Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-21 00:00:00

26.12.2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа - приватний нотаріус Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Шевченко Т.В., про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, визнання права власності в порядку спадкування за заповітом (а.с.1-66 т.1). 27.12.2018 року позивач подала до суду заяву про забезпечення вказаного вище позову ( а.с. 80-86 т.1). Ухвалою суду від 29.12.2018 року заяву [PERSON] про забезпечення позову задоволено, накладено арешт на однокімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.93-94 т.1). 25.01.2019 року до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа - приватний нотаріус Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Шевченко Тамара Володимирівна, про визнання заповіту недійсним ( а.с.110-140 т.1). Ухвалою суду від 28.01.2019 року первісний позов і зустрічний позов були об`єднані в одне провадження (а.с.142-143 т.1) В обґрунтування свого позову [PERSON] зазначає, що [INFO] у м.Бердянськ померла [PERSON] , яка на момент смерті постійно проживала без реєстрації за адресою: [ADDRESS] , проте була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . З [PERSON] позивач познайомилася влітку 2016 року, з того часу вона стала допомагати їй по господарству, прала речі, купувала ліки та продукти харчування, оскільки [PERSON] проживала одна і у неї була невелика пенсія. У подальшому [PERSON] повідомила її про те, що 14.11.2016р. вона склала на її ім`я заповіт. У [PERSON] є племінниця [PERSON] , з якою вона постійно сварилася. [PERSON] погрожувала [PERSON] скасувати заповіт, тому [PERSON] вирішила продати їй квартиру і вони домовилися про продаж. 03.12.2016 року між ними був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Після укладення договору купівлі-продажу квартири вона вважала, що заповіт був скасований, оскільки оригіналу заповіту не бачила. Через деякий час після укладення договору купівлі-продажу [PERSON] повідомила, що у неї стався конфлікт з племінницею і їй нікуди тепер іти, забирати до себе племінниця її не буде. Тому [PERSON] залишилася проживати в квартирі, а з січня 2017 позивач вела з нею спільне господарство, допомагала їй, водила до лікарів, прала, готувала їжу, прибирала. Інколи залишалась ночувати у квартирі, коли [PERSON] просила про це. Також [PERSON] продовжувала надавати допомогу соціальний працівник [PERSON] . На початку квітня 2017 [PERSON] захворіла. 12.04.2017, за згодою [PERSON] , її було госпіталізовано до Бердянського психоневрологічного диспансеру, вона пролежала на стаціонарі 2 тижні. Після виписки з лікарні [PERSON] потребувала догляду, на її прохання, вона забрала [PERSON] до себе. Вони вирішили, що будуть постійно проживати разом у її квартирі за адресою: [ADDRESS] . У квартирі для [PERSON] була виділена окрему кімнату з ліжком, шафою та іншими предметами побуду, була привезена її одежа, церковні книги, ікони, предмети особистої гігієни. На її прохання навіть освятили квартиру. Весь цей час вона доглядала за [PERSON] , купувала необхідні речі, ліки, у них був спільний бюджет. Після лікарні у [PERSON] покращився стан здоров`я, вони разом готували їжу, виходили на прогулянки. [PERSON] померла [INFO] від хронічної ішемічної хвороби серця. Біологічна смерть [PERSON] констатована 02.08.2017 о 8.25 за адресою: [ADDRESS] . Вона організувала церемонію поховання та за свої кошти поховала [PERSON] . Після смерті [PERSON] її племінниця [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання договору купівлі -продажу квартири від 03.12.2016р. недійсним. Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 07.06.2018р., яке було залишено в силі постановою апеляційного суду Запорізької області від 30.08.2018 року, договір купівлі - продажу квартири від 03.12.2016р. було визнано недійсним. Станом на день подання цього позову рішення суду виконане, запис про реєстрацію договору купівлі-продажу скасована. Наприкінці вересня 2018р., прибираючи у спірній квартирі, вона знайшла оригінал заповіту [PERSON] на своє ім`я від 14.11.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Каракуловим Д.Л., реєстр. №2274. 26.09.2018 року вона звернулась до приватного нотаріуса Бердянського міського нотаріального округу Шевченко Т.