2012 року брухт золота вагою 49,96 грамів. За своєю суттю розписка є документом, який видається боржником кредитору, засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Проте, позичальник свої зобов'язання не виконав, борг не повернув, про що свідчить наявний у позивача оригінал зазначеної розписки. Згідно норм ст. 3 ЦПК України кожна особа вправі звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів, а в інтересах інших осіб, або державних чи суспільних інтересах лише у випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Виходячи з вищенаведених обставин справи, а також діючого матеріального закону, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про виконання зобов'язання і повернення речіпідлягають задоволенню. Враховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню, то у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: approved