В., якою була заведена спадкова справа після смерті [PERSON] , із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Постановою нотаріуса від 27.09.2018р. вих.№225/02-31 їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з тим, що пропущений строк для прийняття спадщини та заявник не був зареєстрований за однією адресою із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Однак позивач вважає, що вона фактично прийняла спадщину, як спадкоємець за заповітом, який постійно проживав разом із спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини за адресою: [ADDRESS] . Оскільки вона не має можливості довести цей факт в інший, ніж судовий, спосіб, тому просить суд встановити факт постійного проживання [PERSON] разом зі спадкодавцем [PERSON] , яка померла [INFO] , на час відкриття спадщини, за адресою: [ADDRESS] . Визнати право власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після померлої [PERSON] . Відповідач [PERSON] подала відзив на позов [PERSON] ( а.с.147-173 т.1), в якому заперечує проти задоволення її позовних вимог, посилаючись на те, що [PERSON] дійсно після виписки з психоневрологічного диспансеру, а саме з 27 квітня 2017року по день смерті, по [INFO] , проживала в квартирі позивача [PERSON] Але цей час їх спільного проживання не є постійним, оскільки постійне проживання вимагає тривалого спільного проживання за адресою проживання спадкодавця, а не спадкоємця. Позивачка не проживала і не вела спільного господарства з [PERSON] з січня 2017року, як вона вказує в заяві. Ці твердження позивача спростовуються поясненням [PERSON] , які вона надавала 26.04.2017 року під час перевірки Бердянським відділом поліції ГУНП в Запорізькій області звернення [PERSON] .. У цих поясненнях [PERSON] повідомляла, що мешкає за адресою [ADDRESS] , а [PERSON] мешкає за адресою [ADDRESS] . Тобто, сама [PERSON] особисто вказувала на роздільне проживання з [PERSON] станом на 26 квітня 2917року. Все вище викладене, на думку відповідача, спростовує позовні вимоги [PERSON] і є підставою для відмови їй у встановленні факту постійного проживання зі спадкодавцем на час смерті [PERSON] і, оскільки [PERSON] в шестимісячний строк з часу відкриття спадщини не звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, то позовні вимоги про визнання за нею права власності на спадкове майно померлої в порядку спадкування за заповітом також задоволенню не підлягають.. Окрім того, [PERSON] .. вважає, що заповіт є недійсним про що нею подано зустрічний позов. В обґрунтування свого зустрічного позову про визнання недійсним заповіту від 14.11.2016 року, який був залишений спадкодавцем [PERSON] , посилається на те, що [PERSON] ніколи і ні за яких обставин не мала волевиявлення на безоплатну передачу свого житла, як за свого життя, так і після смерті, іншій особі, в тому числі і [PERSON] [PERSON] мала волевиявлення на передачу зареєстрованої на її ім`я однокімнатної квартири за адресою [ADDRESS] іншій особі лише при умові догляду за нею і довічного утримання. Так, рішенням Бердянського міськрайонного суду від 07.06.2018року по справі №310/8530/17 і постановою апеляційного суду Запорізької області від 30.08.2018 року по цій же справі, вже встановлено та підтверджено, що [PERSON] не мала волевиявлення на передачу свого житла (продаж) сторонній особі ( [PERSON] ). [PERSON] категорично наполягає на тому, що [PERSON] ніколи не мала волевиявлення будь-кому, в тому числі і [PERSON] , заповідати або продавати свою квартиру, оскільки вона завжди казала: «Хто мене догляне до смерті, тому і буде квартира». На таких умовах вона писала заповіт і на ім`я [PERSON] Вважає, що [PERSON] склала заповіт під впливом на неї та за активних дій позивача [PERSON] [PERSON] у своїй позовній заяві вказує на те, що вона не знала про складений [PERSON] заповіт. Це є неправдою, оскільки у своїх поясненням майору поліції від 24 квітня 2017року [PERSON] стверджує «На підставі заповіту від 14.11.2016року вказана квартира була заповідана мені і вказана угода була нотаріально посвідчена нотаріусом Каракуловим Д.Л. (тобто, в тексті свого пояснення від 24.04.2017року [PERSON] вказує як на конкретну дату посвідчення заповіту так і на прізвище нотаріуса, який посвідчив). Окрім того, в зазначеному пояснені [PERSON] конкретно вказує на те, що між нею і [PERSON] була досягнута згода, що [PERSON] буде проживати в квартирі до самого кінця (тобто, до своєї смерті). [PERSON] наполягає на тому, що [PERSON] при підписанні документу у вигляді заповіту, не мала можливості пересвідчитися у правильності викладення її волі, оскільки заповіт складено українською мовою, в тексті якого вказано, що [PERSON] володіючи українською мовою, що дало їй змогу прочитати та правильно зрозуміти суть та зміст цього документу. Але [PERSON] не знала і не володіла українською мовою. Будучи у похилому віці, маючи тяжкі захворювання зору, поганий слух, розлади психіки з 2015 року і інші вікові захворювання, [PERSON] , під впливом священика [PERSON] та [PERSON] , помиляючись щодо обставин, які мають істотне значення, вчинила на користь [PERSON] заповіт, маючи дійсну волю на укладення договору довічного утримання. [PERSON] , посилаючись на ст.ст. 203, 215, 229 ЦК України, просить визнати недійсним заповіт [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Каракуловим Д.Л. 14 листопада 2016 року на користь [PERSON] . Позивач [PERSON] подала відзив на зустрічний позов ( а.с. 189-192). У відзиві вказує на те, що зустрічна позовна заява [PERSON] ґрунтується на довільному тлумаченні обставин справи, відсутності доводів та доказів в обґрунтування позовних вимог. Позов не містить доказів відсутності вільного волевиявлення заповідача та помилки щодо правочину. Позивачка фактично не погоджується з волевиявленням заповідача [PERSON] Заповіт від 14 листопада 2016 року складено у письмовій формі, із зазначенням часу його складення. У тексті заповіту визначено, що « заповіт складено у приміщенні робочого місця нотаріуса за адресою [ADDRESS] о 14 годині 15 хвилин, у двох примірниках, кожний з яких власноручно підписаний заповідачем. Заповіт до підписання прочитаний уголос заповідачем [PERSON] і власноручно підписаний ним у моїй присутності о 14 годині 15 хвилин. Особу його (її) встановлено, дієздатність перевірено ». З вказаного вбачається, що нотаріусом виконані всі дії, передбачені законом для того, щоб складений документ відповідав волі особи та вона розуміла, який саме документ підписує та правові наслідки своїх дій. Таким чином, оспорюваний заповіт був посвідчений з дотриманням порядку, визначеного статтями 1247, 1248 ЦК України та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 №296/5. На заповіті міститься власноручний напис [PERSON] на українській мові: «Заповіт записаний нотаріусом з моїх слів вірно, прочитаний мною вголос та підписаний особисто мною о 14 год. 15 хв., як такий що повністю відповідає моєму волевиявленню» та власноручний підпис [PERSON] . Отже теза позивачки про не володіння заповідачки українською мовою спростовується самим заповітом, як і твердження про відсутність її волевиявлення. Твердження позивачки про наявність хвороб у [PERSON] (зір, слух, так звані психічні розлади) не підтверджують факту неможливості спадкодавця особисто підписати і прочитати оспорюваний заповіт. Зауважує на тому, що нею до первісного позову додана довідка №2424 від 14.11.2016 р. з психоневрологічного диспансеру про те, що [PERSON] , 1930 року народження до психоневрологічного диспансеру за допомогою не зверталась та на обліку не перебуває. На момент огляду психічних розладів не виявлено. Доказів про те, що заповідач під час вчинення заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними позивачем не надано. Оскільки позивачкою не надано доказів того, що на момент складання заповіту було відсутнє вільне волевиявлення заповідача, підстав для визнання заповіту недійсним не має, тому просить відмовити у задоволенні зустрічного позову. Вислухавши пояснення учасників справи, показання свідків, дослідивши надані суду докази у їх сукупності, суд встановив таке. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За приписами ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Судом встановлено, що [INFO] у м. Бердянськ померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.9 т.1). За життя, а саме 14 листопада 2016 року, [PERSON] склала заповіт, яким призначила спадкоємицею всього свого майна громадянку [PERSON] , [INFO] ( а.с.13 т.1). Вказаний заповіт був посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Каракуловим Д.Л., відомості про його вчинення були внесені до Спадкового реєстру 14.11.2016 року (а.с.14 т.1). При реєстрації цього заповіту був скасований попередній заповіт [PERSON] від 06.06.2016 року № 1020 ( а.с.14 т.1). Після складання цього заповіту, а саме 03.12.2016 року, [PERSON] уклала з [PERSON] договір купівлі-продажу однокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Бердянського міськрайонного суду від 07.06.2018року, яке було постановлено у справі №310/8530/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, договір купівлі-продажу однокімнатної квартири від 03.12.2016 року був визнаний недійсним з підстав ч.1 ст.229 ЦК України, як такий, що був вчинений під впливом помилки. Рішення суду від 07.06.2018 року залишено без змін постановою апеляційного суду Запорізької області від 30.08.2018 року. Таким чином, внаслідок визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири, вказана квартира увійшла до складу спадщини, що залишилася після смерті спадкодавця [PERSON] 19.10.2017р. відповідач [PERSON] подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини після померлої [PERSON] . На підставі поданої заяви приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Шевченко Т.В. була заведена спадкова справа №75, копія якої надана суду (а.с.4-43 т.2). З матеріалів Спадкової справи встановлено, що 26.09.2018 року до нотаріуса також звернулася позивач [PERSON] із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом ( а.с.24 т.2). Постановою нотаріуса від 27.09.2018 року (а.с.28 т.2) [PERSON] відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину після померлої [PERSON] , через пропущення заявником строку для прийняття спадщини, заявник не був зареєстрований за однією адресою із спадкодавцем на час відкриття спадщини (тобто не прийняв спадщину фактично). Позивач просить суд встановити факт її постійного проживання разом зі спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини, за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно з п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2018р. №7 «Про судову практику у справах про спадкування», справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Судом встановлено, що місце проживання спадкодавця [PERSON] було зареєстровано за адресою: [ADDRESS] . Як вказує позивач, яка також була допитана судом як свідок, вона стала проживати з [PERSON] за вказаною вище адресою з січня 2017 року, допомагала їй по господарству, купувала продукти, ліки, залишалася у неї ночувати. 11.04.2017 року до неї подзвонила соціальний працівник [PERSON] , повідомила їй, що з [PERSON] щось неладне. Вона одразу прийшла і викликала швидку допомогу. За рекомендацією лікаря, наступного дня вони поїхали до психіатричної лікарні, [PERSON] оглянув психіатр і запропонував лікування на стаціонарі. [PERSON] погодилася. В лікарні вона пробула до 27.04.2017 року. Після виписки [PERSON] попросила забрати її жити до себе. З того часу [PERSON] проживала в її квартирі за адресою: [ADDRESS] . Їй була виділена окрема кімната, ліжко, шафу. Перевезені особисті речі [PERSON] , церковні книги, ікони. На її прохання була освячена квартира, а [PERSON] була соборована і причащена священиком. За заявою [PERSON] до них приходив дільничний інспектор поліції, розмовляв з [PERSON] . На початку серпня 2017 року стан здоров`я [PERSON] погіршився, вона померла [INFO] . Вона поховала її за власні кошти. Допитана в якості свідка відповідач [PERSON] суду показала, що вона постійно проживає в м. Мурманську. Але декілька разів на рік приїжджає у м. Бердянськ. [PERSON] є її тіткою, вони проживали з нею спільно. За життя вона обіцяла залишити заповіт на квартиру на ім`я її дочки. У 2015 році у [PERSON] вже спостерігався розлад психіки. На початку 2016 року вони посварилися і [PERSON] вигнала її, з того часу вони майже не спілкувалися. По господарству [PERSON] допомагав соціальний працівник [PERSON] Зі слів соціального працівника у жовтні 2016 дізналася про жінку, яка буде доглядати за [PERSON] [PERSON] вона бачила двічі. Потім соціальний працівник повідомила її про те, що [PERSON] знаходиться в психіатричній лікарні. Після виписки з лікарні [PERSON] , під психологічним тиском, забрала [PERSON] до себе. З приводу насильницького утримання тітки вона писала заяву до поліції, але перевірка за її зверненням була припинена. 07.07.2017 року вона виїхала у м. Мурманськ. Про смерть тітки [PERSON] її не повідомила. Допитаний в якості свідка дільничний поліцейський [PERSON] суду показав, що [PERSON] у липні 2017 року зверталася до поліції з приводу того, що [PERSON] утримує у себе [PERSON] . З усіма проводилися бесіди. Пояснення у [PERSON] відбирав поліцейський [PERSON] . Свідок [PERSON] суду показала, що проживає в квартирі [ADDRESS] , яка знаходиться на одному поверсі з квартирою [PERSON] . У грудні 2016 році вона була свідком сварки між [PERSON] та [PERSON] Наприкінці 2016 року познайомилася з [PERSON] , яка розказала їй, що купила квартиру у [PERSON] , яка збиралася виїжджати до племінниці. [PERSON] . приходила до [PERSON] , приносила продукти, ночувала у неї, водила її до лікарів. В один з вечорів у квітні 2017 року [PERSON] почала стукати у двері. Вона одразу подзвонила до [PERSON] повідомила її що з [PERSON] щось неладне. [PERSON] одразу прийшла. Допитана в якості свідка [PERSON] суду показала, що на прохання [PERSON] вона у лютому і березні 2017 року носила продукти [PERSON] Потім [PERSON] забрала бабусю до себе. Декілька разів вона була у них в гостях, усі разом пили чай. [PERSON] була задоволена [PERSON] . [PERSON] була завжди чисто одягнена, доглянута. Також вона була свідком того, як до [PERSON] приходив працівник банку з приводу оформлення їй пенсійної картки. Поховання [PERSON] здійснювала [PERSON] за власні кошти. Допитаний в якості свідка [PERSON] суду показав, що після оформлення договору купівлі-продажу квартири [PERSON] , через конфлікт з племінницею, залишилася проживати у квартирі. З січня 2017 року [PERSON] фактично проживала спільно з [PERSON] Він особисто, на прохання позивачки, привозив до квартири надувний матрац і постільну білизну. Він особисто спілкувався з [PERSON] , яка скаржилась на племінницю [PERSON] Неодноразово був в квартирі по [ADDRESS] та бачив [PERSON] , вона була доглянута, нагодована, знаходилась в ідеальних умова. Допитана в якості свідка [PERSON] , яка проживає в квартир [ADDRESS] суду показала, що [PERSON] проживала одна. [PERSON] приїжджала 1-2 рази на рік. Відносини між [PERSON] і [PERSON] були дуже складні, вони постійно сварилися. До [PERSON] приходив соціальний працівник. Їй відомо, що [PERSON] неодноразово робила заповіти на різних осіб. [PERSON] з [PERSON] не проживала. Події після кінця квітня 2017 року їй особисто невідомі. Допитана в якості свідка [PERSON] , сусідка, яка проживає у сусідньому під`їзді будинку [ADDRESS] , суду показала, що у квартирі [PERSON] останній раз була восени 2015 року. З [PERSON] особисто не знайома. Бачила [PERSON] у квітні 2017 року коли до [PERSON] приїжджала швидка допомога, а на наступний день вони вдвох кудись поїхали на таксі. [PERSON] пропонувала їй також залишити на неї заповіт, вона відмовилась від її пропозиції. Свідок [PERSON] суду показав, що на прохання [PERSON] , приїжджав до квартири [PERSON] ремонтувати сантехніку, а у лютому і березні 2017 року привозив продукти та особисто спілкувався з [PERSON] , вона була нормальною, адекватною людиною. Бачив [PERSON] у квартирі [PERSON] у домашньому одязі. У травні та червні 2017 року він особисто приїздив на квартиру за адресою: [ADDRESS] де бачив, що [PERSON] проживає разом з [PERSON] та її дочкою [PERSON] . Він привозив продукти, ремонтував бокс душової кабіни. Умови проживання [PERSON] у [PERSON] були набагато кращі. У [INFO] [PERSON] померла і він допомагав [PERSON] в організації поховання [PERSON] Свідок [PERSON] суду показала, що її мати - [PERSON] проживала з січня по квітень 2017 року у квартирі [ADDRESS] разом з [PERSON] , а з кінця квітня 2017 мати забрала [PERSON] до своєї квартири на [ADDRESS] . У неї була окрема кімната, її особисті речі, ікони, своя шафа, ліжко, стілець. [PERSON] була грамотною, адекватною жінкою, у них були добрі відносини, вона цікавилася її успіхами у навчанні. Вона разом з [PERSON] ходила до магазину. [PERSON] сама читала цінники, на касі розраховувалась. Похованням [PERSON] займалася мати. Свідок [PERSON] , квартирант який винаймає квартиру [ADDRESS] у [PERSON] , суду показав, що знає [PERSON] з 2013 року. [PERSON] приїжджала в Бердянськ два рази на рік. Навесні 2016 року між [PERSON] і [PERSON] стався конфлікт. Восени 2016 року з`явилася [PERSON] , він декілька разів бачив її разом з [PERSON] . У квартирі [PERSON] з 2016 року не був, але знає, що вона проживала одна. Свідок [PERSON] суду показала, що [PERSON] зробила на її користь заповіт весною 2016 року. Взамін вона хотіла, щоб вона прибирала в квартирі, готувала їжу, залишалася у неї ночувати. Вона не могла залишатися у [PERSON] надовго, оскільки у неї є хворий син. Вона допомагала [PERSON] до 06.11.2016 року, останній раз була в її квартирі [INFO] . А 06.11.2016 року [PERSON] повідомила їй про те, що тепер їй буде допомагати інша людина. Згідно із Актом ОСМД «Травневий» від 24.09.2018, підписаний мешканцями будинку [ADDRESS] (квартира [NUMBER] ), [PERSON] (квартира [NUMBER]), [PERSON] (квартира [NUMBER] ), керуючим ОСМД [PERSON] , які засвідчили, що [PERSON] з 27.04.17р. по 02.08.17р. проживала у [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с.42 т.1). Згідно із довідкою лікаря швидкої допомоги [PERSON] (а.с.51 т.1) ним [INFO] о 8-25 констатована біологічна смерть [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, судом встановлено факт того, що на час відкриття спадщини [INFO] рік, [PERSON] проживала постійно зі спадкодавцем [PERSON] за адресою [ADDRESS] . Судом встановлено, що 14 листопада 2016 року [PERSON] склала заповіт, яким призначила спадкоємицею всього свого майна громадянку [PERSON] , [INFO] ( а.с.13 т.1). Вказаний заповіт був посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Каракуловим Д.Л. Складанням цього заповіту [PERSON] скасувала заповіт, який був складений нею 06.06.2016 року. Відповідач [PERSON] просить визнати вказаний заповіт від 14.11.2016 року недійсним з підстав недотримання під час його складання вимог ст. 203ЦК України, оскільки волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, і ст.229 ЦК України, як такий, що був складений [PERSON] внаслідок помилки. Відповідно до ч.1 ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно із ч.2 ст.1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи. Відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Стаття 1233 ЦК України визначає заповіт як особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно з ч.1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Спадкоємці за законом спадкують тільки у випадку відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини (частина друга статті 1223 ЦК України). Таким чином, чинне спадкове законодавство України ґрунтується на принципі переваги формального волевиявлення спадкодавця над положеннями закону. Відповідно до ч.2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Відповідно до вимог ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Стаття 203 ЦК України, яка визначає основні критерії чинності правочину, вказує, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (частина перша, друга статті 1257 ЦК України). Системний аналіз положень статей 215, 1257 ЦК України дає підстави дійти висновку, що недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Вказаний перелік є вичерпним. З наданої суду копії Спадкової справи №75/2017р., заведеної 19.10.2017 року після смерті [PERSON] (а.с.5-44 т.2) встановлено, що до приватного нотаріуса Шевченко Т.В. звернулися: -19.10.2017 року [PERSON] із заявою про прийняття спадщини за законом; -26.09.2018 року [PERSON] із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Постановою нотаріуса від 27.09.2018 року (а.с.28 т.2) [PERSON] відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину після померлої [PERSON] , через пропущення заявником строку для прийняття спадщини, заявник не був зареєстрований за однією адресою із спадкодавцем на час відкриття спадщини (тобто не прийняв спадщину фактично). З Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 19.10.2017 року (а.с.10-12 т.2) встановлено, що [PERSON] неодноразово складала заповіти, а саме: 12.07.2007 року, 12.08.2010 року, 13.03.2014 року, 06.06.2016 року і 14.11.2016 року. Заповіт [PERSON] від 14.11.2016 року за життя спадкодавцем не скасовувався і є чинним. [PERSON] у своєму позові посилається зокрема на те, що при підписанні документа у вигляді заповіту, [PERSON] не мала можливості пересвідчитися у правильності викладення її волі, оскільки по - перше: заповіт складено українською мовою, в тексті якого вказано, що [PERSON] володіючи українською мовою, що дало їй змогу прочитати та правильно зрозуміти суть та зміст цього документу. Але [PERSON] не знала української мови і не володіла нею. Будучи у похилому віці, маючи тяжкі захворювання зору, поганий слух, розлади психіки з 2015 року і інші вікові захворювання, [PERSON] , під впливом священика [PERSON] та [PERSON] , помиляючись щодо обставин, які мають істотне значення, вчинила на користь [PERSON] заповіт, маючи дійсну волю на укладення договору довічного утримання. Відповідно до ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину мають існувати саме на момент вчинення правочину. Саме особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Правочини, вчинені під впливом помилки, належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Неправильне уявлення про будь-які інші обставини, крім тих, які зазначені в законі, не може бути підставою для визнання правочину недійсним як такого, що вчинений під впливом помилки. Не є істотною помилка в мотивах правочину, тобто в причинах, що спонукали до його вчинення, крім випадків, встановлених законом. Зі змісту заповіту від 14.11.2016 року встановлено, що він був складений у приміщенні робочого місця нотаріуса. [PERSON] власноручно зазначила у заповіті: «Заповіт записаний нотаріусом з моїх слів вірно, прочитаний мною вголос та підписаний особисто мною о 14 год. 15 хв., як такий що повністю відповідає моєму волевиявленню» та поставила свій власноручний підпис. Зважаючи на те, що [PERSON] неодноразово складала заповіти у різних нотаріусів, тому суд критично ставиться до тверджень відповідача [PERSON] про те, що [PERSON] помилялася щодо природи і суті цього правочину. Не є переконливими і доводи відповідача про те, що [PERSON] не знала і не розуміла української мови. Так, судом встановлено, що [PERSON] , згідно із її свідоцтвом про народження (а.с.130 т.1), народилася в м. Бердянську, все своє життя прожила в України. А тому твердження відповідачки про те, що [PERSON] не володіла українською мовою, не розуміла її і не могла прочитати та правильно зрозуміти суть та зміст заповіту, суд вважає голослівним і такими, що не доведені належними і допустимими доказами. У день складання заповіту [PERSON] зверталася до лікаря БПНД, їй була видана довідка №2424 від 14.11.2016 р. про те, що [PERSON] , 1930 року народження до психоневрологічного диспансеру за допомогою не зверталась та на обліку не перебуває. На момент огляду психічних розладів не виявлено (а.с.15 т.1). Доказів про те, що заповідач під час вчинення заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними суду також не надано. Таким чином, суд приходить до висновку, що заповіт по формі, порядку його посвідчення, відображенню дійсного волевиявлення заповідача відповідає вимогам закону, а на підтвердження підстав його недійсності відповідач належних та допустимих доказів суду не надав. Заповіт вчинений з дотриманням як загальних норм права щодо вчинення правочинів, так і спеціальних норм, які регулюють порядок укладення заповіту. Заповіт складений в письмовій формі з значенням місця і часу його складення, він посвідчений нотаріусом і зареєстрований в Спадковому реєстрі. При цьому були дотримані всі вимоги щодо складання, посвідчення та реєстрації заповіту, які містяться у Законі України «Про нотаріат» та у нормах Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусам України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5. З огляду на викладене вище, суд приходить до висновку, що відповідачем [PERSON] не доведено наявності обставин, які б могли впливати на недійсність оспорюваного заповіту, а тому у задоволенні її позову необхідно відмовити . Оскільки судом встановлений факт постійного проживання спадкоємця за заповітом [PERSON] із спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини, постановою нотаріуса від 27.09.2018 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, відтак, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги [PERSON] про визнання за нею права власності на спадкове майно - квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після померлої [PERSON] . Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] необхідно стягнути компенсацію судового збору у розмірі 4104,80 грн. На підставі викладено,

Outcome: approved